Když sob
se ženou snídá

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Halina Pawlowská

Když sob se ženou snídá – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Předmluva

Předmluva

Moji milí, rozkošní čtenáři,

slovo ROZKOŠNÝ používal můj tatínek, když chtěl zdůraznit, že jde o mimořádnou věc, která stojí za povšimnutí…

Začnu vážně: Tuhle se mne někdo v jakési uvědomělé anketě zeptal, co se zásadně změnilo v mém životě po roce 1989. Napadly mne tři věci:

Že se nebudím k ránu hrůzou, že k nám vtrhne StB, KGB a celou naši rodinu bezdůvodně a bez soudu uvězní bez naděje na cokoliv…

Že mi nikdo nevyhrožuje, že když nevstoupím do KSČ, že si ani neškrtnu!

A že i když jsem se nestala tenisovou šampionkou (jak si přál táta), tak jsem byla v Americe, v Africe a zcestovala jsem skoro celou Evropu!

V rukou máte knížku, která je právě o cestování. Nejde o opravdový cestopis, ale o postřehy, povídky a zásady, které jsem si psala do deníku a někdy taky i na objednávku.

Cestovat jsem začala hned, jak se dalo. Na cestách jsem proto už devatenáct let. Své stáří bych nezdůrazňovala, kdybych nepovažovala za nutné upozornit vás na to, že v některých svých „reportážích“ se objevují jména, která už historie buď odnesla, anebo jim přidělila jinou roli. Nemyslete si, prosím, že jsem neaktuální blbec (což často jsem), ale uvědomte si, že „život je změna“, i když… a o tom jsem se právě rozhodla vám napsat, je to vlastně všechno všude úplně stejný!

Moc ráda jím a piju. Že jste si toho všimli?! Snažila jsem se nejen vidět co nejvíc památek, poznat co nejvíc osobností, ale snažila jsem se toho co nejvíc ochutnat. A abyste zbytečně nestrádali a nebyli pak zbytečně moc hubení, předkládám vám některé ohromně dobré zahraniční recepty na lahůdky, které jsem si za hranicemi naší země (a leckdy i svých snů) mohla dopřát!

A mám pro vás – pochopitelně v duchu téhle knížky – jednu důležitou cestovatelskou radu:

VYKAŠLI SE NA HUMNA,

JEĎ DO SVĚTA NA HUMRA!

Vaše

Neptej se nikdy, kolik mám sobů!

Laponsko

Neptej se nikdy, kolik mám sobů!

Na mezinárodním festivalu filmových škol jsem se asi před dvaceti lety setkala s Kaiem. Okamžitě jsem se do něj zamilovala. Jmenoval se jako chlapec z pohádky O ledové královně a romanticky vyprávěl o zemi jezer, sněhu a lesů. Pak mi (ta láska byla napůl úspěšná) poslal z té země pohled. Kaiova angličtina byla stejně chatrná jako moje. Kai tehdy napsal: Jsem v Laponsku a je tady hodně yellow animals (žlutých zvířat). Ta žlutá zvířata byli sobi.

Den první:

POLÁRNÍ KRUH JE BLÍZKO

Inženýr Luděk Louda, který už spoustu let „žije“ turistickým ruchem, bydlí v Praze. Má spojení na Finské turistické centrum a spolu s ředitelem tamního marketingu Jyrkim Oksanem se rozhodl, že už je čas, aby se Čechům nabaženým Itálií, Španělskem, Mallorcou a Jadranem ukázal jiný směr. Ten směr vedl na sever a mířil k polárnímu kruhu.

Putovat začalo pár novinářů, ing. Louda a dva fotografové. Putovat se začalo Finnairem – letadlem jedné z nejpohodlnějších a nejbezpečnějších leteckých společností. Na každém letu je nejdůležitější, aby se vyrovnal počet startů počtu přistání. Tenhle problém jsme zvládli dokonale. Trochu údivu vzbudily finské letušky. Nebyly to manekýnky, u kterých máte pocit, že by si v krizové situaci začaly pilovat nehty, letušky byly elegantní ženy středního věku, které působily mateřsky a které měly široké slovanské tváře. Přesedali jsme v Helsinkách. Tady nás čekala jedna žena z finské turistické agentury. Vypadala nenápadně, na obličeji neměla ani stopu po líčidle. Poměrů znalý Luděk Louda všechny přítomné novinářky upozornil, že Finky se nikdy nemají podceňovat. Co se týče navazování milostných vztahů, jsou prý velmi, velmi nebezpečné… Navzdory tomu jsme bezpečně dorazili na prohlídku hotelu Cumulus (ve Finsku je jich několik desítek a mají smlouvu s Finnairem) a mohli jsme se tu do sytosti vynadívat na apartmá, které několik minut po naší návštěvě použil estonský prezident.

Hotel působil rezervovaně a bylo v něm prázdno. Ceny ve Finsku jsou nejen pro Čecha poměrně vysoké, kapacita hotelu je využitá většinou z pouhých pětadvaceti procent.

Další zastávka byla v Rovaniemi – bráně Laponska. Na letišti nás uvítaly dvě ženy. Nedaly se podceňovat už na první pohled. Byly krev a mléko, měly tlusté svetry, na nich připnuté chlupaté psí hlavičky, na nohou vlněné podkolenky, pumpky a na hlavě klobouky s laponskými šerpami. Obě ženy se tajuplně smály a unášely nás do temnot ulic, skleněné tuby Arktického muzea, které je částečně umístěno pod zemí, a zářily jako polární hvězdy.

V Arktickém muzeu pod stropem plují papíroví racci a život Laponců je tu zdokumentován nejen fotografiemi, listinami, ale i věrnými figurínami. Když jsem si na toaletě zapomněla kabelku se všemi penězi, ještě za hodinu tam byla…

Mikrobusem (hned po naší návštěvě v něm jezdil finský prezident!) jsme dorazili na nejvyšší kopec města. Je na něm sjezdovka, na sjezdovce Sky hotel a pod sjezdovkou město. Nevrhá záři neonů, svítí zvláštně čistě, jako by i v osvětlení byl cítit charakter laponské země, rozhled, prostor a řád.

Na větrnou tmavou terasu přišla mladinká blondýnka a vousatý muž, oba byli v laponském kroji a oba vypadali, jako kdyby se ztratili z pohádky O Sněhurce a sedmi trpaslících. Nesli lucerničky, sklenky s likérem, kávou a smetanou a potřásali po laponském zvyku jak pažemi, tak hlavou…

Všichni jsme se pak oblékli do tlustých červených kombinéz, na nohy jsme dostali obrovské boty a vyrazili jsme. Kam? Na laponské BLINI SAFARI. Asi deset minut jsme klopýtali po kamenech a pak jsme skončili v „iglú“. Nebylo ze sněhu, byl to stan z plátna s otvorem nahoře. Tady jsme seděli na kládách, dívali se do živého ohně, poslouchali legendy o Laponsku a jeho lidech a dostali jsme diplom o překročení polárního kruhu. Jedli jsme jako nezavření červený kaviár, kysanou smetanu a slané lívance (bliny). Pili jsme vodku. Měli jsme ten úchvatný pocit objevitelů, kteří se dotkli neskutečna a kteří právě prožívají jedinečnost. Taky jsme pochopili, co je nádherné téma pro večery, které mohou spojovat národy. Alkohol. Vodka. Panuje tady totiž poloviční prohibice. Alkohol se prodává jen ve speciálních prodejnách ve speciální dny a je pořádně drahý. Když proto alkohol pijete, vychutnáváte vzácnost chvíle… Vodka z dřevěných pohárků chutná báječně. A když si pak v elegantním hotelu Lapponia dáte jako šláftruňk silný koňak, v silném nočním vzduchu se báječně spí…

Den druhý:

SANTA CLAUS MÁ POČÍTAČ

Vesnice se Santa Clausem leží přesně na polárním kruhu. Ve vesnici je dřevěný dům s turistickým centrem, obchody se suvenýry, restaurace a úřadovna Santa Clause. Santa Claus tu má houpací křeslo, přihrádku na dopisy, obrovský psací stůl, nazdobený stromeček, zabalené dárky a počítač.

Na stole leží hromady dopisů a nejvíc jich je z Polska.

Santa Claus je vysoký muž, který svůj „job“ bere neobyčejně vážně. Ve svém křesle se nechává ochotně fotografovat (jen ne bleskem – brzy by přišel o oči), pózuje před kamerami, poskytuje interview a poněkud monotónně všem opakuje, že jeho největší radostí je radost šťastných dětí. Až nám tím lezl na nervy… Později, když jsme situaci přehodnotili, jsme dospěli k závěru, že by bylo od Santa Clause nedůstojné, aby odpovídal jinak! Seděli jsme taky na saních Santa Clause, stáli jsme přímo na čáre polárního kruhu a žasli jsme nad množstvím korespondence, které musí Santa Claus (má na to lidi) zvládnout. Víra v hodného dědečka přetrvává staletí a Finové víru intenzivně a s láskou sytí.

Den třetí:

SOBŮM BUDE V ZIMĚ KRUŠNO

Cesta na sever vede lesy. Na podzim, v období, než napadne sníh, a ten je tady od konce října do dubna, jsou stromy zbarveny všemi odstíny. Tenhle až malířský kýč se jmenuje „Ruska“. S velikou zemí východu nemá nic společného, je to čistě jen označení pro krásu ostrého vzduchu, nebe, které má většinou barvu chladné šedé modři, pro stromy, které přecházejí od zlata v červeň, od ohně k teplé hnědi, syté zeleni a fascinujícímu šarlatu.

Finsko nepřehlédnete, ocelová šeď jezer tvoří smířlivé slzy v krajině, která vás ochromí svou nedotknutelností. Všechno je tu jako v pohádce. Krvavě rudé, obrovské kapky brusinek, temně modré kuličky borůvek, žluté plody, které u nás neznáme a které připomínají něco mezi ostružinou a angreštem, plod je to sladký a voňavý a vhodný k tomu, aby se z něj vyráběl báječný likér.

Kdybychom museli najít jednu větu k vyjádření pocitu z laponské krajiny, mohla by znít takhle: Pocit bezpečí v nekonečné neposkvrněnosti přírody. Je to patetická věta. Bohužel žijeme v době, kdy čistota lesů, vod a strání se pro nás stala básnickým pojmem.

Uprostřed lesů na nás čekal muž v laponské čepičce a po prknech (ta voněla) nás dovedl k řece. Šli jsme sobí farmou a dozvěděli jsme se, že v Laponsku žije dvakrát víc sobů než lidí, že sobi budou mít tuhle zimu krutou, protože byla velká sucha a vyrostlo málo hub, že sobi se pasou na trávě, jedí lišejníky a díky houbám se jim na zádech hromadí lůj, který jim pomáhá přežít v nejhorších chvílích.

Taky jsme se dozvěděli, že se nikdy nemáme ptát, kolik kdo má sobů, protože to je tady v Laponsku stejně nespolečenské, jako když se někoho zeptáte, kolik má peněz. Taky jsme se dozvěděli, že sobi se jednou v roce vybijí zhruba na polovinu a že sobi lidi obouvají, zdobí, šatí a sytí. Bylo nám to líto. Viděli jsme totiž na farmě jenom jednoho soba. Byl to evidentně dobrák od kosti a jmenoval se Igor.

Den čtvrtý:

ZLATEM NEZBOHATNEŠ

Navštívili jsme vesnici zlatokopů – Tankavaara Gold Village. Tady se dřív zlato opravdu rýžovalo. Stála tu klasická osada jako vystřižená z románů Jacka Londona. V muzeu jsou vidět pánve a fotografie srubů, ošlehané tváře zlatokopů a jejich družek. Náš průvodce byl vousatý krasavec. Jemně se usmíval a zdálo se, že víc než řečí vládne rýžovací pánví, puškou a řemeny polárních psů. Psi se jmenují haski, mají blankytně modré oči a jsou prý divocí. Ten, kterého jsme potkali, měl jedinou touhu: každému z nás pečlivě olízat celý obličej. Zlatokop v osadě měl zase touhu ukázat nám říčku, kde se stále nacházejí zrnka zlata. Byl to opravdu moc hezký muž, navzdory jeho skromné nemluvnosti jsme zjistili, že je prezidentem zlatokopecké asociace a že mu patří celý tábor se všemi budovami, kiosky i restaurací.

Den pátý:

TAKOVÝ NORMÁLNÍ KEMP

Ředitel Finského turistického centra Jyrki nás několikrát varoval, že nás na severu, nedaleko městečka Ivalo, čeká kemp. Budeme nocovat ve srubech, které patří k hotelu Kakslauttanen. Jeho neustálé připomínky vzbuzovaly obavy, šedé chaloupky z neotesaných klád nebudily důvěru. Vstoupili jsme dovnitř a strnuli jsme. Tak tohle (a právě tohle!) je ideální dovolená! Srub je zařízen v absolutně rustikálním duchu. Dřevo, dřevo, dřevo… postele jsou z klád a široké, široké…, podlaha je vyhřívaná zespodu, aby vás nezábly ťapičky…, stoly, lavice, kuchyňka s lednicí, mrazákem, digestoří, koupelna se sprchou… Luxus přímo v centru smrků, borovic, modřínů a dubů… „Jsou tu medvědi?!“ zeptali jsme se naší ubytovatelky.

„Jsou,“ řekla nám klidně. „Jsou ale nebezpeční jen na jaře.“

Majitelem komplexu asi čtyřiceti srubů byl muž, který vypadal jako typický ruský mužik. Široce se usmíval a vyzývavě říkal: „Potřebuji ženu, žiju sám…“

Večer v laponském stanu jsme konečně ochutnali soba. Byl dobrý, s brusinkami, bramborovou kaší a pochopitelně vodkou. Mnozí z nás si dali. Doufali jsme, že to nebyl Igor.

Den šestý:

VÍC PŘÍRODY BY NÁS UŽ ZABILO

Jedno z největších severních jezer se jmenuje Inari. Pluli jsme po něm, bylo mrazivo a krásno. Na malém ostrůvku zakotvila jachta, vyšplhali jsme na skálu a dívali se do kraje: voda, která splývá s nebem, lesy, které šlehají ohnivé výboje… Museli jsme zpátky do kajuty. Ještě trochu pronikavé přírody a už by nás to zabilo…

Den sedmý:

ZASE CIVILIZACE

Zase jsme letěli Finnairem do Helsinek. Příjemně krátká cesta. V Helsinkách jsme obdivovali moderní protestantský kostel ve skále s měděnou kupolí, obrovské lodě, které v přístavu vypadají tak bezpečně, že se nechce věřit osudu Estonie… Procházeli jsme se v širokých helsinských ulicích, které nabízejí slanou vůni moře a prostornost své řídce osídlené krajiny. V Helsinkách jsme taky navštívili obchodní domy, ve Stockhamu jsme si koupili (drahé) maličkosti a dozvěděli jsme se, že zdejší módní značka patří jednomu z nejstarších a nejkvalitnějších evropských krejčovských salonů.

Setkání s luxusní restaurací s luxusním jídlem bylo na jakékoliv poměry úžasné. V kontrastu se zážitky ze stanů, srubů, širokých lesů, jezer i luk… to nebylo nic!

Možná jste tak úplně nepochopili, co se dá v Laponsku všechno dělat. Pak tedy:

Dá se tam jezdit na všech typech lyží.

Dá se tam prohánět v sobím spřežení.

Dá se tam jet na saních tažených polárními psy.

Dá se tam rybařit na jezerech.

Dá se tam procházet krajinou.

Dá se tam jezdit na kole.

Dají se tam sbírat houby, borůvky a ostružiny.

Dají se tam pozorovat sobí stáda.

Dá se tam žít ve srubech.

Dá se tam korzovat v ulicích měst.

Dá se tam odpočívat v laponských stanech.

Dá se tam řádit na diskotéce.

Dá se tam pít vodka.

A dá se tam všude dýchat vzduch, který vás může porazit.

Až tedy opravdu budete mít dost horka, moře a písku, jeďte do Laponska. Ženy tu mají půvabně růžové tváře, muži tu nosí čepičky s mnoha třapečky a země je tu čistá, že by se z ní dalo jíst.

LOSOS S KŘENOVOU OMÁČKOU

Opláchněte 4 plátky lososa (po 180 g), osušte je a nakrájejte na nudličky. Osolte, opepřete. Varnou nádobu vymažte máslem a rybu do ní naskládejte. Troubu předehřejte na 200 °C. Rozmíchejte smetanu (4 dl), 2 žloutky, strouhaný křen 2–3 lžíce) a sekanou petrželku (3 lžíce). Rybu zalijte a pečte dozlatova asi 15 minut.

DRAČÍ KAPR

Porce vykostěného a staženého kapra (600-700 g) osolte, opepřete a krátce opečte na másle (120 g). Kapra vyjměte, přidejte 1 drobně nakrájenou cibuli, nakrájené kyselé houbičky (200 g), osmahněte a zalijte trochou vody smíchanou s 0,5 dl vína. Pak vložte rybu, případně přidejte vodu a duste doměkka. Ryba nesmí být úplně ponořená, jen napůl „utopená“!

FAZOLKY SE ZTRACENÝM VEJCEM

Do hrnce dejte na kapku oleje rozpustit 1 lžíci másla a přisypte 1 lžíci hladké mouky. Světlou jíšku zalijte studeným hovězím vývarem (0,3 dl), do hrnce vsypte očištěné a šikmo přepůlené mladé fazolové lusky (400–500 g) a nechte krátce povařit se 2 lžícemi vinného octa. Když fazolky napůl změknou, vmíchejte k nim 1–2 žloutky rozkvedlané s menším kelímkem zakysané smetany. Lusky s touto směsí nechte ještě chvilku za stálého míchání mírně probublávat. Pak odstavte z ohně a nechte v teple. Do jiného hrnce dejte osolenou vodu a ocet ve stejném poměru. Zahřejte k varu. Do vroucího roztoku opatrně pouštějte z mělkého šálku 4 rozklepnutá vejce, pěkně jedno po druhém. Vařte asi 4 minuty, potom je vylovte sítkem a podávejte s fazolkami a vařenými brambory.

DUŠENÉ SOBÍ MASO (PORONKÄRISTYS)

Tuhle laponskou specialitu lze těžko uvařit z náhražky. Sobí maso má velmi specifickou zvěřinovou chuť. Je ještě výraznější než jelení nebo daňčí maso. Jídlo se připravuje z tenkých osolených plátků masa, které se dusí s nakrájeným česnekem a trochou pepře ve světlém pivě. Podává se s bramborovou kaší a omáčkou z proslazených brusinek. Až seženete sobí maso, tak si s ním jistě i podle tohoto neúplného návodu poradíte.

HOUBOVÝ SALÁT

Spařené různé druhy hub (200 g) za stálého míchání duste tak dlouho, až se vydusí všechna voda. Ochuťte lžičkou balsamikového octa, ½ lžičkou hrubé soli, tlučeným novým kořením (½ lžičky) a pepřem. Mezitím oloupejte a nadrobno pokrájejte 1 sladší jablko a 1 velkou červenou cibuli. Všechno smíchejte s 1 kelímkem crème fraîche a dle chuti přisolte nebo vmíchejte ještě 1 lžičku hořčice. Čím kvalitnější houby použijete, tím méně koření je třeba.

SALÁT S ŘEŘICHOU

Oberte listy salátu a natrhejte je na kousky do mísy. Poloviny středně velké salátové okurky podélně rozkrojte, vydlabejte semínka a pak ji nakrájejte na tenké plátky. Velkou mrkev nastrouhejte nahrubo, 3 jarní cibulky nakrájejte na jemné kostičky. Řeřichu nastříhejte kuchyňskými nůžkami a zeleninu řeřichou posypte. Na zálivku potřebujete 3 lžíce olivového oleje, 1 lžíci bílého vinného octa, 1 lžičku medu, trochu pepře a soli. Salát zalijte a dobře promíchejte.

JABLEČNÝ KOLÁČ S LESNÍM OVOCEM

Do tučného tvarohu (250 g) vmíchejte změklé máslo (50 g), 1 vejce, mléko (1,25 dl), špetku soli, polohrubou mouku smíchanou s ½ prášku do pečiva, ½ lžičky mleté skořice a ½ lžičky strouhané citronové kůry. Pak přisypte hrubě strouhaná jablka pokapaná citronovou šťávou a vlijte do formy vymaštěné olejem. Pečte dozlatova a na talíři přelijte kysanou smetanou smíchanou s vanilkovým cukrem a lesním ovocem (maliny a lesní jahody jsou nejlepší).

NÁPOJ NA ZAHŘÁTÍ (GLÖGI)

Nalijte 2 l kvalitního červeného vína do nerezového hrnce, přidejte oloupané mandle (100 g), oprané rozinky (100 g), 1 celou skořici, 10 hřebíčků, proužky oprané kůry z 1 pomeranče a pískový cukr (150 g). Pomalu zahřívejte skoro k bodu varu, ale nevařte. Můžete, ale nemusíte, přidat 2 dl finské vodky. Přeceďte a podávejte horké.

NÁPOJ KE ZCHLAZENÍ (GLÖGG)

Vlijte do nádoby 4 dl kvalitního hroznového nebo jablečného džusu, 6 dl vody, přidejte omytou kůru z 1 pomeranče, 1,5 cm čerstvého zázvoru, kousek celé skořice, 15 hřebíčků a 2 lžičky kardamomu. Svařte dohromady. Nechte den chladnout a odstát. Koření pak sceďte a nápoj zahřejte. Podává se v šálcích s rozinkami a mandlemi.

Chci umřít pro lásku

Afrika

Chci umřít pro lásku

Bylo mi čtyřicet. Byla jsem na rovníku a chtěla jsem se čtyřmi muži slavit tak, abych na to do smrti nezapomněla. Byla jsem spokojená se svými roky a měla jsem ráda všechny čtyři muže. Všichni čtyři se tvářili tak, že jsem měla důvod si myslet, že i oni mají rádi mě.

Ráno se nedělo nic. Jako vždycky jsme profylakticky vypili whisky a jako vždycky jsme jeli na trh, abychom si koupili jídlo. Mimořádné bylo, že jsme v poledním vedru křižovali město a nakukovali do divných stánků, odkud náš africký průvodce (jeden ze čtyř mužů) vždycky vyšel s nesouhlasným zamračením. Po desátém stánku už jeho výraz od nesouhlasu přešel k agresivitě a náš průvodce řekl: „Chtěl jsem jedné dámě, co má dneska narozeniny, koupit kytku, ale kašlu na to!“

„Kašli,“ povzbudila jsem ho a těšila se na večer, kdy se budou předávat hodnotnější dary.

Večer přišel. Nepředávalo se nic. Jen jeden z mužů (ten, o kterém jsem byla přesvědčená, že mne miluje tak horoucně, že si na cestu do buše připravil nejméně diamant) mi dal dřevěnou, zaprášenou zebru, kterou ten den koupil v indickém krámu. Druhý muž mi slíbil, že zaplatí panáky pro všechny, a třetího nějaké dávání dárků ani ve snu nenapadlo.

Nikdy jsem si nepřipadala tak sama. Opuštěná, v zemi, kde i drobná oděrka může znamenat smrt, v zemi, kde přejeté dítě leží na silnici tak dlouho jako u nás přejeté kočky. Plakala jsem. Tajně. Přiznat se k lítosti, protože mne nikdo nezahrnul zlatem, by znamenalo, že jsem nepochopila drsnost života a že se rozhodně nehodím pro tropická dobrodružství. Namalovala jsem si proto zrudlé oči, zapudrovala jsem si zčervenalý nos a jela jsem se čtyřmi muži k černé krasavici. Patřila k lepší tmavé vrstvě a měla narozeniny slavit s námi. Měla jsem na sobě džíny, košili, kde se mi africkým žárem trhaly švy, a taky tenisky, které kdysi dávno byly bílé. Krasavice se líčila, voněla a fintila. Trvalo jí to. Po čtyřiceti minutách jsem méněcennost čekání nevydržela. Hystericky jsem pochodovala po temné zahradě a bylo mi jedno, že mne uštkne smrtelně jedovatý had. Pak gazela přišla. Voněla tak pronikavě, že muži tajili dech a náš průvodce naplno projevil svůj africký antagonismus. (Antagonismus proto, že většinu černých urostlých žen miloval, většinu líných černochů nenáviděl.)

Zhasl u džípu světla, jel rychle a temně hučel: „Klidně někoho přejedu! Stejně tady dodržuju lidský pravidla jenom já…“ A pak jsme si v nejlepší místní restauraci dali biftek. Na záchod jsme museli jít kuchyní, a když jsme se vraceli, tak nám bylo jasné, že nepozřeme ani sousto. Na znamení hygienického protestu jsme do talíře namočili bílé batistové ubrousky a na ně vylili kečup a černá gazela nás demonstrativně opustila, protože věděla, že všechno to námi zavržené jídlo by nasytilo celou vesnici hladových Masajů.

A pak jsme šli do hotelu a nenáviděli jsme se navzájem za zklamání z pitomé oslavy a taky za rasismus, který v nás prudce vzklíčil, a taky proto, že jsme nevěděli, co bude dál…

A tak jsme pili trojitou whisky na ex a pak mne africký průvodce přitiskl na džíp: „Seš nejlepší holka, jakou jsem kdy potkal,“ řekl. „Seš krásná, chytrá a chci tě. Jestli mě chceš i ty, tak tu se mnou zůstaň!“

Hyeny vyly a lvi broukali a buvoli dupali pevnýma nohama. A já nebyla najednou v zemi, kde i oděrka znamená smrt, byla jsem v ráji, kde se vzrušení tetelilo vzduchem, kde všechno vonělo touhou a kde se pro lásku klidně mohlo i umřít. Nezůstala jsem tam. Jen jsem si tu noc nevzala moskytiéru, abych si vychutnala svou čtyřicetiletou svobodu, a taky jsem zažila narozeniny, na které nikdy nezapomenu. A jedno vím: Nejkrásnější dárek je, když v pravý okamžik muž ženě řekne, že je tak krásná, že se bez ní nedá žít. A je úplně jedno, jestli je to lež!

P. S.: Za dva měsíce mám narozeniny. Už dlouho jsem pro lásku neumírala. Asi odjedu do Afriky.

Čeho všeho se bát

Píšu jen telegraficky. Jsem tři stupně pod rovníkem. Jsem v rozžhavené Tanzanii. Jsem v městě pod Kilimandžárem. Žije tu prý 13 000 nebo 30 000 obyvatel. Nikdo to neví přesně. Ve městě je spousta agentur pro lovce a v jedné funguje fax. Investuji právě dvacet dolarů do toho, abych vám mohla sdělit, čeho se tady v Africe mohu bát.

Slonů – je jich moc. V kráteru Ngorongoro prý jich někdo nedávno viděl najednou přes čtyři sta. Mohu se bát levhartů. Jsou rychlí a mrštní a tuhle na jednoho turistu skočili bez přípravy ze stromu. Mohu se bát lvů. Když se šla jedna Japonka vyčurat, roztrhali ji hned čtyři. Mohu se bát hadů. Mamby jsou tu černé a zelené a liší se tím, že po té jedné se zemře za dvacet minut a po té druhé za dvě minuty. Mohu se bát pytláků, kteří, když se rozhodnou střílet, tak střílejí kdeco. Mohu se bát Masajů, kteří jsou mírumilovní, ale jsou ozbrojení až po uši a občas někdo záhadně prohodí, že jsou to pěkní „divočáci“. Mohu se bát moskytů, prý jen málo z nich přenáší malárii, ale mě jich kouslo najednou sto osmdesát. Mohu se bát much tse-tse, prý tu už nelétají, ale nahoře na svahu stojí dům, který se pořád zabývá jejich výzkumem. Mohu se bát buvolů, kteří, když se naštvou, tak vás rychle a prostě rozpářou, mohu se bát AIDS, syfilidy, tubery, cholery, žluté zimnice a moru… Mohu se taky bát, že mně to evropské zaměstnanecké pinožení začne připadat podivně ubohé, mohu se bát, že začnu žít život dobrodruha, kterému voní buš a který prostě musí koukat na zelené pahorky africké. Mohu se bát, že se už nikdy nebudu chtít vrátit do smogově šedého lůna pražského velkoměsta.

Takže co?

Takže se, milí čtenáři, bojím… (A proto tady v žádném případě nechodím do lesa!)

Profesionální lovec je kořist žen

Zdeněk Vágner je syn zakladatele Safari ve Dvoře Králové ing. Josefa Vágnera. S otcem jezdil do Afriky na odchyt zvěře, nebylo mu ještě dvacet. Emigroval, založil v Německu firmu na odchyt zvěře do zoologických zahrad a rozhodl se zůstat v Arushi v Tanzanii. Je to blízko Kilimandžára. Jsou tady Hemingwayovy zelené pahorky a rovníkové vedro je v nadmořské výšce přes 1 300 m příjemně jiskřivé.

Zdeněk Vágner je z pěti dětí. Vyrůstal ještě se dvěma dětmi své tety, která měla tuberkulózu, a dělaly prý strašné věci. Místo čarodějnic upalovaly piráty, a když byl Svátek práce, tak na domě vztyčily vlajku se zkříženými hnáty. Otec Vágner k nim byl tvrdý, maminka byla a je vynikající kuchařka a nemocná teta dětem nedokázala odepřít nic. Zdeňkův starší bratr žije ve Dvoře Králové. Je lesník. Jeho mladší bratr je ve Dvoře Králové umělecký kovář. Zdeňkovy sestry jsou ve Dvoře ekonomky. Zdeněk je svému otci nejpodobnější. Ve své lásce k Africe šel ale dál, ve Dvoře Králové nechal svou ženu i děti. Dcera Lada studuje na filozofické fakultě a sedmnáctiletý syn Zdeněk gymnázium. Zdeněk Vágner má dceru ze svého krátkého prvního manželství, je už dědeček a je taky tatínek překvapivě bílého afrického syna Marka.

Zdeněk Vágner je profesionální lovec. Asi jediný v téhle republice. Vyzná se v africké buši. Má své černé stopaře, pomocníky… Jeho klienti jsou převážně Němci a Američané. Někteří jsou stálí zákazníci. Objednají si safari a chtějí ulovit konkrétní zvíře. Nejsilnější pětka, po které prý každý touží, je: slon, nosorožec, lev, levhart a buvol.

Někteří američtí lovci jsou velice svérázní. Do buše si vyrážejí s milenkami. Jednou měl jeden magnát s sebou najednou tři. Taky přivezl vitaminy a vydával je za prášky, které zvýší potenci a zvětší úd. Byla po nich obrovská sháňka. Nejvíc jich dostal klientův nejoblíbenější stopař, nikomu nedal ani jeden a byl přesvědčen, že má až do smrti se sexem vystaráno.

Lovci přes den stopují, číhají, míří a střílejí a pak pronásledují zvěř do okamžiku jejího definitivního konce. Zní to velice krvelačně, ale v Tanzanii jsou na lovy pečlivě vydávané licence a může se zastřelit jen určitý počet kusů.

Zdeněk Vágner taky na žádost domorodců často střílí zvířata, která zabíjejí lidi. Je to většinou levhart a lev. Lidožrouty se stávají zvířata ve špatné fyzické kondici, často jsou poraněna pytláky. Pro oslabenou šelmu je pak člověk nejsnadnější kořist. Oběti jsou hlavně masajské děti, ženy a starci.

Zdeněk Vágner zabijáků odstřelil hodně. Lev prý má takovou sílu, že se jednou přes Vágnera překulil s kulkou v těle a Zdeněk neměl vůbec šanci ani myslet, ani dýchat. Levhart má zuby dlouhé asi 10 cm a snadno prokousne lidskou lebku. (Dělá to zezadu.) Buvol, když je rozzuřený, buď lovce rozpáře, anebo ho prostě zadupe do země. Jednou jeden masajský náčelník nabídl Zdeňkovi svou nejmladší ženu. Zdeněk totiž zabil levharta, který roztrhal náčelníkova syna. Zdeněk se vymluvil na „bílá kouzla“, rozhodně totiž netoužil velkorysý dárek přijmout.

Zdeněk Vágner má modré oči s věčně chlapeckým svitem a vyzařuje z něj síla člověka, který si vždycky poradí a nikdy nelituje svých rozhodnutí. Zdeněk tvrdí, že v Africe samozřejmě hrozí nebezpečí bílé civilizace, ale že jsou tam pořád ještě místa, kde „žijí lvi“. A že to je taky důvod, proč se rozhodl své africké zkušenosti a zážitky zapsat, chce vydat knížku, která bude mít v sobě lovecká dobrodružství, smrt, vášeň, tajemství černé magie i lásku. I když… v Africe se na lásku moc nevěří. Jednou Zdeněk svému černému pomocníkovi vysvětloval, že kvůli lásce se může ztratit rozum, peníze i život. Tmavý chlapec vůbec nechápal. Pak o Zdeňkových slovech přemýšlel dva dny a pak Zdeňkovi rozjařeně řekl: „Už konečně vím, co je to ta vaše láska! Já ji taky poznal. Já miluju cigarety!“

Hemingway napsal: „Celý život jsem miloval krajinu. Krajina byla vždycky lepší než lidi. Lidi mě vždycky všude zajímali jen velmi málo.“ Zdeněk Vágner v africké buši volně dýchá, má taky rád vesničku Pilníkov v Podkrkonoší, kde se narodil, ale tvrdí, že v Čechách je nějak hrozně málo místa.

Zdeněk Vágner bez sentimentu vypráví o smrti, se kterou se potkává denně, má u sebe rád české návštěvy a naučil se taky z místních zdrojů dělat knedlíky i svíčkovou. Chutná docela dobře, ale často je po ní průjem.

Zdeněk Vágner někdy říká, že jeho otec byl tak silná a ovládající osobnost, že on prostě musel změnit světadíl.

Zdeněk Vágner má dvě slabosti. Jednou je jeho touha po volnosti a lovu, druhou slabostí jsou ženy. Pravda je, že lovec s vlasy vyšisovanými do běla, s opálenou pletí, s rukama svalnatýma, s jemným úsměvem a s upřímností, se kterou sebejistě říká prosté věty, to má jako muž v komplikovaném, předstírajícím a ženami často ovládaném světě docela těžké.

Těžké tehdy, když nechce být uloven.

Jestli chcete poznat africké safari, lovit nebo aspoň vidět „silnou pětku“, jestli nechcete mít pocit znuděné jistoty v komerčně turistickém zájezdu, pak jeďte s Vágnerem. Na zelených pahorcích afrických se budete cítit svobodně jak nikdy, budete mít radost, že jste součást přírody, a večer spláchnete prach buše sprchou a taky velice civilizovaným šampaňským. Ideální na dnešním safari je totiž právě tahle paradoxní kombinace: dobrodružství lovu a přitom pohodlí luxusu.

Sedm krav za Claudii

V Africe jsem se seznámila s mužem jménem Marod. Bydlel v loveckém táboře blízko Kilimandžára. Marodovi bylo sedmdesát tři let, patřil mezi nejstarší příslušníky svého kmene (Arusha-Masaj) a požíval jejich veliké úcty. Marod hlídal kemp s velkým stanem, který patří jednomu ze tří Indů. Byli poměrně malého vzrůstu, a proto se lovecké základně říká U třech maličkých Inďáků. Černý muž Marod bere měsíčně plat 5 500 tanzanijských šilinků. V přepočtu je to deset amerických dolarů. Marod spí na prašné zemi, pod stříškou z banánových listů, a jeho povinností je, když přijedou lovci, udržovat oheň a zapnout generátor na elektřinu.

Marod má lovce rád. Vždycky ho totiž pozvou na jídlo. K fazolím si tedy může přilepšit kousky čerstvě uloveného masa.

Proč tolik píšu o Marodovi, který žije na jižní polokouli a jehož životní úroveň není příliš vysoká? Protože Marod miluje náš časopis. Byl jím dokonce tak uchvácen, že se na obrázek žen z titulní stránky díval doslova celé hodiny. Pak se zamyslel a řekl: „Tak za tuhle (a myslel Claudii Schifferovou) bych dal sedm krav!“ Sedm krav znamená u Masajů obrovské bohatství. Masajové ovšem investují krávy do bohatství ještě většího – do svých manželek. Většinou za ně platí třemi až čtyřmi kusy dobytka, Claudia Schifferová je ale něco úplně jiného! A to pozná každý a všude! Nicméně za předplatné časopisu by prý Marod nabídl jednu jalovici!

Když jsem se s Marodem loučila, právě v hrnci „hlídal“ čakulu. Čakula znamená svahilsky „jídlo“. A v hrnci bublala čerstvá gazela (promiňte, Greenpeace) s mrkví, rajčaty, brambory a cibulí…

PASTEVCŮV SVÁTEČNÍ KOTLÍK

V litinovém hrnci rozpalte tuk (olej nebo sádlo) a osmažte na něm 2 nakrájené velké cibule, 4 rozčtvrcená rajčata, proužky 1 větší zelené papriky a 3 chilli papričky. Když zelenina trochu zvláční (po 5 minutách), vložte spařené vepřové přední koleno a hovězí oháňku. Podlijte osolenou vodou, máte-li vývar, bude pokrm ještě lepší, ale africkým pastevcům obvykle chybí. Vařte zvolna do změknutí (aspoň 2 hodiny), koleno a oháňku vykostěte, maso nakrájejte, vraťte do vývaru a přidejte koření (12 kuliček černého pepře a ½ lžičky tymiánu). Vodu v hrnci udržujte tak, aby bylo maso ponořené ze tří čtvrtin, víc ne. Povařte ještě 10 minut. Vývar nemá být úplně řídký, zahustí ho rozvařená zelenina. Podávejte v misce s chlebem.

VEPŘOVÉ RAGÚ S ARAŠÍDY

Dobře propláchněte 200 g rýže natural, vysypte do studené vody, zesilte plamen a uvařte doměkka (asi 28 minut). Čtyři vepřové řízky z kýty (po 180  g) nakrájejte na nudličky a 2 cibule na kolečka. Maso orestujte na oleji, vyjměte a uložte do tepla. Na tuk dejte cibuli a vmíchejte 4 lžíce arašídové pasty, okořeňte solí, černým pepřem, římským kmínem a cayenským pepřem. Pak přidejte konzervovaná rajčata (menší balení, kolem 200 g) a přilejte vývar (3 dl). Do této směsi vraťte nudličky masa a povařte 30 minut. Mezitím si nakrájejte petrželku (plochá je aromatičtější než kudrnka), sceďte rýži, rozprostřete ji na mísu, doprostřed udělejte širší důlek na masovou směs. Ozdobte petrželkou a plátky citronu. Z tohoto množství se najíte čtyři, Afričanů mnohem víc.

DRŮBEŽÍ TAGINE

Nakrájejte 2 cibule na tenčí plátky a 600 g nových brambor na čtvrtky. Kuřecí prsa (600 g) nakrájejte na kousky a opečte je dozlatova na 3 lžících oleje v hlubší litinové pánvi (máte-li keramický hrnec „Tagine“, budete jako originál!), přidejte cibuli, 8 nakrájených stroužků česneku a koření (1 lžíce drceného kmínu, 1 lžička mletého zázvoru, 1 lžička sladké papriky, ½ lžičky černého pepře a špetka pravého šafránu). Přilijte tolik vývaru, aby bylo maso ponořené. Duste asi 25 minut, pak přidejte brambory, 70 g vypeckovaných černých oliv a na čtvrtky nakrájené 2 oprané citrony. Duste dál do úplného změknutí brambor. Na talířích ozdobte čerstvým koriandrem nebo petrželkou.

LAHODNÉ AFRICKÉ JEHNĚČÍ

Vykostěné a nakrájené jehněčí (1,5 kg) marinujte nejméně hodinu, ale ještě lepší přes noc ve směsi koření (1 lžíce skořice, 1 lžíce kurkumy, ½ lžičky mletého černého pepře, ¼ lžičky muškátového oříšku, ¼ lžičky kardamomu, ¼ lžičky zázvoru, ¼ lžičky tlučených hřebíčků, špetka šafránu – vše rozmíchat v 6 lžících oleje). Maso pak zprudka opečte do světlehněda na 4 lžících másla rozpuštěných ve 2 lžících oleje. Přidejte celé oloupané mandle (200 g) a zalijte asi litrem vývaru, ještě trochu přisolte a hodinku povařte. Vhoďte pak do nádoby k masu kolečka mrkve (200 g), rozinky (200 g) a sušené meruňky (200 g). Přimíchejte 3 velké lžíce medu a pak pečlivě míchejte a duste asi 25 minut. Omáčka musí zhoustnout. Odstavte, vmíchejte 3–4 lžíce pomerančové šťávy a můžete podávat s kuskusem nebo s rýží, ozdobené petrželkou.

KUŘE S MELOUNEM

Větší kuře naporcované na 6–8 dílů opečte na rozpáleném tuku a dejte do tepla. Do výpeku vložte 3 oloupané a na kolečka nakrájené cibule, 4–8 rozpůlených stroužků česneku (podle gusta) a orestujte. Vraťte kuřecí maso, osolte, okořeňte 1 lžičkou mletého černého pepře a podlijte 3 dl světlého piva, přidejte 4 bobkové listy, hrubě nakrájenou mrkev (150 g), čtvrtky menších brambor (150  g) a 2 lžíce sekané petrželové natě. Po 10 minutách přidejte čtvrtky oloupaných žampionů (150 g), šikmo překrojené fazolové lusky (150 g) a nakonec kostičky žlutého melounu (150 g). Poduste doměkka a před finálem lehce posypte mletou červenou paprikou a sekanou petrželkou.

KRŮTÍ MASO S BANÁNY

Krůtí prsa (750  g) nakrájejte na nudličky a okořeňte sladkou i pálivou paprikou, špetkou pepře a kari. Dva velké, málo zralé banány, 1 cibuli, 5 stroužků česneku a žampiony (200  g) nakrájejte na plátky. Rozpalte olej, vhoďte cibuli, orestujte, pak česnek a nakonec plátky banánů (s těmi opatrně, ať z nich není kaše!). Po orestování dejte do tepla. Na pánev vložte ještě žampiony a ty pak také uložte do tepla. Rozpalte na pánvi máslo a opečte na něm kořeněné maso, vmíchejte mleté slané arašídy (50 g) a 2 chilli papričky. Opékejte a podlévejte po lžících vodou. Když maso změkne, dochuťte ho lžičkou polévkového koření a solí, chvilku poduste a opatrně přimíchejte směs, která odpočívala v teple. Nejlepší přílohou je rýže.

Jak to má být

Rakousko

Jak to má být

Tvrdila jsem, že potřebuji ke své práci úplný klid. Odjela jsem proto k jezeru Wörthersee. Je v Alpách a pluly po něm tři parníky, elektrické lodičky, co připomínají hračky, a kachny. Jedna měla hodně dlouhý, štíhlý krk a taky měla káčata. Hodila jsem jí housku. Kachnička sousto nabídla kachňátku, druhé taky, třetí taky… Kachničky nadšeně klapaly zobáky, kachnička-matka nejedla nic. Z rákosí najednou hrozivě vyrazili dva kačeři. Byli rozmařile barevní, peří měli načepýřené do korunky… Chtěli jíst taky. Kachnička se po nich nervózně ohlédla, pak se potopila, pak se vymrštila nad vodu a letěla tak nízko, že nohama agresivně drnkala o hladinu. Syčela. Prvnímu kačerovi vytrhla brko a druhému stiskla krk. Kačeři v hrůze odlétli. Kačenka mechanicky přepočítala kachňata a mrkla na mě korálovým očkem. Zlé svědomí mi šlehlo mozkem: Chci klid, zpupně se vymlouvám na práci, a přitom i obyčejná kachna ví, co to znamená odpovědnost mateřství. I kachna ví, jak to má v životě být. Hned jsem se vrhla na telefon. Můj syn byl u mých rodičů a informoval mne, že se mu rozbila baterka, že se mu rozbilo kolo a že potřebuje nutně auto s vysílačkou.

Má dcera byla na jednom britském ostrůvku, aby se tam spolu s dalšími Slovany naučila angličtinu. „Volala jsem ti,“ řekla vyčítavě, „ale ty jsi nebyla doma… Zbili nás skini.“

Oněměla jsem. „Co? Kdo?!“

„Skini nás zmlátili,“ řekla dcera. „Protože nejsme Angličani!“

„Buď doma a čekej!“ zařvala jsem do sluchátka a vytáhla kufr. Venku právě zvonily zvony. Z kostela vyšla žena v korutanském kroji (na čele měla uzel z látky a ten vypadal jako nádor). „Autobus!“ zařvala jsem na ni.

„Autobus?“

„Jezdí to ze zastávky na zastávku,“ řekla jsem podrážděně.

„Autobus…,“ řekla žena se zalíbením, jako by to slovo nikdy neslyšela.

Vedoucí mého hotelu (hotel se jmenoval Leopold a asocioval mi monarchu v bílé paruce) psal právě na tabuli: ČERSTVÉ LIŠKY NA SMETANĚ. „Autobus tu přece nejezdí,“ řekl mi usměvavě. „Tady jezdí vlak. Zastávka je odsud 2,5 km.“

Můj kufr vážil dvacet pět kilo; za pět minut jsem měla na dlani pět puchýřů. Zastávka byla v údolí a byly z ní vidět zasněžené vrcholky. Jízdní řád byl nalepený na obrovské roli. Nedokázala jsem ji otočit, a když jsem si chtěla přečíst, kdy jede něco do Salcburku, tak jsem si musela lehnout na zem. Nejelo nic.

Vrátila jsem se. „Je přece neděle,“ usmál se hoteliér. Ozvalo se zlověstné zahřmění. Kolem právě projelo obrovské hlučící monstrum. Stříbrná motorka a na ní ošklivý, ocvočkovaný, vyholený mladík. Zvedla jsem za ním pěst. Kdybych poslechla svého spolužáka z FAMU, který teď obchoduje se zbraněmi, tak bych zvedla samopal. Pak jsem zavolala anglické policii, vedoucímu českého kurzu, televiznímu zpravodajství, britskému velvyslanci, českému velvyslanci v Anglii (chodil se mnou na gymnázium) a prezidentské kanceláři. Panu prezidentovi jsem doporučila, aby hlavní téma v jeho dalším projevu byla intolerance. Taky jsem napsala výhrůžný dopis anglické královně, premiéru Majorovi a Margaret Thatcherové. Pak jsem telefonovala dceři. „Tak co?“

„Nic,“ řekla dcera.

„Jak nic?! A co skini?“

Má dcera si za chvilku vzpomněla. „Jo, skini,“ řekla unaveně, „tak to už je dobrý… Oni jsou to docela normální kluci.“ A pak dodala, že jí ten zelený sprej na vlasech moc nedrží…

Kachničku jsem na jezeře našla až za půl hodiny. Hlavička se jí ve slunci zeleně leskla. Kachnička byla bez kachňat, zamilovaně a vzrušeně plula mezi dvěma nafintěnými kačery…

Hoteliér mého hotelu se jmenuje Kurt. Je mu asi čtyřicet a voní příjemnou kolínskou.

Nejdřív jsme snědli čerstvé lišky na smetaně a pak mne políbil. Já jeho taky. Protože i obyčejná kachna ví, jak to má v životě být.

Zázrak

V městečku Velden, které leží u jezera Wörthersee, se slavil církevní svátek. Všichni se sešli na náměstí a otevřel se katolický, evangelický a baptistický kostel. Taky se rozezněly zvony a pak si všichni sedli za dlouhé stoly a jedli chleba se sádlem a kousky masa a pili pálenku z hroznů, jablek a rynglí. Večer šli všichni na břeh. Připluly k němu tři lodě. Na jedné jako neon svítilo žezlo, na druhé kříž. Třetí loďka byla tmavá a nejmenší. Když zašlo slunce, tak se právě z téhle lodi ozval silný, podmanivý hlas. Nesl se doširoka: „Modleme se,“ řekl hlas. Byla noc, hvězdy svítily vysoko a na hřbetech hor se třpytil loňský sníh. U jezera se začal modlit Gunter Sachs, milionář a playboy, který měl za ženu Brigitte Bardotovou a u Wörthersee mu patří zámek žlutý jako petrklíč. Modlil se taky Udo Jürgens, dovolenou trávil v hotelu Iluze a jeho partnerka byla zase o něco mladší než ta minulá. Modlil se zjizvený Niki Lauda, koupil si tady vilu růžovou a zdobenou jako fondánový bonbon. Modlili se turisté z Rakouska, z Itálie, z Německa, Slovinska, Makedonie a Čech. Všichni pozorovali světýlka na hladině jako jiskřičku poslední naděje.

„Amen,“ ozvalo se z lodi.

„Amen,“ řekli všichni. Pak se maličká loďka rozsvítila. Na palubě stál kněz a začal mši. Kněz nemluvil o pravdě, hříchu a touze. Kněz věcně informoval o posledním čísle vatikánského věstníku. Gunter Sachs začal zpívat. Kněz nemluvil o závisti, nenávisti, rodičích a dětech. Kněz detailně rozebíral cestu současné světové církve. Udo Jürgens si začal nenápadně povídat s Nikim Laudou. Kněz nemluvil o nevěře, zatracení a lásce. Kněz si jako hlavní téma zvolil vývoj teologie. Asi třicet posluchačů se přestalo ovládat a šli znuděně na panáka. Kněz přešel od teorie k číslům. Začal statistikou věřících v Rakousku, posunul se do Itálie, a když byl v Řecku, tak zadul vítr. Mikrofon podivně zaskřehotal a počet oveček v Turecku byl slyšet už v kuriózně pištivé tónině. Náhle se loďka prudce nahnula doleva. Knězova lejstra se snesla na hladinu jako zvadlé lilie… Pak zahřmělo, loď se postavila bokem kolmo k vodě a kněz sjel po palubě jako kartáč po parketách. Do jezera pleskl jako velký těžký hadr. Ornát okamžitě nasákl vodou. Kolem těla kněze vytvořil tuhý, nemotorný trychtýř, klesal ke dnu. „Hilfe!“ zakřičel kněz. Všichni byli tak ohromení, že se nikdo ani nepohnul. „Help!“ zkusil to kněz. Zase nic. Jen loďka se navzdory všem fyzikálním zákonům převrátila dnem vzhůru. Na druhé lodi v tu chvíli zhaslo žezlo a kříž jako by v panice zděšeně blikal. „Tak mi, sakra, pomozte!“ zařval kněz.

Kněze nakonec zachránili. Na břehu dlouho vyčerpaně kašlal. Šokovaní turisté se vzrušeně trousili do hospody, tam většinou pili místní suché bílé víno a nechápavě se dohadovali, jak se to vlastně všechno mohlo stát… Hory neochvějně dýchaly svou nepokořenou majestátnost a v hukotu alpského větru se jako odpověď turistům dala zaslechnout tahle prostá věta: „Když už máš jednou příležitost a osud ti nadělil posluchače, tak dobře važ svá slova. Protože… ON tě slyší taky!“

„A neboj se!“

Vždycky jsem si myslela, že mám ráda Rakousko, protože tam mají tvarohový závin s vanilkovým šodó a taky je tam klid, který mi připomíná mírumilovnost statných světlehnědých krav.

Tentokrát to v Rakousku při mé dovolené lehce vřelo. Bylo totiž mistrovství světa ve fotbale a němečtí turisté nejdřív hlasitě srkali pivo a pak si dali do klopy smuteční stuhu.

Můj syn chtěl, abych mu koupila „domácí kopanou“. Bylo to zelené plátno a dvaadvacet figurek pomalovaných jako cirkusový klaun. Když jsem platila, tak prodavač vzhlédl, chvíli mi koukal do výstřihu a pak hystericky vzkřikl: „Něco pro vás mám!“ a přinesl podprsenku. Černou. Krajkovou. Hezkou. Úměrně k mým prsům – velkou! Prodavač podprsenku pečlivě rozložil. A fascinující na ní bylo, že (už tak dost obrovská podprsenka!) měla dělat prsa ještě větší. Prodavač naléhal, a tak jsem si ji zkusila. Pak jsem v ní vykoukla z Legolandu a prodavač tak nadšeně zařval, že jsem si podprsenku hned koupila.

Doma (v hotelu) před zrcadlem jsem zjistila, že zepředu v ní vypadám jako karetní stolek a z profilu jako tibetská náhorní plošina. Masochisticky jsem si podprsenku nechala a šla na masáž. Masérky začaly vzrušeně štěbetat. Pak mně (obě!) dekolt potíraly krémem se zlatými střípky. Přitom (obě!) vykřikovaly, že mám ňadra vzrušující jako Sophia Lorenová. Pak jsem šla se synem do bazénu. Podprsenku jsem použila jako horní díl plavek. Plavala jsem v bazénu čtyřicetkrát napříč (abych byla štíhlá) a pak se ke mně připojila holčička. Bylo jí sedm a měla čtyři „druhé“ zuby.

Holčička si mě prohlížela. Její oči měly stejný výraz, jako mají všechny ženy, když vidí tu, kterou by mohly považovat za sokyni. Holčička za chvilku řekla: „Koukají ti z plavek prsa!“

„Nekoukají celá,“ opravila jsem ji. „Kouká jich jenom půlka.“

„Ani půlka nemá koukat,“ řekla holčička.

„Půlka nevadí,“ řekla jsem já.

„Vadí,“ řekla holčička a rezolutně dodala: „Mně nekouká nic!“

„Protože žádná prsa nemáš!“

Holčička pak ještě jednou skočila šipku. Nějak se jí nepovedla a ona spadla na hladinu jako postřelený ptáček.

Při večeři ke mně přišel její tatínek. Byl vousatý, velký a rozzuřený. „Urazila jste mou dceru!“

„Ne! Jen jsem jí řekla, že nemá prsa.“

„Ale my jí říkáme, že už je má!“

Mlčela jsem. Muž pokračoval: „A ona je teď zmatená! Ona má depresi!“

„Tak jí řekněte, že je všechno relativní,“ poradila jsem mu. Nechápal.

„Řekněte jí prostě, že sice nějaká ta prsa má, ale že ve srovnání s mými to není nic.“

Otec se na mě upřeně zadíval.

„Obávám se, že už nám nebude důvěřovat,“ vzdychl.

Asi dvacet pět minut jsem holčičce vysvětlovala, že je v růstu a že je velmi pravděpodobné, že bude mít nejdřív rašící poupátka a pak zralé plody.

„A jak ses učila?“ přerušila mne holčička.

Prozradila jsem jí, že jsem občas měla dvojky.

Holčičku to nadchlo a odhopsala. Za pět minut stála přede mnou její maminka. Asi tak šestadvacet, jablkově zelený svetr, džíny a mezi ňadry žlábek, kterým jí bylo vidět na zelenkavé bříško…

„Proč jste jí řekla, že jste měla dvojky?“ zeptala se rozhořčeně.

„Protože jsem měla (!) dvojky!“ naštvala jsem se. „A vůbec… o co jde?!“

„O prsa, přece,“ řekla žena. Řekla jsem jí, že když se bude dobře učit, že jí je taky koupíme!“

Večer jsem četla časopisy. Ve všech jsem našla inzeráty na prádlo, které zvýrazní vnady, rady, jak si zpevnit bradavky, a taky soutěžní kvízy, kde se mělo určit, která ňadra ke které hollywoodské hvězdě patří. V hotelové hale jsem potom našla puzzle, kde se dala složit prsa Pamely Andersonové.

V noci jsem vyšla na balkon. Pršelo. A já jsem konečně pochopila, proč mám Rakousko tak ráda. Ne pro pohodlí, tradici a jídlo. Ne! Mám ho ráda pro jeho vrchy, vrcholy, pohoří, hory. Mám Rakousko ráda, protože Rakušané ve žlábku údolí fascinovaně žijí „jablíčky“, „hruškami“, „melouny“ i „mišpulemi“. Mám Rakousko ráda proto, že je to úrodná země, která pokorně ctí životodárné symboly mateřství.

P. S. 1: Ráno jsem holčičku potkala u snídaně. „A neboj se,“ šeptla mi spiklenecky. „Do solária se silikonem klidně můžeš! Maminka tam už byla!“

P. S. 2: Můj syn má Rakousko rád proto, že v něm mají finskou saunu a americký javorový sirup.

O mužské duši

Bydleli jsme v městečku Seefeld. Hotel se jmenoval Vital Royal. Dalo by se to přeložit jako „Královský život“ a nám se hned první den zdál královský. Večer jsme si mohli objednat křepelku na petrželi, kuřátko s pažitkou, jehněčí bok na česneku, prsíčka z kachny na medu a taky vídeňský řízek. Daly jsme si s dcerou všechno a pak nám bylo špatně. Petr, syn, byl v pořádku. Dal si Wiener Schnitzel a byl to měkounký kus masa v křupavém těstíčku.

Druhý den jsme si s dcerou objednaly pouze závin s brokoličkou, biftek s brusinkami a vanilkový řez. Petr si dal Wiener Schnitzel.

Třetí den přišla krize. Únava. Šli jsme jen k lesu, kam mířila hotelová okna, a večer jsme neměli hlad. Přinesli nám salát. Byl z ředkviček, řeřichy, čekanky, žlutých rajčátek a slunečnicových semínek, která byla velká skoro jako mandle. Petr si dal Wiener Schnitzel.

Ve středu jsme se vydali do Innsbrucku. V centru zlatě září střecha paláce, kde měl císař schované svoje milenky. Večer jsme se vrhly na nadívané hrudí, žampionové kloboučky a lososa v bylinkovém sosu. Dezert byl jablečné pyré a piškotová karamela. Petr si dal Wiener Schnitzel.

Ve čtvrtek jsme se koupali v jezeře. Dcera snědla štiku nadivoko s rýží, ragú z lišek a želatinový košíček s borůvkami. Já měla placičky po balkánsku, švédské maliny, italský sýr, izraelský meloun a pistáciový krém. Petr si dal Wiener Schnitzel.

V pátek jsme byli na túře. K večeři se podávaly tyrolské speciality. Pečené telecí koleno a tvarohový štrúdl. Petr si dal Wiener Schnitzel.

V sobotu byl králík, holoubata, vinné listy a špagety dlouhé jako topol. Petr si dal Wiener Schnitzel.

V neděli jsme byli v Praze. Na Staroměstském náměstí. Svatbu tam měl Jenda. Můj kamarád. Jeho první žena měla rusé vlasy, bílou pleť, vysoký hlas a hodně energie. Jendu bila, podváděla a jeho rodičům kradla peníze. Jendova druhá žena měla rusé vlasy, bílou pleť, a když se se mnou Jenda zdržel, tak na něj zařvala: „Ke mně!“ Její hlas vzduchem řízl jako nůž. A já právě v tu chvíli tím ostrým řezem pochopila základní kámen mužské duše. Proč se vrhat do zrádných vírů složitých nádivek? Proč hazardovat s chřestem, slaninou a noky? Proč zkoumat tajemné hlubiny omáček a stíny pečení? Proč?! Copak není pohodlnější žvýkat známá sousta a nebát se arogantního útoku na naše unavené chuťové pohárky? Copak není jednodušší v klidu dýchat seriózní vůni strouhanky a vajec? Copak není mnohem bezpečnější žít život v jistotě, že právě tenhle den bude chutnat skoro stejně jako ten minulý?!

„Tak co jí říkáš?“ zeptal se chvějivě ženich Jenda.

A já mu řekla: „Jen aby uměla Wiener Schnitzel!“

Na golfu v Alpách

Byla jsem v rakouských horách. Náš hotel byl přímo na úpatí dvou „třítisícovek“ a týden bez přestání lilo. (Vedlejší ves museli evakuovat, protože tam padaly kamenné laviny…) Svému muži, synovi a sobě jsem zaplatila týdenní golfovou školu. Byla jsem fascinovaná, proč tolik zralých, chytrých lidí náhle podlehlo snobské módě maličkého míčku. Náš kurz byl přísný. Vstávali jsme denně v sedm. V osm jsme měli rozcvičku (dlouho už jsem se tak hluboko s pokorou neohnula) a pak jsme s těžkým pytlem sedmi různých holí šli (za každého počasí) tři a tři čtvrtě kilometru. K osmnácté jamce. Tam jsme čtyři hodiny každý den procvičovali všechny možné typy úderů a pak přišel pátek a my jsme měli zkoušku z teorie. Už jen její název mne nadchl. Zněl: Etiketa (Die Etikette). A my jsme se museli naučit zhruba sto pět pravidel, co se smí a nesmí na golfovém hřišti. Umírala jsem hrůzou, že ze „správného chování“ neuspěju, a učila jsem se nazpaměť poučky, zákonitosti i výjimky. A náhle, pronikavě a jasně, jako když se z noci vyloupne slunce, mi došlo, proč je golf tak oblíbená hra. Proč je to hra, kterou dospělí upřednostňují před milostnými schůzkami, obchodním jednáním a uměleckými počiny. Dověděla jsem se totiž, že když vám míček spadne do místa, kde je (jak to říct spisovně)… lejno, že lejno je překážka přírodního charakteru, že je proto nepřípustné ji odstranit, a že když chcete svůj míč odpálit, že musíte – lejno nelejno – „nasadit k úderu“ a se vší razancí ho dostat k cíli. Pochopila jsem, že golf určuje, že když se vám i na životní pouti podaří šlápnout do h...., že se nesmíte nechat odradit takovou maličkostí, ale že se do toho musíte naopak pořádně opřít a ještě přitom vypadat elegantně! Jedině tak se dostanete na příhodnější terén, a tam už můžete zvítězit!

P. S.: Jedinou hrůzu mám, jestli se v Čechách golf nehraje jinak. Jestli tam přírodní překážky „nepříhodně“ nesázejí podlí hráči ve snaze zabránit úspěchu těch schopnějších a také jestli náhodou ti „schopnější“ občas neobcházejí přírodní pohromy zdlouhavým, zbytečným obloukem…

O Rakousku, Rusovi, nadvládě a večeřích

Byli jsme v Rakousku (plném lanovek!) a bydleli jsme v hotelu, který měl jídelnu, co připomínala plesový sál. Večeře nám tu podávali na stříbře a my jsme s sebou měli dceru a její přítelkyni. Sedmnáctileté dívky si před každým večerem oholily nohy a na sebe si vzaly šaty se světově uznávanou značkou. Pak se seznámily s chlapcem, který vypadal jako mladý Delon. Konverzovaly s ním tři dny a on jim řekl: „Podle vašeho vystupování jsem poznal, že do tohoto hotelu nepatříte. Kdo vás sem dostal?!“ Dívky mi informaci předaly s mírně udivenou tváří, mně ale hochova poznámka zbrázdila duši. Jaké vystupování?! Co myslel?! Vždyť nikdo z nás neolizoval nůž! Všichni jsme měli ubrousky způsobně na kolenou a příbory jsme používali chytře od nejkrajnějšího k talíři… A pak jsem si náhle všimla, jak má dcerka klopí oči před pikolíkem, jak si její přítelkyně nervózně kouše nehty a jak se poníženě omlouvám servírce, že jsem na ubrus vylila minerálku. Uvědomila jsem si taky, že chůze nás všech je poznamenána vědomím, že máme boty v ceně měsíčního platu a že se tváříme hrdě, protože jsme si před večeří umyli vlasy. Uvědomila jsem si, že v chování ostatních hotelových hostů není patrná nejistota, ale že je v nich zakódované chování, které nevyplývá jen z peněz, ale z odvěkého vědomí, že je důležité pevně tisknout podávanou ruku, zdvořile kývat na personál, děkovat za úsluhy a lichotit proto, že to dělá radost. Pochopila jsem, že jsme se ocitli v prostředí, kde nebyla čtyřicet let dělnická nadvláda. Že všechno hezké se tu nepovažovalo za nebezpečný buržoazní přežitek a že čisté nehty zde nebyly důkazem lenosti. Pochopila jsem, že mít tady peníze neznamenalo vždycky být podvodníkem a že když chudí brali bohatým, aby měli spravedlivě stejně, že zapomněli na to, že by si k tomu měli ještě vzít společenské manýry, které nejsou vždycky znakem snobismu, ale někdy zárukou přívětivosti, solidnosti a lehkosti nezbytné k žití. Uvědomila jsem si, že rakouský pikolík není arogantní a tvrdě pracuje proto, aby nemusel zůstat pikolíkem, a že vrchní servírka nemá falešný úsměv, ale je upřímně vstřícná, protože se těší, jak si brzy sama sedne v dobrém hotelu a jak bude požadovat sympatickou obsluhu. Došlo mi náhle, že handicap čtyřiceti let nedoženou zřejmě ani naše děti, a bylo mi to líto. Líto mi to bylo taky proto, že mladík, co vdechl právě tyhle úvahy do mého mozku, byl Rus. Chlapec byl totiž přímým potomkem rusko-francouzského rodu a ve svých osmnácti uměl sedm řečí. Na Silvestra se opil, jen trošku ztratil glanc a řekl mé dceři: „To nevadí, že neumíš žádný cizí jazyk. Hlavně že máš internacionální úsměv.“ A vzal sklenici a všem připil: „Na slovanskou duši!“ A když jeho krajanům do očí vklouzly slzy, tak mladíček dodal: „A na umění! Protože jen umění dává světu smysl!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Když sob se ženou snídá.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.