motto

Knihy Haliny Pawlowské v nakladatelství Motto

Ať zešílí láskou

Až se mě dcera zeptá (spolu s Lubomírem Teprtem)

Banánové chybičky

Banánové rybičky

Dá-li pánbůh zdraví, i hříchy budou

Díky za každé nové ráno

Hroši nepláčou

Charakter mlčel a mluvilo tělo

Chuť do života aneb Rady a recepty, abyste nezabili sebe

ani ostatní (spolu s Lubomírem Teprtem)

Jak blbá, tak široká

Jak být šťastný (Dvanáct nemorálních rad)

Ještě že nejsem papež

Když sob se ženou snídá

Moc se nekasej, sukni vykasej

Ó, jak ti závidím!

Pravda o mém muži

Proč jsem se neoběsila

Tři v háji (spolu s Ivou Hercíkovou a Michalem Vieweghem)

Ulovila jsem ho v buši

Velká žena z Východu

Záhada žlutých žabek

Zanzibar aneb První světový průvodce Haliny Pawlowské

Zeptej se mámy aneb 100 receptů, jak se dožít 100 let

(spolu s Lubomírem Teprtem)

Zoufalé ženy dělají zoufalé věci

HALINA PAWLOWSKÁ

AŤ ZEŠÍLÍ LÁSKOU

Praha 2015

© Halina Pawlowská, 1995

Illustrations © Erika Bornová, 1995

ISBN 978-80-267-0291-7

Obsah

Ať zešílí láskou

Třídní schůzka

Takový normální den

Lehce neprudérní příběh

Hezká chvilka

Jizvy na duši

Čekám na lepší budku

Nebuďte užitečnými idioty

Poslouchej vlastní srdce

Zblblá zralá žena

Óda na ztracenou vlast

Velice sociální sloupek

Hezký víkend

Nejlíp se mají rozvedené ženy

Mám ráda zvířata

O zmatenosti citů

Doufám

„Fahrplan“ pro nešťastně zamilované ženy

Může to být ještě horší

Plachta bílá

Všude je to stejný

Hodně dusná červencová noc

Světlík lékařský

Krize

Panebože, proč?!

Dovolená

Přezrálým ženám patří svět

Další hodně dusná červencová noc

Jarmila Kadlečková nevydržela

O kultůře sexu

Ženy, které příliš milují

Další krize

Tento způsob lásky

Skoro vždycky mám pravdu

Lehce vážný a těžce nudný

Intimní tajemství

Kam zmizeli muži?

Jen tak dál...

Ať zešílí láskou

Tohle měl být původně dlouhý příběh o tom, jak nesnáším ženy, co si stěžují na muže, jak nesouhlasím, když naříkají, že ten jejich nevytírá podlahu, že chodí jen do hospody, že není schopen zorganizovat dovolenou a že nepostaví ani dům, ani nezasadí strom a ani nezplodí syna. Já totiž po mužích nic nechci. Ať jsou chudí, ať pijí pivo, ať se dívají na fotbal a diskutují o nekonkrétních principech. Já chci po mužích jen jedno. Aby mne milovali. Moc. Hrozně. Šíleně. Aby tou láskou zešíleli!

Chtěla jsem proto napsat o Ivanovi. Láskou ke mně zešílel, když mi bylo dvacet, přinesl mi tehdy dvacet žlutých růží, a když jsem se líbala s jiným, tak je rozdupal do sněhu před naším domem.

Chtěla jsem napsat o Honzovi, který zešílel, když mi bylo dvacet pět a když jsem v jeho bytě slavila svoje narozeniny. Honza tehdy všem hostům říkal, že mohou dělat úplně všechno, jen ať dají pozor na jeho starožitná kachlová kamna. Když jsem se s jeho nejlepším kamarádem zamkla v koupelně, tak vzal krumpáč a bušil do těch svých starožitných kachlových kamen tak dlouho, až z nich zbyl jenom prach.

Taky zešílel můj manžel. Vzal si mě po tříměsíční známosti a dvacet let (s očima zatemnělýma šílenstvím) přežil všechny mé plány, nálady, záchvěvy, fantazie, úlety i lži...

Mám sklony k předimenzovanosti. Všeho je mi pořád málo. Ten pocit mám určitě díky svým komplexům, nevěřím si natolik, aby mi stačil jeden talíř, jedna sklenka, jeden dům, jeden milion a jeden muž... Myslím, že za to může Aleš. Má první láska. Vždycky totiž, když jsem s ním měla schůzku, tak jsem trnula, jestli vůbec bude. Aleš schůzky nikdy neodvolával. Ony samy silou vlastní zlé vůle rušily svá data a tak nějak „padaly“...

Díky své předimenzovanosti jsem v jedné zvláštní etapě svého života měla tři muže. Měla jsem Vlastíka. Byl malý, sporý, přímočarý a chytrý. Měli jsme spolu společné projekty, stejný smysl pro humor a matně jsme plánovali společnou budoucnost. Měla jsem manžela. S tím jsem měla minulost, dům a dvě děti. Taky jsem měla Miloše. Miloš měl ženu, dům a dvě děti. Milošovi jsem říkala, že nemiluji Vlastíka. Svému muži jsem říkala,

že miluji jenom jeho, a Vlastíkovi jsem slibovala, že se definitivně rozvedu se svým mužem. Pak jsem Vlastíkovi řekla, že jedu se svým mužem vyřídit formality s majetkem, svému muži jsem řekla, že likviduji společnou kancelář s Vlastíkem, a odjela jsem do hotelu za Milošem. Má schůzka s Milošem ovšem „padla“.

Byla jsem sama v odcizeném hotelovém pokoji. Zhrzená tím, jak málo je pro mne Miloš ochoten riskovat, jsem odjela za Vlastíkem. Seděl na pohovce a centimetr od něj seděla moje nejlepší přítelkyně. Poslouchali chorální skladby. Jela jsem domů. Měli jsme zamčeno na oba zámky a v obou zámcích byl zevnitř klíč. Zvonila jsem, bouchala, kopala. Bohužel jsem neměla – jako tehdy Honza – krumpáč.

Chtěla jsem ve svém dlouhém příběhu napsat, jak muž, než láskou zešílí, musí projít několika fázemi, jak se brání, jak odolává, jak vadne, jak se poddává... Chtěla jsem napsat, že neexistuje síla, která by odolala ženské touze. Bohužel už ale musím končit. Za chvilku mi totiž začíná má odpolední terapie. Mám ji s psychiatrem Marešem. Je moc hezký a já po něm nic nechci. Jen aby mne miloval. Moc. Hrozně. Aby tou láskou zešílel.

Jo! Dnes odpoledne mne ještě čekají návštěvy. Ve tři přijde manžel, ve čtyři Vlastík a v pět se zastaví Miloš. V šest přijde doktor Šavrda a jako každý den mi dá na uklidněnou tři veliké černé pilulky.

Třídní schůzka

Seděla jsem hned pod katedrou. Přede mnou byly sešity mého syna. Je mu devět a z matematických pětiminutovek měl dvě trojky, jednu čtyřku a dvě jedničky, ale u nich měl napsáno „pomalá práce“. Orosilo se mi čelo. Do třídy vešla učitelka na francouzštinu. Učila mne už kdysi. Byla hodná a vypadala, že často pláče. Řekla, že všechny děti se učí velice špatně a že je s nimi velice nespokojená. Jedna maminka učitelku požádala, aby byla na děti mnohem přísnější, že pak děti budou prospívat mnohem lépe. Třídní mého syna řekla, že děti začaly tento školní rok hrozně a že s tím rodiče musí něco udělat. Pak přišla na řadu angličtina. Paní učitelka byla z toho rodu upřímných žen, které svou spontánní starostlivostí doženou člověka k sebevraždě. Nejprve řekla, že třída je nejhorší ze všech, ale že když se rodiče budou hodně snažit, tak bude třída jejich dětí nejlepší ze všech. Pak paní učitelka pouštěla rodičům básničky v angličtině, a když rodiče evidentně nerozuměli, řekla jim, že právě tyhle texty jsou pro jejich devítileté děti velice lehké. Pak učitelka prohlásila, že děti mají tak nádherné učebnice, že pro ně musí být úžasná zábava se z nich učit. Pak přišla do třídy elegantní maminka, z které táhlo víno, a ta se svěřila, že je maminkou holčičky Natálie a že moc dobře ví, že její dcera je na tom ze všech dětí nejhůř. Angličtinářka řekla, že nejhůř je na tom Vašek. Řekla taky, že když někdo z rodičů bude mít se svým dítětem nějaký problém, ať jí raději zavolá domů. Maminka Natálie řekla, že ona tedy mít problém určitě bude a že ho má hned teď, a jestli může zavolat angličtinářce ještě dnes v noci. Angličtinářka se pak zpříma podívala na mne a řekla laškovně, zda mi může svůj privátní telefon nadiktovat v angličtině. Nervózně jsem poslouchala anglické cifry. Zapisovala jsem je křečovitě zpocenou rukou. Pak mne angličtinářka vyzvala, abych telefon řekla česky. Třásl se mi hlas. Uspěla jsem. Učitelka mi řekla, že dá jedničku místo mě mému synovi. Pak si napsala docházku a pak nám rodičům řekla, že nás má moc ráda, když tak dokážeme ty děti každé ráno vypravit v mlze do školy. Za odměnu nám všem rozdala tvrdé desky, na kterých byl anglický text a taky obrázek. Pak se rodiče vrhli k východu a učitelka mi zatarasila dveře. „Co budeme dělat s tím vaším chlapcem?“ zeptala se mírně. Její oči byly blízko mých očí. Jedno její oko bylo modré a jeho panenka vypadala jako makové zrníčko, její druhé oko bylo hnědé a jeho panenka byla veliká jako třešňová pecka.

„Nic,“ hlesla jsem. „S ním se nedá nic dělat.“

„Svalujete na něj vinu,“ řekla mi učitelka. „Vy jste totiž určitě ten typ, co pořád na někoho svaluje vinu. Na učitele, na zaměstnavatele, na děti, na manžela...“

Chtěla jsem zaprotestovat, chtěla jsem říct, že ne, že vím, že za všechno můžu já. Že můžu za povodně, zemětřesení, války a taky za pětky svého syna, chtěla jsem si lehnout na podlahu třídy, kam jsem sama chodila, když mi bylo devět, a kde mne učila Hedvika, jejíž bradavice na čele se neustále zlověstně chvěla, chtěla jsem ležet na té třídní zemi a naříkat nad tím, jak špatná jsem matka a jak špatný musí být svět, když mne na sobě nosí. Místo toho jsem se ale narovnala v kříži. Byla jsem najednou veliká jako nebe. A hlasem mocným jsem řekla: „Víte co, jděte někam!“ A pak jsem šla domů, vzala jsem si diazepam a byla noc a já pohladila malou devítiletou zpocenou hlavičku svého syna a otevřela jsem svou tašku, vytáhla jsem desky s anglickým nápisem a s dětským obrázkem, roztrhala jsem je na malé kousky a ty jsem hodila do záchodu. Spláchla jsem.

Jsem hnusná. Mám hnusnou sobeckou povahu a všechno svádím na jiné. Mé dítě za své špatné výsledky totiž určitě nemůže. Co? Co říkáte? Ano. Vaše dítě – a to vím stoprocentně – taky ne!

Takový normální den

Ráno

Čistila jsem si zuby a do koupelny nakoukl můj tatínek a řekl mi: „Drž mi palce. Jdu na houby.“

„A proč ti mám držet palce?“ zeptala jsem se. „Abys jich hodně našel?“

„Ne,“ řekl můj pětaosmdesátiletý otec. „Abych se vrátil.“

Dopoledne

Jela jsem taxíkem na akci nakladatelství Československý spisovatel k žižkovskému mauzoleu. Na Václavském náměstí taxi najednou prudce zastavilo. Taxikář se vymrštil ze sedadla, vyskočil z vozu a běžel asi sto metrů. Všimla jsem si, že z desky, která je pod volantem, se valí hustý a štiplavý černý dým, taky tam zasvitl oranžový plamen. Seděla jsem jako pecka. Když kolemjdoucí začali felicii obcházet širokým obloukem, konečně jsem pochopila. Vystoupila jsem. V kufru vozu jsem měla svou tašku a v ní přenosný počítač a taky eurotel. Auto vybuchlo až za minutu. Taxikář stál vedle mne. V očích měl slzy a omluvně mi řekl: „Když mi byly tři, tak jsem sáhl do kamen...“

Odpoledne

Můj devítiletý syn přinesl ze školy poznámku: Nechce si se mnou hrát. Dvořáková.

„Proč si nechceš hrát s paní učitelkou na francouzštinu Dvořákovou?“ zeptala jsem se.

„Protože si hraju jen s tím, koho mám rád,“ odpověděl můj syn.

Večer

Přijela teta z Broumova. Podrobně si mne prohlédla a řekla mé matce: „Věrko, podívej se, jak je ta tvoje dcera elegantně oblečená a jak je hezká...“

Moje maminka mne nechápavě přejela unavenýma očima a řekla: „A co jako?“

Noc

Můj manžel přišel z hospody. Věšela jsem mu bundu a nahmátla jsem něco v kapse na rukávu. Byl to asi dvoucentimetrový navoněný hrošík. „Co to je a kdo ti to dal?“ zeptala jsem se.

„Je to talisman a dali mi ho pro děti,“ řekl muž.

„Kdo ti ho dal?“ zeptala jsem se.

„Oni,“ řekl můj muž, mávl rukou a oblečený usnul.

V posteli jsem se obracela z levé strany na pravou a z pravé na levou. Viděla jsem nejdřív tatínka, jak leží v lese, má otevřené oči a nad ním je modré nebe, viděla jsem zlaté paprsky ohňových výbuchů, viděla jsem dětské tělíčko svého syna, který se při porodu pět minut dusil, a viděla jsem taky svého manžela, který čím je starší, tím interesantněji vypadá, tak jako ostatně všichni štíhlí blonďáci, kteří mají prošedivělé vousy a hodně vyšisované vlasy. Pak ze spaní promluvila má patnáctiletá dcera. Zpívá ve školním sboru alt. Promluvila hluboce, zvučně a vážně. Miluje Holanďana Boba, a promluvila proto anglicky. Řekla: „Proč říkáš, že je to náš poslední tanec? Já potřebuju víc!“ – „Why du you say me, that’s our last dance? I need more!“ Vzala jsem si diazepam. Je to fakt. Nelze ještě končit. I need more!

P. S.: Tím amerikanismem jsou zblblé i duše našich dětí... (Já osobně jsem zblblá tak jako tak...)

Lehce neprudérní příběh

Pan Plzák jednou někde napsal, že humor do postele nepatří. Že skutečná erotika je vlastně nesmírně vážná věc. Že je třeba zachovávat respekt k něčemu tak křehkému, jako je přírodní tělesná vazba mezi těmi, co se mají tak úzce (a blízce) rádi. Že smích může být jenom prvek uvolnění, co stmeluje po vlnách rozkoše, která dramaticky uplynula jako bouře v moři... Hm. Myslím, že má pan Plzák pravdu. Že není dobré vybuchovat v záchvaty smíchu, když zjistíme, že partner má někde bradavičku, že není příliš vzrušující, když uprostřed krásné předehry něžné jako vánek se rozchechtáme při vzpomínce na to, co řekla na poradě paní Ševčíková...

Tak. Tuhle jsem byla se svým milým v hotelovém pokoji. Bylo to takové odporně klasické. Cizí hotel, muž, který, protože s ním nemám děti a znám ho intimně jen několik měsíců, byl taky cizí, postel byla provokativně široká a personál hotelu se tvářil, že je mu všechno jasné. Můj milý si držel odstup, který naznačoval, že s vývojem akce vlastně vnitřně nesouhlasí (předtím, pochopitelně, umíral touhou, ale hotel jsem objednala já!), a musel vypít litr vína, aby se začal usmívat a dokázal říci, že jsme sice šíleně hříšní, ale že kdyby toho nebylo, že by možná vůbec nebylo zábavné žít... Pak jsme se dostali do stavu normálu, kdy jsme si šeptali, že se milujeme, a naše těla byla horká a naše duše zpívaly a my jsme chvílemi umírali, tak jak to napsal Hemingway v knize Komu zvoní hrana, když se tam milovala jedna ohnivá Španělka Pilar, a taky se pod námi občas zachvěla země. (To taky řekla Pilar a Hemingway.) Pak přišla chvilka, kdy jsme vyčerpaně leželi, kdy jsme se jen jemně dotýkali a kdy se můj milý rozhodl, že se půjde osprchovat. Když odešel, uvědomila jsem si, že mám v ústech žvýkačku značky Trident. Měla jsem ji už dlouho. Žvýkačka přežila alkohol, oříšky i polibky. Byla měkká, trhala se a já se jí potřebovala zbavit. Chtěla jsem ji uhníst do malé kuličky; kulička se mi přilepila na prst. Prst jsem otřela o prostěradlo, prostěradlo se mi přilepilo k vlasům. Odtrhla jsem ho. Odporná rozměklá hmota mi slepila prsty. Má ruka vypadala jako kluzká kořist v kluzké pavučině. Vyběhla jsem na balkon. Hystericky jsem se zabalila do peřiny. Stydím se totiž ukazovat nahá. (Kdybych měřila metr sedmdesát pět a vážila padesát pět kilo a míry bych měla 95, 60, 90, možná bych se tolik nestyděla...) K peřině jsem si žvýkačkou přilepila prso. Pak se mi pracně podařilo prsty máznout o zábradlí. Tenká vlákna mne okamžitě přivázala k chladnému kovu. Odtahovala jsem se. Nezničitelnou žvýkačku jsem rvala oběma rukama. Bojovala jsem tak, že jsem byla ve studeném podzimním větru mokrá jako myš. Pak žvýkačka najednou zmizela. Pátravě jsem prolezla všechny terasové kouty. Číhala jsem na žvýkačku jako na kořist. Nic. Jen se pode mnou temně lesklo jezero a já vdechla ostrý vzduch a usmála jsem se, protože zbavená lepkavých pout byla jsem zase připravená na lásku.

Můj milý byl pořád v koupelně. Zápasila jsem s pocitem, zda je v koupelně normálně dlouho anebo dlouho. Za dalších deset minut mi to už připadalo dlouho... Otevřela jsem dveře. Můj milý klečel na koupelnové podlaze a ruce měl pod vanou. V očích měl panickou hrůzu. „Co děláš?“ zeptala jsem se.

„Drenáž,“ šeptl.

A bylo to tak. Zatímco já zápolila s výrobkem, který nemá cukr a bojuje proti kazům, můj hříšník se sprchoval tak velkoryse, že na podlaze vytvořil kaluž pět centimetrů na výšku. A protože se můj milý styděl za svou nemotornost, tak nejdřív namočil dva hotelové ručníky a ždímal je silou silného muže, taky klečel a vytíral, a když se kaluž pořád nezmenšovala, tak odchlípl jednu lehce odchlíplou keramickou dlaždičku. Ve zdivu svým luxusním kartáčkem na zuby vyryl kanálek a vodu jako při melioračních pracích odborně sváděl kamsi do hlubin podvanové kanalizace...

Leželi jsme vedle sebe. Dva nevěrní lidé. Hříšníci. Upracovaní. Měli jsme kocovinu nebezpečného vztahu a on najednou zašeptal, že cítí, že se vůbec nemůže pohnout, že ho postel přitahuje k sobě jako ocelové lano, a že je to určitě trest boží! Nebyl to trest boží. Byla to žvýkačka značky TRIDENT. Začali jsme se smát. A ze smíchu jsme přešli do lásky a jako za španělské války Pilar a Hemingway jsme se spolu proumírali až do rána.

Takže co? Kromě toho, že je evidentní, jak nemravně žiju, z téhle historky vyplývá, že vášeň je opravdu strašně vážná věc. Kdyby ale jí nebylo, asi by vůbec nikdy nevznikly grotesky...

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ať zešílí láskou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.