Rozdělená srdce

také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

Bettina Belitz
Rozdělená srdce – e-kniha
Copyright © Fragment, 2013

Všechna práva vyhrazena.
Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

Samurajská horečka

Když se začalo ráno rozednívat, zmocnil se mě znovu strach. Už dlouho předtím, než mi zazvonil budík, jsem ležela na posteli probuzená, ale ztuhlá jak prkno. Krev mi v těle strachem tlumeně pulzovala. Čeho jsem se tak strašně bála? Rok bez přátel, to se přece dá vydržet. Hlavně že jsem neměla problémy s učením. Nemusela jsem se aspoň bát maturity. Hlavou mi vířily zmatené myšlenky a nedopřávaly mi klidu. Když budík konečně zazvonil, potácela jsem se pokojem jako opilá a všechno mi padalo z rukou.

U snídaně jsem byla sama. Maminka ještě spala a tatínek byl ještě pořád na klinice. Na trávníku se třpytily krůpěje rosy a dvě straky se s hlasitým křikem honily po maminčiných nově založených záhoncích.

Pokusila jsem se pozřít alespoň lžíci müsli, ale žaludek stávkoval. Ještě deset minut do odjezdu autobusu. Naposledy jsem vyběhla nahoru do svého pokoje, usedla na postel a doufala, že mě moje známé vůně uklidní. Ale nedalo se nic dělat. Věci do školy jsem měla sbalené, zuby vyčištěné, make-up uspokojivý. Už jsem měla dokonce i oblečenou bundu. Nedokázala jsem ale pořád vyprodukovat jedinou rozumnou myšlenku. Jakmile jsem pomyslela na to, co mě čeká venku, udělalo se mi špatně. A když jsem se pokusila rozptýlit vzpomínkami na své poslední zážitky mimo školu – bouřku, neznámého jezdce – rozvířil se mi v hlavě nezvladatelný chaos.

Zavřela jsem oči a opřela čelo do chladných dlaní. Dýchej, říkala jsem si. Klidně dýchej!

Tu náhle straky, jejichž křik byl slyšet až sem nahoru, utichly. Dokonce i veselé prozpěvování ptáků v okolí náhle zmlklo. Udiveně jsem zvedla hlavu. Ucítila jsem vůni chladné trávy zvlhlé rosou, i když byla okna otevřená jen na škvíru, a pot strachu na zádech se změnil v příjemné, konejšivé teplo.

„Neboj se! Nic se ti nestane.“

Vyskočila jsem tak prudce, že jsem převrhla noční stolek a narazila do zdi. Sklenice vody se rozskočila na tisíc střepů, které se blýskaly na mokré dřevěné podlaze.

„Haló? Je tu někdo?“ křičela jsem zesláblým hlasem. „Tati? Mami?“

Věděla jsem ale, že tu nikdo není. Bylo to všechno jako předtím – tichý dům, tikání hodin v obýváku, praskot v kachlových kamnech. Všechno nezměněné až na tu jedinou maličkost, že jsem k sobě nahoru všechny ty zvuky zřetelně slyšela. Začínala jsem snad ztrácet rozum? Usilovně jsem se snažila zaposlouchat do svého vlastního nitra. Uzel strachu v břiše se uvolnil, ačkoliv srdce cválalo stejně splašeně jako předtím. Ano, strach byl ten tam.

Co to mohlo být za šepot? Slyšet hlasy, které neexistují – to už nebyla legrace, to jsem jako dcera psychiatra věděla moc dobře. Šepot v lese jsem zpětně přisoudila své intuici. Ale tohle chlácholení nemělo s intuicí vůbec nic společného.

Opustila jsem spěšně dům a cestou na autobus jsem v duchu vypočítala několik těžkých početních příkladů, které jsem si sama vymyslila, a pak jsem si ještě v hlavě promítla stavbu DNA. Žádné výpadky paměti – všechno bez problémů. Francouzské časování? Taky žádný problém. Takže to mám snad ještě pořád v hlavě v pořádku. Vzpomněla jsem si, že tatínek kdysi vyprávěl, že genialita a šílenství mají mnoho společného, a přistihla jsem se, že jsem se při té představě musela pousmát.

Jestli ovšem ty hlasy nebyl žádný přelud a patřily nějaké živé bytosti – kdo to mohl být? Šepot se nedá přiřadit nikomu konkrétnímu, to jsem někde četla. Všechny hlasy znějí při šeptání stejně.

V autobuse pak propuklo peklo. Pár mladších žáků blokovalo chodbičku a nakláněli se s povykováním nad mobilem. Zjevně se pokoušeli nějaké holce drsnými a lechtivými poznámkami dokázat svou přízeň. Oni tedy signál měli. Vytáhla jsem mobil z kapsy, ale ukázal mi zase stejný obrázek: blikající displej a žádný signál. Zatraceně. Přitiskla jsem čelo na okno, pomalu přestala vnímat ten řev kolem a nechala kolem sebe ubíhat sluncem zalitou krajinu.

Měla bych tomu hlasu věřit? Bylo to tak lákavé. Zněl tak jistě a přesvědčivě, že mě vzpomínka na ta zvláštně tlumená, a přesto intenzivní slova ještě pořád uklidňovala. Ne, něco nebo někdo ve mně zjevně věděl, že se nic nestane. Možná mi pomohlo, že jsem tomu aspoň trošku uvěřila.

Pomáhalo to až do okamžiku, kdy jsem napsala poslední tečku pod domácí úkol a rozhodla se napsat Jenny a Nikole mail a vypovědět jim všechno, co mám na srdci. Sice se to v minulosti nikdy moc neosvědčilo, protože jsem většinou dostávala jako odpověď – pokud vůbec – jen pár spěšně napsaných, roztržitých řádků, které ve mně budily dojem, že jsem obtěžovala. Musela jsem ale nějak zabít čas.

Ale selhalo už samotné přihlášení. Internet nám doma ještě pořád nefungoval. Tatínek vlažně přislíbil, že se o to postará, a po neúspěšných deseti minutách prohlásil, že má důležitější věci na práci. Například vybalovat přepravky. Ty prostě nebraly konce. Všude jsem o ně zakopávala, hromadily se v koutech a neustále někde něco chrastilo nebo cinkalo nebo řinčelo.

Musela jsem to tedy zkusit přes mobil, i když internet v něm měl rychlost šneka. Jenže jsem telefon nemohla nikde najít. Nebyl ani ve školním batohu, ani v kapse kalhot, ani v bundě. A protože jsem tomu odmítala uvěřit, prohledávala jsem všechno zuřivě znovu a znovu, až mi z toho vyrazil pot na čele a začal mě z nervozity bolet žaludek.

Musela jsem na to jít systematicky. Kdy jsem ho měla naposledy v ruce a aspoň se ho pokusila použít? Ráno v autobuse. O přestávce jsem pak na to neměla čas, protože Maike mě oblažovala nekonečným vodopádem nejnovějších drbů. Potom při tělocviku… ale ne. Musela jsem ho zapomenout v tělocviku. Výjimečně jsme ho měli ve sportovní hale místních spolků vedle školy, protože u nás se opravovala ventilace, a já jsem se tam několikrát pokoušela odeslat esemesku. Pochopitelně zase bez úspěchu.

„Tak. To by stačilo,“ zavrčela jsem a skočila do bot. Okamžitě pojedu do té zatracené vesnice, někoho požádám, aby mě pustil do haly, a mobil najdu. Jestli jsem ho zapomněla opravdu v téhle hale, určitě bude ještě otevřená. A jestli ne – taky nevadí: byla jsem odhodlaná třeba vyrazit dveře. Ačkoliv byl můj pokoj tak obrovský, měla jsem pocit, že sedím ve vězení s metr silnými stěnami, izolovaná a odtržená od zbytku světa. Vyvolávalo to ve mně paniku. Už ani o minutu déle jsem nechtěla nečinně hledět, jak na mě v Kolíně zapomínají jen proto, že jsem přes mobil i internet nedostupná. Vyrazila jsem a schody brala po dvou. Maminka právě uklízela kuchyňské skříňky.

„Sjedu jen rychle do vesnice!“ zavolala jsem na ni a popadla klíče na poličce. Norský troll mě při tom posměšně sledoval. „Zapomněla jsem v hale mobil.“

„Dobře, zlato,“ nesl se domem maminčin spokojený hlas. Takže má pořád ještě dobrou náladu. To už bylo skoro chorobné.

Po mučivých čtyřiceti minutách jsem konečně vystoupila z autobusu a hned jsem spatřila, že před halou postávala hrstka puberťáků. Tři přežvykující kluci se vzájemně mlátili batohy a zjevně jim to připadalo neskutečně legrační. Blížila jsem se k nim a snažila se působit maximálně nenápadně. Z jednoho vjezdu do dvora se přímo na mě vyřítil rozježený pes. Když jsem se zastavila, zůstal také stát a výhrůžně ohrnul pysky. Vyplazený jazyk mu rozechvělo sotva slyšitelné vrčení.

„Přestaň,“ řekla jsem mu potichu, ale vrčel dál. O dva kroky jsem couvla a obešla ho velkým obloukem. Pes mě nespustil z očí. Konečně jsem stála před halou. Kluci se stáhli na druhou stranu ulice a s řevem se vrhli na stánek s kebabem. Loktem jsem se pokusila odstrčit těžké dveře. Náhle se otevřely a do nosu mě udeřil pach dlouho nevětraného potu, gumy a magnézia. Poblikávaly tu tři špinavé neonové zářivky. Dobrý, nikdo tu není.

S klapajícími podpatky jsem seběhla po schodech k šatnám a tělocvičně. Celou cestu mě pronásledovala představa, že by mi mohl mobil někdo ukrást, a naplňovala mě vztekem a značnými obavami. Hýčkala jsem sice v sobě nepatrnou naději, že se tady na venkově nekrade tolik jako v Kolíně, ale hned jak jsem nakoukla do naší ranní šatny, opustil mě i ten poslední žalostný zbytek optimismu. Nebylo tu nic kromě dvou zmuchlaných kapesníků a jednoho ukoptěného ručníku visícího smutně na věšáku. Přesto jsem se vrhla na zaprášenou zem a na kolenou nahlížela do každého koutku, pod každou lavici, do každé sprchy. Marně.

S nešťastným povzdechem jsem se narovnala a zamyslela. Byla jsem vůbec v té správné šatně? Všechny vypadají stejně a já jsem měla odjakživa špatný orientační smysl – a nejhorší uvnitř budov. Vrátila jsem se zpátky na chodbu. Odněkud jsem zaslechla cákání sprchy. Zastavila jsem se a poslouchala. Šelest vody přicházel zprava. Rozrazila jsem tedy dveře vlevo.

Přede mnou ležela v pološeru šatna. Nepotřebovala jsem ani světlo, abych viděla, že tady jsem ještě nikdy nebyla. Nemělo smysl hledat tu dál. Třeba můj mobil leží někde v tělocvičně, ačkoliv jsem si nedokázala vybavit, jestli jsem si ho tam brala s sebou. Najednou jsem cítila, že už nejsem schopná udělat ani krok. Unaveně jsem se spustila na lavičku hned vedle dveří a povzdychla si. Bolest v ramenou natolik zesílila, že jsem se musela opřít. Zavřela jsem oči a svěsila hlavu ke straně. Něco vedle mě zavonělo tak příjemně, že jsem k tomu přitiskla tvář. Dostala jsem strach, že mi to vyklouzne, a jako náměsíčná jsem zvedla ruce a tu voňavou věc přidržela, abych si do ní mohla zabořit obličej.

Svaly se mi zcela uvolnily a dokonce i tvrdé opěradlo za zády mi náhle připadalo jako ten nejměkčí polštář. Mobil už mi byl fuk. Můžu se po něm podívat později. Třeba zítra. Prostě někdy…

„Je tam dole ještě někdo?“

„Nevím, kouknu se tam.“

Hlasy přicházely seshora a byly přátelské a pohodové, ale v mých uších zněly jako řev nepřátel. Protože druhý hlas patřil zjevně černé Lole. Co tu proboha dělala? Rázem jsem byla naprosto vzhůru a žaludek se mi stáhl. Když jsem zjistila, že jsem se choulila do bílé pánské košile, trhla jsem hlavou, až jsem se uhodila o zeď. Dost nerada jsem se od toho kusu oblečení odtáhla. Vonělo fakt moc příjemně.

Že bych zase usnula? Nemohlo se přece jednat jen o pár minut, protože jsem měla úplně znecitlivělou levou ruku a sucho v puse. Už jsem slyšela důvěrně známé vrzání gumových podrážek na linoleu. Blížilo se a blížilo, přímo ke mně. Zachrastil svazek klíčů. A já jsem seděla naprosto zkamenělá v pánské šatně a mazlila se s pánskou košilí. Na přemýšlení nebyl čas. Jediným skokem jsem byla u nouzového východu vedle sprch a opřela se o kliku. V poslední sekundě ty pevné dveře povolily a vpustily mě do temné, betonové chodby. Bleskově, ale přesto tiše jsem za sebou zavřela. Kolem mě se rozprostřela naprostá tma. Po lýtkách mi stoupal ledový vzduch. S nezdravým bušením srdce mi došlo, že se nacházím několik metrů pod zemí, v chodbě bez oken a bez denního světla. Nouzové východy ale přece vedou obvykle ven a chodba nemůže být moc dlouhá, snad jen pár kroků. Natáhla jsem ruce a začala hmatat kolem sebe. Sáhla jsem do prázdna. Že by tu nikde nebyl ani vypínač? Ještě pořád jsem neviděla vůbec nic.

„Tak dělej, Elisabeth,“ šeptala jsem. „Běž!“ Můj hlas se rozezněl ve strašidelné, skomírající ozvěně. Nade mnou to zašelestilo – takové nepříjemné škrábání. Myši? Nebo dokonce potkani? Trhla jsem sebou, jako by mě někdo švihl bičem přes záda. Na obličej se mi připláclo lepkavé vlákno a roztahovalo se mi po něm s agresivním bzučením. Hystericky jsem začala mlátit rukama kolem sebe. Něco mi lezlo po šíji, něco s dlouhýma, tápavýma nohama. Pavouci. Všude bylo plno pavouků. Byla jsem zavřená v temném podzemním vězení plném pavouků. Kdybych teď samým hnusem a strachem omdlela, nikdo by mě tu nenašel a oni by po mně pořád lezli a lezli, zatímco já bych pomalu umírala žízní a hladem. Zamotali by se mi do vlasů, nalezli do úst i do nosu a na sliznici by mi kladli žlutě se třpytící kokony, v nichž by se hemžily tisíce drobných nožiček nových pavouků.

Řítila jsem se s hlasitým křikem dál, až jsem nehty na rukou konečně zavadila o něco kovového. Z posledních sil jsem se do dveří opřela. Se zaskřípěním se otevřely. S pláčem na krajíčku jsem se vypotácela do ztemnělé tělocvičny. Ještě pořád jsem nebyla na čerstvém vzduchu, ale aspoň jsem byla venku z té hrůzy. Přinejmenším jsem se mohla zhluboka nadechnout. A nejbližší dveře ven jsem teď měla přesně proti sobě. Jenže ještě pořád po mně všude lezli pavouci, měla jsem je nejen za krkem, ale i na hlavě. Ve vlasech. Na břiše. Na stehnech. Na prsou. Pomohlo jediné – všechno ze sebe strhat. Okamžitě. Úplně všechno. A nejlíp si rovnou oholit hlavu.

„Do prdele!“ neudržela jsem se a stáhla si tenkou blůzu přes hlavu. Pak jsem si začala osahávat kůži pod košilkou, povytáhla jsem ji a znovu se roztržitě kontrolovala. Nejdřív břicho, pak záda. Tady, v podpaží – tenké, roztřesené nožičky. S výkřikem hnusu jsem pavouky vylovila z jejich teplého hnízdečka a odcvrnkla pryč, abych je pak rozmázla podpatkem na šedou kaši.

„Zatracená, blbá venkovská díra! Chci domů! Hned zpátky domů!“ Vztekle jsem dupla. Další pavouk sekáč s neohrabanýma nohama odletěl do dálky. Měla jsem strašnou, nepotlačitelnou chuť něco rozmlátit. Zvedla jsem pěst a vší silou udeřila do dveří. „Au! Do prdele!“

„Tohle je dódžó, tělocvična. Žádný opičí cirkus. A v dódžó existují určitá pravidla. Východ je tady!“

Tak jsem sebou trhla, až jsem zády narazila na měkkou matraci, která stála opřená za mnou u žebřin. Chladně se dotkla mých nahých ramen a zapotácela se. Rychle jsem si stáhla košilku přes obnažené břicho a šoupla matraci zpátky ke zdi, než se stačila převrátit a pohřbít mě pod sebou.

Kdo to tu proboha potmě číhal? Podle hlasu – namyšleného a arogantního, který mi připadal nějak vzdáleně povědomý, to musel být muž. Mladý muž. Na pár sekund jsem ztuhla a neodvažovala se otočit. Nebylo slyšet vůbec nic, žádný pohyb, hlomoz, ani něčí dech. Někdo tu ale musel být. Cítila jsem jeho přítomnost na každém milimetru své kůže.

„A co se tedy v dódžó dělává?“ zeptala jsem se. „Děsí druhé lidi?“ Můj hlas zněl vystrašeně a vzpurně zároveň.

Neznámý neodpověděl. Ujistila jsem se, že matrace stojí, a pomalu se otočila. Pod okenní galerií seděl na zemi mladý muž zády ke mně. Ruce měl položené na kolenou. Dlaně měl otočené nahoru.

Na sobě měl černý, opraný bojový oblek, na jehož ramenou se skvěl červený drak. Hedvábná látka už byla tak sedřená a tenká, jako by většinu času strávila v bubnu pračky. Oblek ale seděl perfektně. Kolem pasu měl muž ovinutý černý pásek. Černý pásek. To byli ti nejnebezpečnější – aspoň co jsem tak věděla z karate.

„Ptala jsem se: co se tedy dělá v téhle zatra-“

„Například medituje. Trénuje. Nebo prostě užívá samoty. Dává najevo respekt,“ přerušil mě ostře, ale zjevně velice znuděně. Jeho hlas vyplňoval celou tělocvičnu, ačkoliv mluvil tiše. V uších mi zvonilo. Jediným pružným pohybem se zvedl.

„Respekt znamená uklonit se před vstupem. Být zticha. Chodit naboso. Neklít. Jasné? A teď zmiz.“

Odkud mi ten jeho hlas připadal známý? To s tím respektem nemusel zrovna zdůrazňovat – byla jsem samým respektem úplně strnulá. Ale taky dost naštvaná na toho arogantního vejtahu.

Ještě pořád stál zády ke mně. Podívej se na mě! křičela jsem na něj v duchu vztekle. Otoč se konečně! Ale nevydala jsem ani hlásku. Co to bylo za člověka? A co si to vůbec namlouval? Patří snad tahle – ach, tak posvátná – dódžó jemu osobně nebo co? Stál bez hnutí a čekal. Uvázala jsem si blůzu kolem pasu a spolkla otázku, jestli je třeba se uklonit, i když člověk dódžó opouští. Můj mobil tu každopádně nikde nebyl. To jsem viděla na první pohled. Nebylo tu nic kromě jednoho protivného chlapa a jeho ochromující ledové aury. Neodvážila jsem se projít kolem něho k nouzovému východu, protože by tam určitě číhali další pavouci.

Jako v transu jsem vyšla z tělocvičny a pustila se po schodech nahoru. Úplně bez dechu jsem se sesunula na zem. Všude vládlo naprosté ticho. Lola ani ta paní už tu nebyly. Pohlédla jsem na hodinky. Pokud jsem chtěla stihnout poslední autobus domů, neměla jsem času nazbyt. Na žádný odpočinek nebylo ani pomyšlení. Bohužel jsem si předtím na moc dlouho zdřímla. Zhluboka jsem vydechla, sebrala jsem se ze země a chtěla otevřít dveře. Nepohnuly se ani o milimetr.

„Ale ne,“ zasténala jsem. „To ne…“

Venku už byla skoro tma. Viděla jsem, jak se blíží reflektory autobusu – a bezmocně jsem sledovala, jak na okamžik zastavil a pak se zablikáním zahnul za roh. A já jsem tu byla pořád ještě uvězněná. Uvězněná s černým páskem ve studené a zaprášené vesnické tělocvičně. A mohla jsem si za to sama, protože jsem radši utekla, než abych se ukázala neškodné paní, která tu zjevně každý večer zamykala a pro jistotu ještě kontrolovala, jestli v hale někdo nezůstal. Třeba by s ní Lola vůbec nešla dolů a nikdy by se nedozvěděla, že jsem seděla v pánské šatně a tulila se k cizí košili. Ale i kdyby – nejspíš by ke mně byla stejně milejší než ten arogantní pitomec tam dole. Nebyla to nakonec jeho košile, ke které jsem se předtím tak tiskla? Jestli ano – tak už věděl, že jsem se poflakovala v jeho šatně. Chvíli jsem čekala, jestli třeba jen nesním a za chvilku neprocitnu, ale nic se nestalo. Byla to pravda. A bylo to prostě příšerný.

„Co budu dělat?“ zašeptala jsem. Pátravě jsem se rozhlédla kolem. Třeba najdu na nástěnce nějakou zmínku o večerním tréninku – a tak také zjistím, že se dveře dneska ještě jednou otevřou. Na rozdrolené korkové nástěnce jsem našla jenom malou cedulku: „Mimořádný trénink pro všechny muže s fialovými a hnědými pásky s Colinem Blackburnem každou druhou středu v měsíci od 18.00 do 20.30.“ Každou druhou středu. Dneska byla středa. Druhá středa v květnu. Byl ten dole tedy Colin Blackburn? A využil hodinu k tomu, aby mohl být v celé tělocvičně sám?

S třesoucíma se nohama jsem se plížila po ošoupaném linoleu. Nezbylo mi nic jiného než počkat na toho odporného Blackburna a doufat, že mi otevře a pustí mě ven. Dala se do mě zima a začala jsem se nekontrolovaně třást. V náhlé panice, že by si mě mohl všimnout, jsem nahmátla vypínač a ukončila tak nepříjemné poblikávání zářivek. Nasucho jsem polkla.

Oukej, Ellie. Nefňukej. Hlavně nefňukej, zapřísahala jsem se v duchu. Dost často jsem to trénovala. Dýchej. Polkni. Dýchej. Na něco mysli. Soustřeď se na bezprostřední přítomnost. Vnímej, co se děje. Tak jo, půjdu se opatrně a pokud možno nenápadně podívat na svého nepřítele a jediného možného zachránce. Co nejtišeji jsem se přesunula k velkému oknu na galerii. Ale už na půl cestě mě přepadl neblahý pocit, že mě někdo pozoruje. Otočila jsem se. Za mnou se rozkládala totální prázdnota. Zavrtěla jsem hlavou a sunula se dál až k oknům a pak nakoukla dolů. Neznámého protivu už jsem v šeru haly skoro nerozeznala. Jeho oblek se od nočně šedých stěn odrážel jen slabě. Zpočátku jsem viděla jeho stín klouzat v dódžó jen v matných obrysech. Pak, po několika minutách klečení na ztuhlých kolenou, už to bylo lepší.

„Ty jo!“ vyklouzlo mi udiveně, když se nehlučně zvedl a dvakrát ve vzduchu otočil kolem své osy a opět přistál na zemi v rozštěpu – v poloze, z níž bych se já už nikdy nezvedla. On se ale jediným švihem vyhoupl opět na nohy a ruce uvedl rychle, avšak naprosto klidně do výchozího postavení, jednu ruku pokrčenou a přitaženou k tělu, druhou nataženou před sebe. Nebyl to žádný mohutný svalovec. Ruce i nohy měl štíhlé a dlouhé, ale pod světlou pletí mu hrály tuhé, nepoddajné svaly.

Ať byl jakýkoliv protivný, tohle bylo nepopsatelně krásné. Záhadný tanec plný energie a hlubokého pohroužení, který musel soupeře rozechvět strachy a obdivovatele naplnit štěstím. Tohle nebylo žádné ukoptěné šermování rukama a nohama. Tohle byla magie.

Byla to ovšem magie bez tváře. Když se ve svém imaginárním boji, jehož zákony znal a ovládal jen on sám, otáčel, prováděl to tak rychle, že jsem při tom vůbec nestíhala zachytit jeho tvář. A když se zastavil, nikdy jsem nezaslechla ani jeho dech. Zásadně zůstával otočený zády ke mně.

Seber se a jdi pryč, tady být nesmíš. On chce být sám, ale opravdu sám, opakovala jsem si pořád dokola. Ale zůstávala jsem, ačkoliv mě už kolena na chladné zemi začínala nepříjemně bolet. Hlodala ve mně vzdálená touha dělat alespoň něco v životě s takovým nasazením, pohroužením a vášní. Aby ta věc patřila opravdu jenom mně. Chvilku jsem byla dokonce v pokušení přestat se na něj zlobit kvůli tomu, že mě prve tak nevybíravě vykázal.

„Kdybych se tak na tebe směla dál dívat,“ vyslovila jsem šeptem své niterné přání. Colin ztuhl a prudce se otočil. Nevěděla jsem, jak to bylo možné – ale musel zaslechnout mé šeptem vyslovené přání. Než mě mohl zahlédnout, plácla jsem sebou rychle na zem a odplížila se od okna. Zadržela jsem dech. Tenhle pohyb už jsem někde jednou viděla. Ono prudké otočení hlavy, pyšné a nepřístupné, zatímco jeho ramena zůstávala naprosto nehybná. Ačkoliv jsem mu ještě pořád neviděla do tváře, náhle jsem věděla, že ti dva byli jedna a tatáž osoba: neznámý jezdec v lese a osamělý bojovník tady pode mnou, který se právě jako by rozplynul v temnotě.

Colin Blackburn mě se svým pekelným ořem zachránil z bouře. A na rozdíl ode mě on mě určitě okamžitě poznal. Však já jsem neskrývala obličej jako on. Nemělo smysl se schovávat. Znovu jsem rozsvítila, postavila se vedle dveří a čekala.

Rozhodla jsem se, že jakmile uslyším jeho kroky, rozhodím rukama a nasadím svůj nejnevinnější a zcela nenápadný výraz. V těle mi zběsile tepalo a po zádech mi stékal jeden potůček potu za druhým. Ruce i nohy jsem měla samou nervozitou ledové, zato tváře mi hořely, jako bych měla horečku. Prsty si nervózně pohrávaly s klíči od domu, až jejich cinkot přehlušilo zaharašení v zámku.

Colin beze slova otevřel dveře, abych mohla vyjít ven. Když jsem se protahovala pod jeho nataženou paží, přeběhlo mi po zádech takové mrazení, až se mi podlomila kolena. Na kratičký okamžik se moje tvář dotkla jeho košile. Bezděky jsem zhluboka nasála její vůni. Pak jsem škobrtla a málem se skácela dolů ze schodů.

Ulice byla liduprázdná. Telefonní budku jsem nikde neviděla a nechtěla jsem ztrácet další čas s jejím hledáním. Nejlepší a nejrychlejší řešení bylo vydat se prostě domů pěšky. Neměla jsem sebemenší chuť zůstat tady ani o minutu déle. Cestu jsem znala a jednou zkrátka domů dorazím. Možná mi pak budou muset amputovat prsty na nohou, ale bylo to lepší než stopovat nebo dokonce přespat před vchodem do haly. Rozmrzele jsem rázovala směrem na výpadovku.

Nejprve kolem projelo sem tam nějaké auto a pak už jsem byla jedinou živou bytostí v tomhle tichém, opuštěném světě. Paty mě v příliš úzkých polobotkách pekelně bolely a chlad mi stoupal vzhůru a vlhce se rozlézal po mých zádech. Zastavila jsem se a zvedla pravou nohu, aby si trochu ulevila. U lehce rozvodněného potoka vedle silnice kvákaly žáby a v křoví to tiše zaharašilo. Že by srnka? Nebo snad nějaký krvežíznivý násilník?

„Nastup si, svezu tě.“ Otočila jsem se příliš rychle a skoro ztratila rovnováhu, protože jsem měla pravou nohu pořád ještě zvednutou jako čáp. Jak je možné, že jsem ho zase neslyšela? Náhle mi všechno připadalo tak neskutečné. Hned jsem ovšem věděla, že ten muž v autě je Colin. Jeho hlas se vpálil do mé paměti jako akustické tetování.

Bylo mu také jasné, že jsem to zase já, koho chce svézt? Já, městská květinka z Kolína postrádající jakýkoliv respekt, která nebere na vědomí nebezpečí bouřky a nemá ani ponětí o interních zákonech dódžó? (Zákon číslo 1: Colin trénuje potmě. Rušení a kletí je zakázáno. Děkuji.)

„Na co čekáš, Ellie?“ Výborně. Takže on už ví, i jak se jmenuju. Jestlipak kamarádí s Bennim? Nebo se snad na venkově něco takového prostě rozkřikne? To je ale vlastně jedno. Měla jsem už puchýř na každém druhém prstu na noze a umírala jsem hlady. S rezignovaným povzdechem jsem nastoupila a zapnula bezpečnostní pás. Colin se natáhl dozadu a beze slova mi vložil do klína můj mobil. „Mnohokrát děkuji,“ řekla jsem odměřeně. Pokusila jsem se ho zapnout, ale než jsem stačila vyťukat PIN, displej s neduživým zablikáním zhasl úplně. S největším úsilím jsem spolkla další nadávku – a taky otázku, proč mi ho nedal hned v tělocvičně. Odkud vůbec věděl, že patří mně? A kde ho našel?

„Ležel v koši na odpadky,“ odpověděl Colin klidným, příjemně hlubokým hlasem na mou jen v duchu vyřčenou otázku. Zase měl tak jemný cizí přízvuk, že jsem se musela hodně snažit, abych ho vůbec zaregistrovala. Namlouvala jsem si výsměch v jeho slovech, nebo tam skutečně byl? Hrozně jsem se ale styděla na něj podívat, ačkoliv bych to jinak moc ráda udělala. A taky jsem na něj měla vztek, protože určitě musel vědět, že dveře jsou zamčené, a přece v naprostém klidu trénoval dál, i když mu bylo jasné, že z toho budu zase na nervy. Tak mě teď za to alespoň doveze domů a zachrání před smrtí v lese. Měla bych mu být vlastně vděčná.

Ještě pořád mi byla zima. Všechna okna v autě byla otevřená a svaly na šíji mi neustálým průvanem křečovitě ztuhly.

„Zapni si topení v sedadle,“ prohodil Colin do ticha. „Tlačítko je ve dveřích, hned pod madlem.“

Mohl také jednoduše zavřít okna – ale prosím. Nahmátla jsem prstem tlačítko a stiskla ho. Během chvilinky se mi do zad začalo šířit příjemné teplíčko.

Teď jsem se přece jen odvážila pohledu – i když jen šikmo dolů. Colin měl na sobě úzké tmavé plátěné kalhoty a pod nimi kožené kozačky, které byly zjevně krátce před rozpadnutím. Byly to snad jezdecké boty? Pokud ano, pak asi přírodními katastrofami projíždí častěji. Ruce měl suché a čisté a ani můj jemný čich nedokázal odhalit pach potu. Místo toho decentně voněl koněm, senem a sluncem rozpálenými kameny. Nechtěla jsem ani vědět, jak jsem cítit já. Strach totiž není žádný lichotivý parfém.

Mlčky jel dál. Přemýšlela jsem, že bych mu asi měla říct, kde bydlím. Ale jazyk jsem měla tak těžký a malátný, že mi přišlo marné pokusit se s ním pohnout. Motor monotónně bzučel a já jsem se nořila do teplého sedadla stále hlouběji a hlouběji. Přestala jsem se tomu bránit a opřela hlavu o jemný pás. Naplnil mě pozoruhodný klid. Bylo tu ale ještě něco jiného, něco hlubokého, temného, co se usadilo v blízkosti mého srdce a cloumalo jím. Bylo to snad zklamání z toho, že se mnou Colin vůbec nemluvil? Nebo snad zjištění, že jediný člověk, který mi dneska věnoval špetku svého času, byl právě ten nejarogantnější muž široko daleko?

„Elisabeth?“ ozval se s nepřeslechnutelnou ironií v hlase. „Klidně můžeš zůstat sedět, ale jsme na místě.“

Cítila jsem se unavená a otupělá. Jen velmi nerada jsem se odpoutala od měkkého opěradla sedadla a otevřela dveře. Colin zastavil na polní cestě přesně nad naším domem.

„Díky za svezení… a… a za mobil,“ prohlásila jsem alespoň trochu zdvořile. Žádná reakce. Ale takhle beze slova jsem se nechtěla nechat odbýt.

„Poslyš… to, co jsi prve předváděl v tělocvičně – bylo to… mělo to něco společného s tím mimořádným tréninkem?“ zeptala jsem se oklikou.

„Holky netrénuju,“ odpověděl chladně.

„Ach, tak to jsi možná neviděl film Tygr a drak, co?“ odsekla jsem. Tygr a drak byla taková moje filmová bible. Jednou jsme ho měly půjčený na DVD. Toho večera jsem totiž směla vybrat film já, výjimečně. Po deseti minutách Jenny usnula a Nikola psala jednu esemesku za druhou. Obě pak jednohlasně rozhodly, že od toho dne budou filmy vybírat zase ony. Já jsem si naopak tohle DVD objednala ještě týž večer přes internet a od té doby ho viděla nejméně padesátkrát. Znala jsem ho zpaměti.

A ty jsi mi ho předtím připomněl, pomyslela jsem si.

„Nikolivěk,“ pronikl ke mně tmou Colinův hlas. Nikoliv. Kdo dneska takhle mluví? „Ten film znám. Povedené trikové sekvence. Přesto dívky netrénuji.“

Pomalu, ale jistě mi docházelo, že mě chce za každou cenu z auta vystrnadit. Přesto jsem svou otázku potřebovala uvést na správnou míru.

„Nechci u tebe trénovat, chraň bůh! Chtěla jsem jen vědět, jestli jsi Colin Blackburn. Ten s tím super-extra mimořádně speciálním tréninkem pro hnědé a fialové pásky?“ Chvíli mlčel. Neodvažovala jsem se ani dýchat.

„Ano, to jsem já,“ prohlásil nakonec tlumeně. „Naučit se zavčasu pár bojových technik nikdy neškodí.“

Poslední věta zněla hořce. A já jsem mu vůbec nerozuměla. Mluvil v hádankách. Dobře. Takže někdo stejně praštěný jako já. Byl to skutečně on. Colin Blackburn. Trenér karate, nepřítel holek, který ve svém volném čase cválá v bouřce na koni lesem. Prudce jsem otevřela dveře.

„Ellie?“ zeptal se tiše. Vyslovoval moje jméno měkčeji než všichni ostatní. S takovým otevřeným E. Skoro jako Američané vyslovují Ally. Zůstala jsem sedět a obrátila se k němu. Že by přece nějaké vlídné, přátelské slovo? Jeho tvář byla ukryta ve stínu, ale pomalu jsem získávala přibližnou představu o jeho věku. Tak osmnáct až pětadvacet, odhadovala jsem.

„Vyndej si, proboha, ten piercing z pupku.“

Rázem jsem byla naprosto probuzená. Zalapala jsem po dechu. Že viděl moje břicho, to byla jedna věc. To bych ještě nějak rozdýchala. Ale míchat se do toho, jaké nosím na těle ozdoby – ne, to už bylo příliš.

„Já nevím, proč tě to tak rozčililo,“ prohlásil dřív, než jsem stačila dát svému vzteku průchod. „Přece jsi ho vůbec mít nechtěla.“ Tak teď mi doopravdy došla slova. Jak na to přišel? Vždyť mě vůbec nezná, tak jak mi může něco takového tvrdit?

„Nenechám si od nikoho předepisovat, co se svým tělem udělám a co ne,“ zamumlala jsem nakonec. Neznělo to moc přesvědčivě.

„Ne? Tak to se divím, proč sis ho vůbec nechala dát. Dobrou noc, Ellie. A krásné sny.“

Ledový vánek mě pohladil po šíji. Ještě nikdy mi žádný muž neřekl něco takového. Krásné sny. Když jsem vystupovala z auta, podlamovaly se mi nohy. Colin překvapivě rychle zabouchl dveře spolujezdce a odfrčel. Déjà vu, jako bych už něco podobného zažila. Pátrala jsem v paměti po vysvětlení. Přibouchnuté dveře… prudce odjíždějící černé auto… tohle všechno už přece znám. Ale zase to bylo, jako by mi někdo vymazal paměť. Vůbec jsem si nemohla vzpomenout.

Přede mnou přecházela s mokrým čvachtáním přes polní cestu želva. Sedla jsem si na bobek a prohlížela si ji. Tlusté čelisti se jí rytmicky pohybovaly a zlaté oči jako by přesně věděly, kam si to musí namířit. Prašnou cestou co nejrychleji k vodě. Muselo to být obdivuhodně jednoduché vést život jako želva. Přes zimu spát, pak pochodovat, naklást vajíčka, pak zase pochodovat a přes zimu spát.

Vrtěla jsem hlavou a přitom jsem odemykala dveře od domu.

„Ellie, no konečně!“ Maminka už mě čekala na chodbě, náruč plnou složených přepravek. „Copak se stalo, kde ses tak zdržela?“

„Ani se neptej,“ prosila jsem s povzdechem. Najednou se mi strašně chtělo brečet. „Nech mě prosím na pokoji.“ Maminka si mě zamyšleně prohlížela a pak pokrčila rameny. No jasně, opožděná puberta.

Co to bylo za zmatený večer! Copak tu nemůže aspoň něco probíhat normálně? Musí tu všechno končit nějakou blamáží, halucinacemi nebo dokonce skoro smrtí? Sedla jsem si do obýváku a zapnula na zkoušku televizi – no teda, pěkný obraz! Maminka zjevně vzala záležitost se satelitem konečně do svých rukou. Tatínek by to neudělal nikdy. Televizi nenáviděl.

Ztlumila jsem zvuk, přišourala se do kuchyně a strčila do trouby mražené lasagne. Ve svalech se mi rozlila příjemná únava a utlumila bolest v ramenou a kolenou. Zběsile jsem přepínala programy, ale nikde jsem nenašla nic, co by mě zaujalo. Přitom jsem dřív dokázala trávit s Jenny a Nikolou u televize celé večery. Dřív… Můj starý život skončil přesně před pěti dny. Dalo se tomu uvěřit stejně tak těžko jako tomu, že se mě Colinovi zželelo a odvezl mě domů.

Kde asi bydlí? V nějaké vile? S personálem a obrovskou mramorovou koupelnou? Co tu na venkově vůbec pohledává? Podle jeho přízvuku jsem usuzovala, že nepochází odtud.

Jakmile jsem pak ulehla do postele a zadívala do šedi závěsů, začaly tisíce mých nezodpovězených otázek pomalu utichat. Klid jsem ale pořád nenacházela. Cítila jsem piercing v pupku tak zřetelně, jako by mi ho zrovna teď píchli. A to bolelo zatraceně moc.

„No dobře, ty namyšlený, arogantní prevíte,“ nadávala jsem, stáhla ze sebe deku a dovlekla se do koupelny. Téhle chvíle jsem se vždycky obávala. Nejmíň stejně jako samotného píchnutí. Chvějícími prsty jsem jezdila po stříbrném kroužku, který jsem si nechala před rokem vnutit a vlastně proti své vůli prosadila i u rodičů. (Jediný komentář taťky: „Je to tvé tělo.“) Byla to taková holčičí záležitost. Chtěly jsme si nechat všechny tři společně udělat piercing, ale samozřejmě ne nějaký obyčejný, potřebovaly jsme něco jiného, než měli ostatní. Jenže i piercing má své kreativní hranice, a tak jsem se rozhodla pro malý stříbrný kroužek s briliantem v pupku a potřebovala celé týdny, než jsem si na něj zvykla.

Když se mi to konečně podařilo a pupík dostal zpátky normální, zdravou barvu, držela jsem od něj prsty obezřetně dál, abych ten klid nenarušila. Kroužek patřil ke mně, aniž by kdy měl nějaký hlubší smysl. Protože i když jsem nosila všelijaká trička jen do pasu, neměla jsem moc ráda, když mi někdo nahou kůži okukoval.

Po dvou minutách piplání a těch nejsprostších nadávek na Colinovu adresu, při nichž jsem na něj sesílala hnisavý mor a spoustu dalších katastrof, vyklouzl konečně kroužek s lehkým zataháním ze svého teplého hnízdečka. Se zacinkáním spadl do otevřeného odtoku vany a definitivně mi zmizel z očí.

„Tak čau!“ prohlásila jsem unaveně. Pak jsem se vrátila zpátky do svého pokoje, abych doplnila seznam ztrát uložený v šuplíku nočního stolku.

3. den: piercing v pupku.

Věděla jsem totiž naprosto jistě, že tatínka nebudu prosit, aby odtok rozšrouboval a kroužek zachránil. Fakt jsem to nechtěla. A Colina jsem horoucně nenáviděla za to, že to věděl. Nebo prostě jen hádal a byla to trefa do černého.

Po krátkém zaváhání jsem doplnila další ztrátu: hrdost. Měla jsem ale někdy vůbec hrdost?

Spánek se dostavil záhy. Téměř nepozorovaně, ve chvíli, kdy jsem upadala do prázdnoty, se o mě otřelo mezitím již důvěrně známé zašeptání: „Tak vidíš, nic se nestalo.“

Záblesk naděje

Následujícího rána panovalo zářivé letní počasí – a tatínka trápila migréna. S ohledem na něj se maminka zase nastěhovala do šicí dílny. Protože jsem ten den potřebovala jít do školy až na třetí hodinu, chopila jsem se vzácné příležitosti, že s ní mohu posnídat a ráno ji zcela výjimečně zastihnout ve stavu bdělosti a ochotnou si povídat. Rozpekla croissanty a otevřela jednu ze svých přísně limitovaných domácích jahodových marmelád.

Vůbec jí nevadilo, že jsem skoro nemluvila. Byla plná toho, co všechno je třeba dnes zařídit a udělat, a i já jsem se cítila čilá a odpočatá. Snažila jsem se ovšem nemyslet na své včerejší uvěznění v tělocvičně, ani na ty děsivé sny, které mě nad ránem navštívily. Ve snu jsem hledala toho křičícího ptáka a dokázala jsem náhle šplhat po těch nejvyšších stromech a probíhat těmi nejledovějšími potoky, aniž bych pocítila jakoukoliv bolest či vyčerpání. Přesto jsem ptáka neobjevila a ve snu pocítila ohromné zklamání.

Se směsí touhy a obav hleděla maminka ven na zahradu. „Dneska se pokusím sehnat řimbabu a založit bylinkový záhon. Třeba mu pomůže.“ Myšlenkami byla plně u tatínka a jeho migrény. Maminka vyráběla z řimbaby odvar, který měl tatínkovi pomáhat, když ho přepadla migréna. Jenže mu vlastně vůbec nepomáhal. Zachránilo ho vždy jen špatné počasí a šero.

„Dávej si pozor, aby tě jednou neupálili jako čarodějnici,“ utrousila jsem a málem jsem se zadávila rohlíkem.

„Ale Ellie, jen se rozhlédni kolem – byli bychom tu příliš nápadní, kdybychom žádnou bylinkovou zahrádku neměli,“ zasmála se maminka udiveně. A měla pravdu. Naši sousedé měli bujné zahrady, ale ve srovnání s maminčiným dosavadním dílem mnohem pěstěnější a symetričtější, zkrátka více upravené.

„Podívám se ještě rychle k tatínkovi,“ ukončila jsem diskusi a vstala.

„Vezmi mu hrnek čaje,“ poprosila mě maminka a podala mi podnos. Potichounku jsem se odplížila k ložnici rodičů a lehce zaklepala. Tatínek seděl vzpřímeně v posteli, na kolenou tlusté desky a na hlavě svůj legendární ohromný pytlík s ledem. Žaluzie byly zcela stažené, takže dovnitř mohly proniknout jen nepatrné proužky slunečních paprsků. Na nočním stolku však hořel zbytek bílé svíčky. Bylo pro mě záhadou, jak se mohl s těmi pulzujícími spánky soustředit na své podklady.

„Pojď dál, Eliso,“ zavolal se smíchem, zabouchl desky a posunkem mě zavolal k sobě.

„Nepřipadá ti to už trochu nudné, že máš jako chlap pořád migrénu?“ pokusila jsem se trochu zlehčit situaci.

„No, už to bude dobré,“ prohlásil optimisticky.

Nevěřila jsem mu ani slovo. Viděla jsem na něm, že ho ta bolest trýzní. A vypadal hladově. Postavila jsem mu čaj na noční stolek a sedla si do nohou postele. Jako obvykle jsem to nedokázala pochopit – můj tatínek, takový medvěd mezi chlapy, silný, atletický a velký. A má migrénu.

Přestal se smát a zkoumavě na mě pohlédl.

„Tak jak to jde ve škole?“

Nejraději bych mu řekla pravdu: prachmizerně. Ale nechtěla jsem mu přidělávat starosti. Zkusila jsem to tedy vyřešit zlatou střední cestou.

„Víš, musím si zkrátka zvyknout. Ale jedna holka, která se mnou chodí na francouzštinu, je docela fajn.“

Tatínek se znovu usmál a hned sebou škubl. S hlubokým povzdechem si přitiskl pytlík s ledem na čelo.

„Vidíš – někdo jako ty se spřátelí snadno, vždyť jsem to věděl,“ prohlásil ochraptělým hlasem.

Proč jsem měla pocit, že těm slovům sám nevěří? Přece jsem se nikdy nikde s nikým rychle neskamarádila. A tatínek to moc dobře věděl.

„Už musím jít, tati. Uvidíme se večer! Ahoj!“ Vtiskla jsem mu rychlou pusu na hluboce zmrazené čelo a vyrazila, abych stihla autobus. Čekaly mě dvě hodiny chemie a dvě francouzštiny. Musela jsem se hlavně snažit, abych nepřišla do cesty Lole a Nadine. Nejlepší bude, když o přestávce zmizím zase na toaletu.

Autobus byl příjemně prázdný. Zamířila jsem rovnou na zadní sedadlo a opřela jsem se čelem o okno. „Jo!“ Vyklouzlo mi, když mi začala vibrovat kapsa u kalhot a pak mi k uchu pronikly tak dlouho postrádané tóny. Esemeska! Začal mi znovu fungovat mobil! Okamžitě se mi rozbušilo srdce – konečně oáza se signálem a konečně zpráva z Kolína!

„Ahoj zlato, přijedeme tě v neděli navštívit, Nikola má nový řidičák. Můžeme jít třeba do kina. Škola je děsná, o nic tu nepřicházíš. Dorazíme asi ve 3! MTR, Jenny.“

MTR. Mám tě ráda. Tahle pitomá zkratka, pomyslela jsem si a vzpomněla si na své první MTR, které jsem s nejvyšším odporem nabušila do klávesnice. Bylo to ale jedno z pravidel hry.

Kdybych někoho opravdu milovala a měla opravdu ráda a chtěla mu to říct, přemýšlela jsem zasněně, zatímco kolem mě ubíhaly zelené lesy zalité sluncem, nikdy bych tahle slova takhle nekrátila. Jasně, měla jsem Jenny s Nikolou ráda, dokonce hodně – vždyť jsme spolu bývaly denně. Ale milovat? To pro mě bylo něco víc než tohle. Koho vlastně miluju? Maminku, tatínka. A Paula. „Ach jo, Paule,“ zašeptala jsem. Na okamžik jsem se cítila úplně osamělá. Dědeček s babičkou mi umřeli, s tetou a strejdou jsme se vůbec nestýkali. Nějak za to mohla maminka, protože se s oběma sourozenci vážně rozhádala. Tatínek byl jedináček. Své bratrance a sestřenice jsem vůbec neznala. Proč se mi musel ztratit i Paul… Jako obvykle jsem se utěšovala myšlenkou, že by ve dvaceti stejně odešel. Před třemi lety. Takže už to vlastně nehrálo roli.

Soustředila jsem se na mobil. „Jé, to mám fakt radost!“ naťukala jsem a okamžitě zprávu zase vymazala. Znělo to divně, tak nějak staromódně. „Super!“ napravila jsem to a přidala šklebícího se smajlíka. To už bylo lepší. „Právě jedu do školy.“ Co ještě? „Stýská se mi po vás.“ Ne. Smazat. „Miss U.“

Hlasitě jsem si odfrkla. Když to ale napsala ona, musím já taky. „MTR, Lassie.“ Pane bože! Lassie. Jak jsem si to mohla nechat tak dlouho líbit?

Obě první hodiny ve škole uběhly v poklidu a bez jakékoliv mimořádné události. Když zazvonilo, zahloubala jsem se do knížek a sešitů a listovala v nich tak dlouho, až už ve třídě nikdo kromě mě nezůstal. Z okna jsem viděla, že Lola s Nadine sedí na lavičkách na dvoře. Bezva, takže záchod mám jen sama pro sebe. Když jsem se ale s výdechem otočila, stál přede mnou Benni.

„Ahoj, Ellie. Jsi v pohodě?“ zeptal se s pátravým pohledem ve tváři.

„Jo, všechno je oukej,“ odpověděla jsem rychle a pokusila se protáhnout kolem něho.

„Lotte myslí, že tě včera zahlédla!“ volal za mnou. Zrychlila jsem krok. „V tělocvičně!“ Ale ne! Takže jsem přece jen nebyla dost rychlá.

„To musí být omyl! Byla jsem doma,“ zalhala jsem a rozrazila dveře na dámskou toaletu. Nechala jsem je, aby se samy zabouchly. Celý svůj život jsem toho ještě tolik nenalhala jako za posledních pár dní. Pomalu jsem si na to začínala zvykat.

„Ale?“ Maike právě vylézala z kabiny a za chůze si zapínala pásek u kalhot. „Hele, mně to můžeš klidně říct. Benni tím myslel, že tě Lotte viděla zdrhat z pánské šatny.“

Tamtamy tu na vsi opravdu fungují! Netečně podržela prsty pod vodovodním kohoutkem a odtáhla ruce, než jí je voda vůbec stačila smočit.

„Já jsem nezdrhala,“ prohlásila jsem důstojně. „Jen jsem se spletla. A neměla jsem sebemenší chuť nechat se od Lotte zpovídat, co jsem tam prováděla.“

„To je ale docela sranda, ne?“ chichotala se Maike.

„Hrozná. Hahaha. A co tam pohledávala Lotte?“

„Břicho. Nohy. Zadek.“ Jasně. Břicho. Nohy. Zadek. „Já chodím ostatně cvičit s ní, ale zrovna mě bolela hlava. A co ty? Cos tam vlastně dělala?“ vyptávala se Maike zvědavě.

„Hledala jsem mobil. Zapomněla jsem ho tam.“ Ach, znělo to úplně normálně a to mě uklidňovalo. Možná až moc normálně ve srovnání s tím večerem. „Ležel v koši na odpadky,“ dodala jsem významně. A moc ráda bych věděla, kdo ho tam hodil.

„Nějaká klukovina, nejspíš,“ usoudila Maike s pokrčením ramen.

„Naštěstí ho našel takový karate-tygr a vrátil mi ho. Trénoval tam úplně sám. Potmě.“

Maike se zarazila. Oči se jí zúžily.

„Colin?“

Pokrčila jsem rameny a neřekla nic. Takže ona ho znala. Urovnala jsem si před zrcadlem vlasy a otřela z koutku oka zbytek řasenky.

„Velký, štíhlý a škaredý jako noc?“ zeptala se chladným hlasem.

„Nevím,“ odpověděla jsem co nejlhostejněji, ale srdce mi poskočilo. Škaredý? Schovával snad proto svou tvář?

„Zapomeň na to, on tě určitě trénovat nebude,“ podotkla tvrdě.

„Však bych o to taky v životě nestála,“ odsekla jsem. Znělo to věrohodně a Maike se spokojeně usmála.

„Provozuje tyhle své podivné tréninky už dlouho?“ zeptala jsem se co možná nejlhostejněji.

„Pokud vím, tak ne, nanejvýš pár let. Vůbec netuším, kde se tu vlastně vzal. Nejspíš vylezl z nějakého brlohu.“

Při představě, že by Colin vylézal z nějakého brlohu, jsem se musela chtě nechtě zasmát.

„Ale je dobrý, ne?“ snažila jsem se nenápadně pokračovat v sondování, ale nezavadila jsem o ni ani pohledem.

„Pche!“ odfrkla si pohrdavě Maike. „V tomhle věku černý pásek? To přece není vůbec možné. Žádným normálním způsobem na něj nemohl dosáhnout. Musel ho získat nějakým podvodem nebo za peníze.“

Říkala jsem si, jak se asi dá pásek získat podvodem, vždyť už při prvním zápase by muselo všechno prasknout.

„Navíc se s námi nejde nikdy ani napít a ještě nikdy nám nepomohl při nějaké spolkové oslavě,“ pokračovala v pomlouvání Maike a strnule sledovala, jak jsem se marně snažila zastrčit za ucho několik neposlušných pramínků. „Vím to od Benniho. Oni si ho ale předcházejí a chlubí se s ním. Proto nikdo nic neřekne. Když mají hodně velké štěstí, předvede na plese sportovců exhibiční vystoupení. Ale běda, když s ním pak chce někdo promluvit nebo mu předtím popřát hodně štěstí… Dokonce i k Evě se choval jako k té nejposlednější holce, ačkoli má hnědý pásek. Nikdo mu není dost dobrý,“ stupňovala Maike líčení temných příhod ze spolkového života s Colinem i bez Colina. Moc by mě zajímalo, co jí mohl Colin Blackburn provést. Normálně bych sázela na odmítnutou lásku. Ale ta zášť vycházela Maike z hloubi srdce, byla opravdová. To jsem naprosto jasně cítila.

„Co vlastně děláš, když máš volno?“ zeptala jsem se, abych už konečně zarazila ten nekonečný příval hněvu. Maike sebou trhla, jako bych ji vyděsila. Pak se jí do tváře vrátil důvěrně známý úsměv.

„Poslyš, mám nápad!“ zvolala potěšeně. „Co děláš příští pátek? V pátek vždycky jezdíme na vyjížďku. Můj dědeček má pár poníků a má je ustájené v lese. Jezdit na koni je to nejmoudřejší, co tu můžeš dělat – pokud ovšem nechceš do střeleckého spolku – a to snad nechceš, ne?“

Zatřásla jsem beze slova hlavou. Poníci. Vyjížďka. Ne, díky. Mám už plné zuby nedobrovolného ježdění. Že jsem nedržela pusu. A kdo to vlastně má být to „my“?

„Maike, já nevím…“

„Ale jo, pojedeme. Nic se nemůže stát. Nemusíš se bát. Vážně.“

Vážně. Jako se nemusíte bát psů, kteří si chtějí jen hrát, a najednou člověku visí s pěnou u tlamy na krku. Zazvonilo. Musely jsme se vrátit na vyučování. Maike mě spiklenecky šťouchla do boku.

„Jestli pojedeš, řeknu Bennimu a Lotte, že jsi to v té šatně opravdu nebyla ty. Vymyslím ti dobré alibi, ano?“

Vzdychla jsem. „No dobře,“ rezignovala jsem. Vždycky jsem to přece mohla odříct. Nechtěla jsem ji ale zklamat. Navíc mi její nabídka, že očistí mou pověst, připadala příliš lákavá.

Následujícího dne nás náš učitel biologie poslal do lesa. Na exkurzi. Měli jsme vytvořit dvojice a já jsem samozřejmě zůstala lichá. Nic jiného jsem ani nečekala. Učitel se nade mnou slitoval, a tím jen definitivně zpečetil můj status nafrněného šprta.

Konverzaci jsme omezili na to nejnutnější: na fakta a všeobecné zdvořilosti. Odjakživa jsem se v pohodě dokázala bavit se všemi dospělými. Možná i lépe než s vrstevníky.

Postupně jsem se uvolňovala, ačkoliv se počasí zase pokazilo a slunce se opět ukrylo za nadýchané mraky. Obloha potemněla a zvedl se chladný, vytrvalý vítr. Pan profesor nás vedl klidně a cíleně sytě zelenými lesy, v nichž to vonělo mátou a vlhkým listím, přes pole a úzkými pěšinami podél zurčících potůčků. Po dvou hodinách už mě tak bolely nohy, že jsem se nemohla dočkat konce školy a byla štěstím bez sebe, že jsem si mohla sednout do autobusu. Od chvíle, kdy jsme se nastěhovali do téhle pustiny, mě stíhala jedna fyzická výzva za druhou. Samým rozrušením jsem ráno nebyla schopná pozřít zase ani snídani a teď mě přepadl naprosto nezřízený hlad.

Takže už je fakt víkend, pomyslela jsem si unaveně. První týden školy mám za sebou. Na příští pátek jsem domluvená s Maike – sice to nejspíš odřeknu, ale přece jen – s někým jsem domluvená. A v neděli dorazí na návštěvu Jenny a Nikola.

Cítila jsem se k smrti vyčerpaná a úplně vysátá, ale bylo tu něco, na co jsem se mohla těšit. A na to jsem se upnula.

Sobotu jsem strávila s maminkou obíháním nejrůznějších stavebních a zahradních oddělení v obchoďácích, jež většinou opouštěla mrzutá a s nespokojeným brbláním, protože nenašla, co hledala. Přesto byl na konci téhle odysey kufr našeho kombíku narvaný k prasknutí. Odpoledne jsem se s ní pokoušela zrýt těžkou, vlhkou zem pod tvrdým trávníkem. Bylo mi záhadou, jak se do něčeho takového může někdo pouštět dobrovolně. Bylo strašné vedro, potily jsme se a po půlhodině jsme měly obě puchýře na dlaních. Byla jsem utahaná jako pes. Už podruhé jsem večer okamžitě usnula a spala tak tvrdě, že jsem si ráno ani nedokázala vybavit žádný sen.

Zdálo se mi vůbec něco? Jinak jsem přece vždycky sny mívala. Seděla jsem asi půl hodiny na kraji postele a přebírala si v hlavě útržky snů nebo alespoň jakési mlhavé vzpomínky. Nedokázala jsem si vybavit nic jiného než obvyklé hrůzy, jako že třeba celé hodiny hledám záchod nebo se napůl nahá plížím školou.

Musela jsem si přiznat, že jsem byla zklamaná. Dobře, v tom snu kotě zahřívalo mimino. Takže nebylo úplně samo. A přesto jsem si moc přála, aby se mi tenhle sen znovu vrátil. Chvilku jsem přemýšlela, jestli to dítě přežilo. „Ale slečno Sturmová, to byl přece jen sen. Jen sen!“ okřikla jsem se hlasitě.

Ačkoliv už jsem se v neděli ráno cítila příjemně unavená, pomohla jsem mamince po snídani upéct jablečný koláč (pro mě úplně nová činnost – do té doby jsem jen věděla, jak se zapíná trouba a jak se v mikrovlnce ohřeje pizza), osprchovala jsem se, vyfénovala si vlasy a s hrůzou si uvědomila, že už mi nezbývá čas vybrat si na sebe něco pořádného nebo se dokonce nalíčit. Spěšně jsem si alespoň nabarvila řasy, přetáhla rty rtěnkou a svázala si vlasy do ohonu.

Jenny s Nikolou tu musely být každou chvíli – neslyšela už jsem snad přijíždět auto? Rozběhla jsem se dolů a schody brala po dvou. Vyřítila jsem se na dvůr, kde právě zastavovalo auto.

„Člověče, kam ses to zazdila, ty chudinko?“ zavolala na mě Nikola soucitně a stiskla mě v náručí tak pevně, že mi málem vyrazila dech. Přivítání završila dvěma polibky na tváře.

„Už jsme myslely, že jsme zabloudily a nikdy za tebou netrefíme,“ smála se Jenny. Stejná procedura: stisk v náručí, polibek vpravo, polibek vlevo. Opět jsem měla pocit, že nás sledují tisíce zvědavých očí za poodhrnutými závěsy.

„Tak tohle je ten dům,“ prohlásila Nikola a otočila se kolem vlastní osy. Stejně jako já, když jsem na tohle místo před týdnem dorazila. Teď jsem byla jediná, kdo tu stál na dvoře v džínách a mikině s kapucí, zatímco Jenny s Nikolou se začaly ve svém vystajlovaném oblečení za chvíli klepat zimou.

„Pojďte dál,“ vyzvala jsem je, protože mi ta situace začala být nepříjemná. Víc než já toho tady objevit nemohly a za chvíli by zjistily, že jsem zakotvila v totální nicotě. Já jsem si ji sice sama nevybrala, ale přesto jsem se za ni náhle styděla.

Vedla jsem je kolem domu k zimní zahradě. Dveře byly otevřené. Rychle jsem roztáhla závěsy a vytáhla žaluzie. Maminka pracovala na svých záhoncích a zamávala na nás.

„Nazdar, děvčata!“ narovnala se, rozpřáhla ruce a zavolala: „Není to tu báječné?“ Ach, mami. Trávník byl do půlky zrytý a vypadal jako hřbitov po zemětřesení, vedle zahrady sousedů, na druhé straně pole a nad námi už důvěrně známá zatažená obloha – co na tom může být proboha tak báječného?

Obrátila jsem oči v sloup. Nikola s Jenny se začaly chichotat. A já se začala stydět ještě víc, protože maminka vypadala ve své ušmudlané zahradní zástěře, vyčesaných vlasech a odporných fialových rukavicích, které byly nejspíš ještě dědictvím po babičce, opravdu šťastně.

Stůl už byl prostřený a jablkový koláč kolem sebe šířil doslova svůdnou vůni.

„Sedněte si,“ pozvala jsem kamarádky v naději, že přestanou s okukováním, schválně co nejležérněji k prastarému dřevěnému stolu, který jsme si kdysi přivezli ze Švédska a byl celý prolezlý červotoči.

„Maminka upekla koláč – co si k němu dáte – kafe?“ Jasně že kafe. Se spoustou šlehačky.

„Ehm, Lassie, víš – zajely jsme teď cestou na dálnici do Mekáče, měly jsme už strašný hlad. Dala bych si jen kafe,“ prohlásila omluvně Jenny. „S umělým sladidlem.“

„Já taky. Kdybych si teď dala ještě koláč, zase bych ztloustla,“ dodala Nikola.

„No, já si kousek dám – pekla jsem to totiž sama a umírám hlady,“ vyhrkla jsem ostřeji, než jsem měla v úmyslu. Vzpamatuj se, Ellie, okřikla jsem se v duchu, zatímco jsem obsluhovala kávovar. Jsou to tvé nejlepší kamarádky. A kdybys tam byla s nimi, taky by sis dala hranolky a mléčný koktejl.

Nastalo rozpačité, dotčené mlčení. Polykala jsem sama svůj jablečný koláč a Jenny s Nikolou zdvořile usrkávaly kávu. Jenny se rozhlížela kolem a tvářila se, jako by si prohlížela nábytek. Přitom to byl ten samý jako v Kolíně.

„To je sranda, společné občerstvení, jako kdysi, když jsme spolu jako děti slavily narozeniny,“ culila se Nikola. „A co budeme dělat pak?“

„Zahrajeme si na babu,“ odpověděla jsem sarkasticky a nejradši bych se za to sama nakopala do zadku. Proč se vlastně nezeptaly, co jsem celou tu dobu dělala? Jak bylo ve škole? A jak jsem se vůbec měla?

„Ví někdo, co dávají v kině? Je tu přece kino, ne?“ snažila se Jenny zachránit situaci.

Tak – a je to tady. Ještě tohle. Ráno jsem to zkoumala v novinách – a výsledek nebyl zrovna potěšující.

„Nejbližší kino je v Altenkirchenu – asi půl hodiny jízdy odtud. A hrají až v sedm večer.“

„A co dávají?“ zeptaly se obě současně.

„Twilight ságu.“ To už jsme viděly před pár týdny v Kolíně. A dokonce několikrát.

„A jinak?“

„Jinak nic. To kino má jen jeden sál. Sorry.“

Nikola s Jenny se pokusily zamaskovat své zklamání. Bylo to od základu špatně. Nedělní kino – to byla naše letitá posvátná tradice. Co jiného by se mělo v neděli dělat? V sobotu večer jsme vyrážely do ruchu velkoměsta, v neděli se pořádně prospaly, udělaly něco do školy a pak šly do kina.

Po rozpačitém vypití kávy jsem kamarádkám ukázala svůj pokoj, který přece jen vyvolal pár nadšených výkřiků.

„Teda, tady by se mohly konat pořádný pařby! Paráda!“

„Když jsou na to lidi, proč ne!“ odsekla jsem.

„Znáš už se tady s někým?“ Jenny na mě spiklenecky zamrkala. Ajajaj. Takže teď byli na řadě kluci. Poněkud háklivé téma, protože Nikola se před pár týdny rozešla se svým Timem a od té doby všechny chlapy nenáviděla. Tím spíš mě překvapilo, že zrudla a začala se nápadně nenápadně přehrabovat v mých cédéčkách, která už beztak znala všechna zpaměti.

„Vlastně ne,“ prohlásila jsem vyhýbavě.

„Jací jsou tady kluci? Stál by tu aspoň někdo za hřích?“ zaútočila zvědavě Jenny.

Hmm, Benni byl hezký, to ano, ale s tím jsem to zbabrala po prvních pár minutách. A Colin vlastně kluk nebyl. Dalo by se to natolik těžko vysvětlit, že jsem se o to radši ani nepokoušela. Navíc byl podle Maike škaredý.

„Nevím, určitě jo. Uvidíte.“

Ty dvě se plížily mým pokojem jako panteři zavření v zoo. Zjevně se tu necítily ve své kůži. Po chvíli jsem si začala jako vzácné poraněné zvíře, které je středem kritického zájmu a soucitu, připadat i já. Bylo jim mě líto. To bylo vidět. Cítila jsem to.

Nikole pípnul mobil. Měla tu signál? To je tedy nespravedlivé. Okamžitě zalovila v kapse a přečetla si esemesku. Do tváří se jí vehnala pořádná porce červeně. Ponořená do vlastních myšlenek se sesunula na pohovku a horečně ťukala do klávesnice. Tázavě jsem pohlédla na Jenny. Přenos myšlenek mezi námi ještě fungoval.

„Už je zase totálně zabouchnutá. Možná je to vážné,“ zašeptala mi.

„Znám ho?“

„Toby, ten z třináctky. Jasně že ho znáš. Párkrát byl s námi pařit.“

„Jo ten…,“ utrousila jsem lhostejně. Takže Tobiáš, který za mě platil pití, v taxíku se mi opíral o rameno a tvrdil, jak strašně ho mrzí, že zrovna já se stěhuju pryč. No vida, sehnat náhradu pro něj zase tak těžké nebylo.

Nebo jsem si to celé jen namlouvala? Že bych celou tu dobu něco přehlížela? Nikola byla ještě stále totálně ponořená do esemeskování a ani jí nevadilo, že jí leze ofina do očí. Zatímco mi Jenny sdělovala exkluzivní detaily, které jsem nikdy slyšet nechtěla, neustále jsem Nikolu srovnávala se sebou. Jasně, měla jsem větší prsa a větší oči. Delší řasy. Ona se zas dokázala líp nalíčit. Určitě i líp tancovat…

Odpovídala jsem Jenny zcela mechanicky a občas jsem se usmála – ale byl to úsměv, z kterého mě bolel celý obličej. Nikola konečně ukončila své esemeskové dostaveníčko a s ještě rozhicovanými tvářemi přistoupila k nám.

„Kluci jdou večer na kulečník. Ptá se, jestli půjdeme taky.“ Ptá se. Tak už přece řekni, Nikolo, kdo. Vždyť já už to vím, pomyslela jsem si.

„Jo, proč ne!“ Úleva Jenny byla víc než patrná. Okamžitě zdvořile dodala: „Půjdeš taky, Lassie?“

Zvyk nebo slabý pokus o humor?

„A jak bych se dostala zpátky domů?“

„Copak sem nejezdí žádný vlak nebo tak něco?“

„Železnice už tu nefunguje od padesátých let. A taxíka z Kolína bych si sem fakt dovolit nemohla. Navíc jsem strašně unavená, mám za sebou hodně náročný týden.“ Na který se mě ovšem žádná z vás ani slůvkem nezeptala, dodala jsem v duchu. Na rozloučenou – musely totiž okamžitě odjet, protože by jinak nestihly kluky, a to by samozřejmě nešlo – mě zase políbily na obě tváře, ale moje objetí už bylo o poznání méně vřelé. Když jejich auto zmizelo za rohem, zamrzl mi úsměv na rtech. Měla jsem vztek a hlavně jsem měla pocit, že mě podvedly.

Týden – jeden jediný týden a má nejlepší kamarádka ze mě udělala politováníhodný předmět soucitu. Nervy drásající vnitřní hlas mi říkal, že jsem to mohla tušit. Byla jsem to koneckonců já, kdo se v uplynulých týdnech stále víc a víc stahoval do sebe. Byla jsem totálně vnitřně rozpolcená. Jednu chvíli se mi stýskalo po Kolíně tak, až mě to bolelo a nejraději bych se za kamarádkami okamžitě rozběhla, a hned vteřinu nato jsem dostala neskutečný vztek na kluky, mobily, šminky, kinosály a stánky rychlého občerstvení. Protože to všechno byly věci, o nichž jsem byla přesvědčená, že jsem mezi nimi doma a vyznám se v nich, a teď jsem si musela přiznat, že je mi to houby platné. Vlastně jsem ani nevěděla, jak kluci ve škole vypadají, protože jsem nezvedala oči od učebnic.

„Ellie, telefon,“ vytrhl mě maminčin hlas z navztekaného transu. Ach jo, určitě Nikola nebo Jenny, nejspíš něco zapomněly. Ještě pořád naštvaná jsem vytrhla mamince z ruky špinavé od hlíny mobil.

„Ano?“ vyštěkla jsem do sluchátka.

„Elisabeth? Jsi to ty?“

Buch! Klučičí hlas. A navíc dost milý.

„Benni?“ vyhrkla jsem jméno, které mě okamžitě napadlo.

„Jo, to jsem já. Ahoj, Ellie. Chtěl jsem se jen zeptat, jestli bys neměla chuť dát si s námi pizzu a kouknout se na film na DVD.“ Tak to se podívejme. Že by v lese měli DVD přehrávač? Byla jsem natolik zaskočená, že jsem nevěděla, co odpovědět. Dát si pizzu.

„Ellie? Jsi tam?“

„Ano, já jen… myslela jsem, že jsem tě urazila – a tak, víš…,“ koktala jsem.

„Ale, na to už jsem dávno zapomněl. Nejsme tu tak urážliví.“ Musela jsem se i přes to, jak jsem se cítila nešťastná, usmát. Benni se zase projevil jako westwaldský vlastenec.

„Tak fajn, děkuju. Ale – byla jsem celý den na nohou a doteď jsem měla návštěvu. Jsem strašlivě unavená.“ A nikdy se neodvážím jít s cizími kluky (a holkami) jen tak na pizzu a dívat se na filmy.

„Opravdu se mi podle hlasu zdá, že ti není dobře,“ odpověděl Benni zamyšleně. „Je všechno v pořádku?“

Kdybych teď řekla „ne“, rozbrečela bych se.

„Jasně. Jsem jen moc unavená. Byl to hrozně stresující týden.“

„To věřím,“ prohlásil Benni chápavě. „Ale určitě si tu zvykneš, uvidíš.“ Znělo to skoro jako výhrůžka.

„Ano, taky si myslím,“ odpověděla jsem mechanicky. „A, Benni – klidně někdy příště, oukej?“ A myslela jsem to dokonce vážně. Jenže jsem zároveň taky věděla, že k tomu už nikdy nedojde. Prostě jsem to věděla.

„Určitě, určitě zase rád zavolám! Tak hezký večer a nashle zítra ve škole!“

Zavěsila jsem. Maminka mě poslouchala za zády jako němý duch. Pomalu jsem se otočila. Když maminka spatřila můj výraz, její pohled plný očekávání pohasl.

„Je docela milý, víš, ale vůbec mě nezajímá, natož abych do něj byla zabouchnutá. Rozhodně ne,“ prohlásila jsem.

„Ale pro nás jsi všechno,“ odpověděla maminka chlácholivě a pokusila se mě sevřít do náruče. Jenže já jsem si předsevzala, že se nerozbrečím. Vysmekla jsem se jí a přiškrceným hlasem utrousila, že jen potřebuju být trochu sama.

V mém pokoji to ještě vonělo Nikoliným parfémem. Otevřela jsem okno vedle postele a hystericky naháněla dovnitř vzduch. Pak jsem zamlženýma očima vyhlédla ven na pošmourný okraj vsi.

Měla jsem jet radši za Maike a trhat s ní pampelišky pro králíky – na to mě totiž ještě v pátek zvala a mně to znělo v uších tak dětinsky a legračně, že jsem se musela rozesmát. Vysvětlila jsem jí, že za mnou přijedou kamarádky z Kolína a ona se ani nezlobila, ani neurazila. Neměla jsem se jí pošklebovat. Dovedla jsem si sice představit daleko lepší náplň dne než škubání pampelišek, ale na druhou stranu bylo tohle intermezzo s kamarádkami taky pěkně promrhaným časem.

Konečně jsem Nikolin parfém definitivně vyvětrala. Sedla jsem si k psacímu stolu a soustředila myšlenky na domácí úkoly. Snažila jsem se pustit své „nejlepší“ kamarádky z hlavy.

Po večeři jsem byla tak unavená, že mi začalo téct z očí a po zádech mi přebíhalo jedno mrazení za druhým. Trvalo pěkně dlouho, než jsem se pod dekou zahřála, a i když jsem se už začala nořit do spánku, ještě pořád jsem se klepala zimou.

O pár hodin později – ještě pořád byla tma jako v ranci a naprosté ticho svědčilo o tom, že do rána je ještě daleko – jsem se náhle probudila. Bylo mi takové horko, že jsem ze sebe jedním pohybem strhla deku. Srdce mi bušilo. Nebyla jsem sama. Někdo tu byl se mnou. V mém pokoji. Chtěla jsem rozsvítit, ale nenašla jsem vypínač. Zatraceně, kde jen byl?

Lampička sklouzla z nočního stolku a se zařinčením spadla na zem. V tu chvíli pronikl mraky slabý měsíční paprsek a modrým mléčným světlem ozářil pokoj. Po celém těle mi naskočila husí kůže. Naprosto vyděšená jsem nahlížela do všech koutů a koutků pokoje. Neviděla jsem nikoho. A přece jsem nebyla sama.

Děsivé sekundy se vlekly neuvěřitelně pomalu a já naslouchala svému sípavému dechu. Proč jsem se tak najednou probudila? Co nebo kdo je tady u mě?

Pak zakřičel pták na okraji lesa a já jsem se začala cítit podivně klidně. Musela jsem mít horečku, určitě, a něco tu nehrálo – ale byla jsem klidná. Před chvílí jsem ještě chtěla utéct, a teď mi můj pokoj připadal jako nablýskaný palác. Vstala jsem, přiskočila bosa k oknu a podívala se ven jako předtím odpoledne. Svět teď nevypadal tak pochmurně, všechno bylo ozářené magickým měsíčním světlem. Uprostřed ulice seděla černá kočka, tiše a němě, jako by si všemi svými smysly užívala a vychutnávala dokonalou samotu. Když postřehla můj stín a vzhlédla ke mně nahoru, rozhostilo se mi náhle po zádech zvláštní teplo – nikoliv horečnaté, ale takové příjemné zachvění, skoro jako pohlazení.

„Vzpomeň si,“ zaznělo mi v hlavě neznámé, a přece tak důvěrně blízké zašeptání. „Vzpomeň si.“

„Kdo jsi?“ zavolala jsem a kouzlo bylo prolomeno. Kočka na ulici zmizela a přes měsíc se opět rozprostřely divoce roztrhané mraky. Začala jsem se třást. Noční košile se mi přilepila na záda a zastudil mě ledový pot.

Opřela jsem se o čelo postele a zabalila si do deky rozpálené tělo, v němž jako by každá buňka pulzovala. Ztratila jsem snad opravdu rozum? Proč jsem ale neměla smysly mlhavější než jindy? Proč byly naopak bystřejší?

A co vůbec měla znamenat ta slova? „Vzpomeň si.“ Na co bych si jako měla vzpomenout?

Když jsem ulehla zpátky do postele, bušila mi ve spáncích divoce krev. Tělesná teplota se postupně vracela do normálu. Teď už na to hlavně nesmím myslet, zapřísahala jsem se. Zítra je taky den.

Pták na okraji lesa mě svým žalostným zpěvem ukolébal ke spánku.

Mimikry

Příští den jsem se cítila naprosto mizerně, a když zazvonil budík, ani jsem se nehnula. Maminka strčila hlavu do dveří. Ranní spánek byl pro ni sice takřka posvátný, když ovšem věci v domě neklapaly, jak měly, vyhnalo ji to z peřin.

„Je všechno v pořádku, Ellie?“

„Není,“ prohlásila jsem unaveně. Hlas jsem měla ochraptělý, jako bych dlouho a nahlas křičela. „Myslím, že jsem nemocná. Zůstanu dneska doma.“

Maminka strnula. Se zívnutím se v papučích dosunula k mé posteli a pátravě mi pohlédla do obličeje.

„Vypadáš opravdu hodně unaveně. Tak si dneska udělej volno. Zítra už budeš určitě zase v pořádku. Mám ti sem něco přinést?“

„Ne, díky, mami. Chtěla bych jen ještě spát.“

Vtom si na něco vzpomněla. Plácla se rukou do čela a vzdychla.

„Ach, Ellie. Chtěla jsem dnes zajet za Karin do Kolína a při zpáteční cestě se stavit v zahradnictví…“

„To vůbec nevadí, mami. Klidně jeď. Jsem už přece velká a zvládnu to sama.“ Pokusila jsem se zasmát.

„Opravdu?“

„Opravdu.“

S dalším zazíváním odťapala maminka ke dveřím a ještě na mě ospale zavolala: „Tak ať ti je brzy lépe,“ a pak se pomalu, jako nějaká stařenka, odšourala dolů ze schodů.

Zůstala jsem bez hnutí ležet v posteli, i když jsem už byla vzhůru, až do chvíle, než maminka odjela do Kolína a než jsem zůstala konečně sama. Dům se zklidnil a po pár minutách se v něm rozhostilo naprosté ticho. Pod sprchou jsem ze sebe smyla únavu, natáhla na sebe to nejpohodlnější oblečení a zavřela se se silnou kávou do tatínkovy pracovny. Černé regály vyplňovaly stěny až do stropu a všechny žaluzie byly stažené – vždycky tu na mě dýchla taková zvláštní atmosféra, pocit, že jsem se ocitla v nějaké jiné době. Jen na to množství barevných orchideí na okně jsem si nikdy nedokázala zvyknout. Ty jejich stožáry s květy mi připadaly vyloženě oplzlé. Ale přesto tu vždycky byly a k téhle kanceláři patřily stejně jako skleněná karafa s vodou na tatínkově psacím stole.

Kolikrát jsem se mu do pracovny v uplynulých letech tajně vplížila a listovala ve všech těch lékařských a psychologických bichlích – z pouhé zvědavosti a také proto, že jsem pořád slyšela, že to není nic ke čtení pro malou holčičku. Teď jsem tu ale byla, abych zjistila, jestli jsem opravdu přišla o rozum, nebo ne. Vylovila jsem si z regálů namátkou pár příruček, schoulila jsem se na zelené kožené pohovce a zabalila se do měkké flaušové deky. Prohledávala jsem obsahy, abych našla hesla jako „halucinace“, „vidiny“, „přeludy“ nebo „slyšení hlasů“.

O tři dlouhé, náročné hodiny později jsem musela konstatovat, že jsem se neposunula ani o krůček kupředu. Kdybych brala drogy nebo byla alkoholička, našla bych řešení za pár minut.

Já jsem ale dodnes nesáhla ani po cigaretě, natož pak po jointu, a ještě nikdy jsem se neopila – dobře střežené tajemství před Jenny a Nikolou, před kterými jsem zdárně dokázala předstírat pořádnou opičku. Zároveň jsem nesla plnou zodpovědnost za to, že v naší oblíbené hospůdce a oblíbeném klubu zašla veškerá zeleň na žalostnou otravu alkoholem, protože jsem vždycky všechna ta piva, drinky a šnapsy tajně vylévala do květináčů.

Ne, tatínkovy knihy mi nepomohly. Ať jsem na své hlasové halucinace pohlížela jakkoliv kriticky, nezapadaly do ničeho, co jsem tu našla.

„Krucinál,“ zaklela jsem tiše a projela si rukama vlasy, které se mi na venkovském vzduchu začaly opět přirozeně vlnit. Kulmu jsem zatím ještě ani nevytáhla.

„Copak tě trápí, Elisabeth?“

„Jé, tati! To jsem se lekla!“ pokusila jsem urychleně schovat vytažené knihy pod deku. „Co tu děláš?“

„Zapomněl jsem tu pár spisů,“ vysvětlil s úsměvem a pružným krokem přešel k psacímu stolu. „Klidně můžeš tu deku sundat, však já vím, že mou pracovnu užíváš celé roky spolu se mnou.“

Skvělé. Takže se nezlobil. Co mu mám ale odpovědět? Nemůžu mu vyprávět, co se doopravdy přihodilo – vždyť ani nevím, jestli se to stalo „doopravdy“. Třeba mám nemoc, která je tak vzácná, že se jí ještě nikdo nezabýval a nepíše se o ní v žádné knize.

Se záviděníhodnou lehkostí uchopil těžké spisy a posadil se vedle mě na pohovku. Kůže pod jeho vahou zavrzala.

„Víš, tati,“ vzdychla jsem. „Tady je všechno tak jiné – a já se pořád ptám…“

„Ptáš se na co?“

„Jestli se tím můžu změnit i já sama.“ Promiň, tati, ale víc ti prostě říct nemůžu, omlouvala jsem se mu v duchu.

„Samozřejmě je tu člověk jiný než ve městě. Je rozdíl, jestli žiješ na horách, u moře, ve městě nebo na venkově. Tady je mnohem větší klid. Bystří se tu smysly. A ty jsi je měla vždycky hodně jemné, citlivé. Člověk tu zkrátka víc slyší a víc vidí.“

No ano. Víc slyší. To můžeš říct nahlas, tati, žertovala jsem v duchu.

„Máš snad ještě…,“ tatínek se zarazil, odkašlal si a vypadal, že přemýšlí, jestli je chytré hovořit dál, nebo ne.

„Co?“ zeptala jsem se.

„Všiml jsem si, že jsi trochu zastřihla víno u sebe na oknech.“

Teď jsem si odkašlala já. Tušila jsem, kam tím míří.

„A to nesmím?“ odpověděla jsem a pohrávala si s třásněmi na dece.

„Takže tě ještě pořád pronásledují – ty tvé scénáře… “ Ach, jak elegantně to vyjádřil. Tatínek sklouzl do profesionálního terapeutického tónu hovoru. Ano, to uměl opravdu dobře. Náhle měl člověk pocit, že mu může všechno svěřit. Všechno a ještě něco navíc.

Dnes mi to ale bylo tak nějak nepříjemné. Už roky jsme o tom nemluvili. Ještě pořád jsem si moc dobře pamatovala, jak jsem mu jednoho podzimního večera v slzách líčila své hororové vidiny, které mě přepadaly především v noci, když jsem nemohla usnout: představa, že po mém těle leze pavouk a zalézá mi do vlasů a pod oblečení a šimrá mě na nahé kůži a nikdo ho ze mě nedokáže sundat. A já sama už vůbec ne. Že jsem samým odporem a hnusem málem omdlela. Chtěla jsem tehdy od tatínka vědět, jestli je možné omdlít odporem. K mému zděšení tehdy odpověděl: „Ano. Ano, je to možné. Je to takový důmyslný trik těla, který tě chrání a dává ti zapomenout na něco hodně nepříjemného.“ V nouzovém východě z tělocvičny se staly tyto hororové vize skutečností. Z domnělých tlustých pavouků se vyklubali slaboučcí sekáči, ale přesto jsem nechtěla domyslet, co by se mohlo stát, kdybych nedokázala ty dveře otevřít. Nechala jsem třásně na pokoji a podívala se na tatínka.

„Ano, pořád…,“ odpověděla jsem. „Je mi to líto. V tomto směru jsem ještě nedospěla.“

Tatínek se zasmál a pohladil mě po vlasech.

„Eliso, sama dobře víš, že to s tímhle vůbec nesouvisí. Úzkosti neznají stáří. A jestli tě to uklidní: lidé, kteří jimi trpí, jsou obvykle velmi inteligentní a vynikající analytici. To je výhoda, nikoliv nevýhoda. Musíš ji jen umět využít.“

„Mně to tedy jako výhoda většinou nepřipadalo,“ odpověděla jsem mdle. Vlastně nikdy, pomyslela jsem si. Nezřídka jsem si dokonce přála kráčet životem o poznání tupější.

„Zvykneš si tu, Eliso, slibuju ti to,“ zapřísahal mě tatínek a díval se na mě svýma temně modrýma, hlubokýma očima. „Jen musíš být sama k sobě vždycky zcela upřímná a pak se všechno ostatní dostaví samo.“

Upřímná sama k sobě. Vzpomeň si. Buď jen sama sebou. Začala jsem tyhle výzvy nenávidět. Byly to staré, otřepané pravdy. A co mi to v životě přineslo, že jsem byla jen sama sebou? Nic než nevraživost, posměch a ostudu.

Vyvlekla jsem se unaveně po schodech do svého pokoje a ulehla znovu do postele. Když jsem se ale otáčela na bok, abych se mohla schoulit do klubíčka, zavadila jsem loktem o dálkové ovládání stereosoupravy. Zapnulo se rádio.

„Because of you…“ Kelly Clarkson. Tenhle zatraceně sentimentální a smutný slaďák. Písnička plná vzpomínek. Poslepu jsem zmáčkla tlačítko a rádio vypnula, jenže už bylo pozdě. V hlavě se mi usadil refrén. Viděla jsem před sebou Gríšu, jak na školní slavnosti tancoval se spolužačkou právě při téhle písni, v těsném objetí a pohroužení do sebe a já jsem seděla vedle a celý večer čekala na to, až na mě někdo promluví. Ale všechno, co jsem pro to udělala, bylo, že jsem čučela na Gríšu. Na Gríšu a na ty ostatní. Až jsem měla srdce samou touhou a žalem celé bolavé.

Připadalo mi, jako by to bylo včera. Ano, tehdy jsem ještě byla sama sebou. A výsledkem byly takovéhle situace. Naprostá osamělost. Už na základce mi naháněla strach schodiště, kde se všechno rozléhalo, a pach křídy, mokrých hub a čisticích prostředků, především ale ta spousta lidí kolem. Skutečný teror však začal až na kolínském gymplu. Protože tam už mi moje slzy nikdo nepromíjel. Už jsem na ně byla moc velká. Přitom jsem ale neplakala sama kvůli sobě. Neměla jsem vlastně k pláči důvod. Tedy přinejmenším ne takový, jaký by rozbrečel ostatní. Dostávala jsem dobré známky ze všech předmětů a navíc i v tělocviku jsem ze svého hubeného těla vyždímala slušné výkony.

Kdepak, brečela jsem kvůli druhým, kvůli nespravedlnosti, ze vzteku. Bulela jsem, protože spolužákovi přejeli v den jeho narozenin psa. On sám zůstal to černé ráno doma, ale já jsem brečela za něj a nemohla jsem skoro přestat. Cítila jsem jeho bolest, a dokonce i když on už byl schopný jít navštívit jeho hrob na zahradě, já to ještě nedokázala. Brečela jsem, protože měl jeden spolužák rakovinu a já jsem věděla dřív než všichni ostatní, že umře. A umřel. Brečela jsem kvůli Sebastiánovi, který moc nevyrostl, a každou chvíli ho proto někdo zmlátil a nikdo mu nepomohl. Brečela jsem kvůli holce, s níž jsem seděla v lavici a nikdy se s ní neskamarádila, ale přesto mi jí bylo strašně líto, když ji vyváleli ve sněhu v době, kdy měla zánět středního ucha a sténala bolestí.

A brečela jsem strachy. Měla jsem normální, obyčejný strach, který nikdo nechápal – a ze všeho nejmíň já sama.

Pak jsem taky odmlouvala učitelům, když mi připadali nespravedliví, a stěžovala jsem si, když jsem měla pocit, že neznámkovali přiměřeně. Když se ke spolužákům chovali bezdůvodně nefér. Míchala jsem se do hádek, do nichž mi nic nebylo, a nakonec jsem vždycky byla já ta zlá, tvrdá a nespravedlivá. Byla jsem ta zlá, ale taky ta protivná, uřvaná a šprtka.

„Bulík, bulík!“ pokřikovali na mě sborem, když se mi z očí vyhrnul nový potok slz. Navíc jsem nosila špatné oblečení, špatný účes a poslouchala špatnou hudbu. Připadala jsem si vyzáblá, škaredá a divná, ačkoliv mé rodiče nikdy neunavilo tvrdit mi opak.

A jednoho dne už to všechno dosáhlo bodu, kdy byl strach neúnosný. Každé ráno před školou mi bylo zle, protože jsem se bála, že zase budu muset brečet. Už jsem nemohla ani jíst a teprve konec školy byl pro mě hotové vysvobození. O prázdninách jsem pak jen spala a spala, četla a jedla. A snila o tom, že mě Gríša vezme jednou na vědomí.

Až jsem jednou udělala rozhodnutí – rozhodnutí, že se změním. Prvním cílem bylo: už nikdy nebrečet. Občas jsem se málem udusila knedlíkem v krku nebo jsem musela pod nějakou záminkou odejít na chvíli z místnosti, ale už jsem nebrečela. Mou zásadou se stalo: už nebýt přecitlivělá. Nehloubat tolik o ostatních. Nevžívat se tolik do jejich obav a bolestí. To bylo to nejtěžší.

Ale pak jsem dospěla tak daleko, že jsem dokázala být aktivní. Všechno jsem začala pozorovat jako v nějakém experimentu a učila jsem se od ostatních. Našla jsem si Jenny a Nikolu jako důvěrnice a svůj vzor, protože byly hodně oblíbené, ale zároveň i celkem sympatické. Nepřipadaly mi tak cizí jako všichni ostatní.

Zjistila jsem, jaké oblečení mají rády a jakou poslouchají hudbu, a našla si pro sebe něco, co nebylo navlas stejné, ale přesto dost podobné. A fungovalo to – začaly mě brát vážně. Staly se z nás kamarádky. Ostatní na mě začali pohlížet shovívavěji. Už jsem nebyla ta „divná“, ale kamarádka dvou nejoblíbenějších holek ze třídy. Takže jsem tak moc divná být zkrátka nemohla. Takhle to bylo jednoduché.

Byla to ohromná úleva. Konečně jsem byla jednou z nich. Zvali mě na mejdany a na škole v přírodě jsem už nemusela mít tu nejhorší postel v tom nejneoblíbenějším pokoji. Úmyslně jsem si občas nechala dát dvojku nebo trojku, aby mě už nepovažovali za šprtku (byl to akt, který mě úplně fyzicky bolel), a stejně úmyslně jsem tu a tam zapomínala domácí úkoly, abych někoho musela požádat o opsání. Narovnala jsem si své neposedné vlasy a s pomocí nejrůznějších ženských časopisů jsem absolvovala rychlokurz kosmetiky.

Jediné, co se mi nepodařilo, bylo zapomenout na Gríšu. Neprahnout po ochránci, který by mě spasil.

„Byla jsem dobrá, fakt,“ povzdychla jsem si a otřela slzy z očí. A byla jsem také spokojená? Spokojená – ano. Ale šťastná? Šťastnější než teď? To jsem nevěděla.

A co z toho budu mít, když začnu vzpomínat? Být sama sebou, to nikdy nefungovalo a nebude to fungovat ani teď. Jediné, co můžu udělat, je naučit se nová pravidla. Na co si tu všichni hrají? Na co si hraje Maike? Nic jsem nedokázala vymyslet. Maike byla prostě Maike. A Benni? Lola? Nadine? Nedopadnu zase tak jako tehdy ve škole, když jsem s nimi mluvila? A dá se ještě vůbec něco změnit?

A existovala také nějaká pravidla, která ctil Colin? Nenašla jsem odpověď. Zklamání z návštěvy Jenny a Nikoly už mezitím vyprchalo. Měla jsem je ještě pořád ráda, ale sem se tak nějak nehodily.

Vyskočila jsem z postele, natáhla si džíny a tričko, vyšla před dům a prohlížela si v teplém jarním slunci maminčinu zahradní práci. Na některých místech se už začala prodírat hlínou zeleň. Usedla jsem na pařez a dlaněmi hladila teplou trávu pod nohama.

Budu muset začít znovu od začátku. Bylo to náročné, ale jediné možné řešení. Hned zítra zahájím fázi pozorování. Zítra ve škole. Operace „Život na venkově“ může začít.

Celý den jsem se ovšem nedokázala zbavit skličujícího pocitu, že tentokrát to nevyjde.

Časné léto

Střemhlavý let

Stála jsem na okraji propasti a hleděla do závratné hlubiny pod sebou. Zeleň, nic jiného než zeleň, stromy a kapradí a tráva, moře zeleně. Dole v údolí ale skrz houštinu zářivě prosvítal klikatící se modrý potok. K němu jsem se chtěla dostat. Ten mě lákal.

Rozpřáhla jsem tedy ruce a vrhla se dolů. Krátce se o mě otřely perutě smrti, pak mi narostla vlastní křídla. Byla silná a pevná. Musela jsem je jen roztáhnout a ona mě už podržela.

Směle a plná radosti jsem sklonila hlavu se zobákem a vyrazila přímo kupředu s vědomím, že stačí jen pořádně roztáhnout křídla, abych se neroztříštila o skaliska.

Viděla jsem všechno. Každý list, každou větev, každou nepatrnou hrudku pylu na nožkách včel, které pilně poletovaly kolem něžných poupat letních květů. Vzduch mě teple hladil po břiše.

Viděla jsem i to, že potok má žluté, písčité koryto a není příliš hluboký. Možná tak půl metru. Dost na to, aby se jím dalo běžet. Rozhodla jsem se, že skrz něj procválám.

Mé drápy a perutě se proměnily ve čtyři rezavohnědé nohy s kopyty. Mým hebkým tělem projela čirá energie a moje paroží vrhalo chvějící se stín na hladinu. Vychutnávala jsem si pocit, že se mohu pohybovat na čtyřech nohách – bez jakékoliv námahy, naprosto zlehka, téměř jsem se vznášela. Voda vystříkla a příjemně mi ochladila kotníky.

Chtěla jsem ale víc. Chtěla jsem cítit vodu po celém těle. Chtěla jsem být co nejblíž třpytivému písku, v němž se zrcadlilo slunce.

Po hlavě jsem se zanořila do vody. Nohy a paroží se mi rozpustily a uvolnily místo štíhlému, mrštnému tělu s ploutvemi. Proháněla jsem se mokrou modří a skákala přes peřeje.

Ještě nikdy jsem se necítila tak čistá, tak silná a tak bezstarostná. Ještě nikdy mi pouhé bytí, pouhá existence nepřinesly tolik radosti.

Ještě nikdy jsem nebyla tak nezranitelná. Ještě –

„Elisabeth! Ellie! Probuď se!“

Prudce jsem tu ženu od sebe odstrčila. Mé vlastní ruce mi připadaly cizí. A velmi, velmi chladné.

Proč mám vlastně ruce? Před chvilkou jsem přece ještě byla ryba.

„Elisabeth, co to tu vyvádíš?“

Ta žena – moje maminka – byla skoro hysterická. Já jsem ale nedokázala promluvit. Ještě ne. Bylo to příliš těžké. Dokonce i samo dýchání mě stálo obrovské úsilí a přemáhání. Musela jsem se na něj soustředit. Měla jsem ústa, nikoliv žábry. Údy jsme měla těžké a lenivé a tepání v pravém spánku mi bolestně připomnělo, jak moc jsem zranitelná.

Zamžourala jsem do světla. Náhle se mi rozdrkotaly zuby.

„Já jsem… Něco se mi zdálo.“

Ano. Byl to sen. Pouhý sen. Pouhý? Byl to ten nejlepší sen, jaký jsem kdy měla. Chtěla jsem zpátky. Víčka mi ztěžkla.

„Ellie!“ vykřikla maminka naléhavě. „Neusínej, prosím!“

I když jsem hrozně toužila vrátit se zpátky – a už jsem byla na půl cesty –, pronikla ke mně maminčina starost. Položila mi přes ramena teplou deku a třela mi nadloktí.

„Mami, to bolí,“ pronesla jsem unaveně. Byla mi strašná zima, ale deka mě nesnesitelně tížila. A její hrubá vlákna mě škrábala. Nejraději bych ze sebe stáhla i svou tenkou, krátkou noční košili, v níž jsem tu stála u velkého okna zimní zahrady, k němuž jsem ještě pořád tiskla obličej. Maminka se nedala odradit. Třela mi ruce pořád dál. Pomalu jsem se přestávala klepat a třást. Zívala jsem, až mi cvakaly čelisti.

„Už je ti dobře? Je všechno v pořádku?“ ptala se maminka znepokojeně.

Namáhavě jsem se krůček po krůčku navracela do reality. Nebyla jsem ani orel, ani jelen, ani pstruh. Stála jsem bosa v tenké noční košili v zimní zahradě a měla úplně ledové nohy. A můj plán zařídit to tady ve škole jako v Kolíně tím prozatím naprosto ztroskotal. Nějak to s pozorováním a napodobováním nefungovalo. Má předtucha se potvrdila.

„Ano, jsem v pořádku,“ odpověděla jsem ochraptěle. Odkašlala jsem si. Ještě pořád bylo těžké ovládnout hlas.

„Snad jsi nezačala být náměsíčná,“ mumlala maminka bezradně.

„Vždyť se nic nestalo,“ vysoukala jsem ze sebe a polkla. „Je to nejspíš tím měsícem.“

Přitom nebyl ani úplněk. Měsíc ještě přibýval a dnes v noci byl asi v polovině, ale stál na nebi tak nízko nad černými vrcholky stromů a byl tak pohádkově obrovský, že svým stříbrným světlem zalil celou zimní zahradu. Copak jsem byla doopravdy náměsíčná? A co by se asi stalo, kdyby mě tu maminka neobjevila?

Maminka zapnula varnou konvici a vyhledala jednu ze svých vlastnoručně namíchaných čajových směsí. Většina z nich chutnala odporně, ale nechtěla jsem jí vzít tu radost pečovat o mě. Vypadala, že ji uklidňovalo, když mohla něco udělat. Tiše si pobrukovala.

Já osobně jsem nebyla ani rozrušená, ani jsem nepociťovala strach. Jen jsem byla velmi udivená. Protože maminka měla pravdu. Dosud jsem zatím nikdy dobrovolně z postele v noci nevylezla. A už vůbec ne ve spánku. Kdyby mě ovšem táhly ven takhle pěkné sny – udělala bych to ráda znovu.

„Co tu vlastně děláš? Kolik je hodin?“ zeptala jsem se.

„Půl čtvrté pryč. Nemohla jsem spát. A pak jsem zaslechla takový divný šramot – jako škrábání, jako by byl v domě nějaký pták.“

„Pták?“ Otřásla jsem se a přitáhla si deku těsněji přes ramena.

„Spletla jsme se. Byly to dvě kočky, které se praly na dvoře. Zahnala jsem je – a pak jsem zahlédla tebe.“ Zalila v hrnečku čaj a vtiskla mi ho do ledových dlaní.

„Kozlík a meduňka. Po tomhle usneš jako nemluvně.“

Předstírala jsem, že jsem si usrkla. Když měla maminka po ruce takové zázračné přípravky – proč je neužívala sama? Někdy jsem mívala skoro pocit, že ráda zůstává část noci vzhůru.

„Ellie…,“ pronesla váhavě a zkoumavě se na mě podívala.

„Ano?“ Usrkla jsem čaje. Skoro jsem si spálila ret.

„Tobě se něco zdálo, viď?“ Přikývla jsem.

„Jsi si tím jistá?“ Nervózně otírala pracovní desku kuchyňské linky.

„Stoprocentně.“

„Hm,“ vydechla jen maminka a chvíli mlčela. „A byl to hezký sen?“

„Nevím,“ zamumlala jsem. „Takový zmatený.“ Nemohla jsem jí o tom vyprávět. Bylo to moc zvláštní. „Vezmu si čaj s sebou nahoru, ano?“ zeptala jsem se a ukázala na hrnek. A vyleju ho do záchodu. Promiň, mami. Hleděla na mě nepřítomně.

„Hezky se vyspi, Ellie. A už tu nepobíhej, ano?“ usmála se křečovitě. To jsem sice nemohla zaručit, ale byla jsem si jistá, že takový sen už se opakovat nebude. Ovšem už teď jsem si dovedla jen stěží představit, že na tenhle sen někdy zapomenu. Třeba jsem měla štěstí a po smrti jsem se znovu narodila v podobě jelena. Je přece žalostné pohybovat se po světě nemotorně po dvou nohách, rozumovala jsem, když jsem se unaveně sunula nahoru do schodů.

Celá zmatená jsem přešla do své koupelny. I tady měsíc stříbřitě osvětloval celou místnost. Černý, okrouhlý stín ve vaně mi zabránil v tom, abych tam jedním máchnutím vylila horký čaj. Rozsvítila jsem světlo.

Bože, to je ale hnus. Opět jsem věděla, co jsem na létě nesnášela. Protože léto se probojovalo i sem k nám do lesa. Noci tu byly vždycky chladné, ale slunce vyhřívalo dům přes den tak, že jsem večer musela otevírat v pokoji okno – a to mi sem lákalo nevítané hosty.

„Fuj,“ vydechla jsem. „Musí to být?“

Prvním impulzem bylo seběhnout zpátky dolů a požádat maminku o pomoc. S nepříjemným šimráním na šíji jsem vzpomínala na ty tlusté, chlupaté exempláře, které mi ztěžovaly letní a podzimní noci v Odenwaldu – a především na ten večer, kdy tatínek praštil nad mou postelí obrovského pavouka a dušoval se, že ho zabil, a já jsem o půl hodiny později z pouhého instinktu rozsvítila a pavouk mi čile pochodoval po polštáři. Možná to byl zárodek mé vlastní hororové fantazie. Tehdy jsem měla opravdu pocit, že měl ten pavouk spadeno na mě. Že se mi chtěl pomstít. Naproti tomu seděl tenhle pavouk – i když o nic méně odporný – ve vaně, tedy dvoje dveře od mého polštáře, a já ho mohla snadno spláchnout do odpadu a pak mu špuntem zabránit v návratu.

Opatrně jsem se natáhla po sprše. Pavouk strnule seděl. Jak to bylo s tou fascinací děsem? Štítila jsem se ho, a přece jsem od něj nedokázala odtrhnout oči. Stejně tak jsem se ale nedokázala odhodlat otočit vodovodním kohoutkem.

Pak jsem se v náhlém záchvatu odvahy natáhla po papírovém ubrousku, uchopila jím to chlupaté pavoučí tělo, takže mu vykukovaly jenom odporné nohy, lehce jsem ho stiskla a celý balíček jsem mrskla z vyklopeného okna koupelny.

„Fuj! Ble! Uaaaa!“ křičela jsem a samým hnusem poskakovala kolem dokola. Hystericky jsem zabouchla okno. Teď by se mi kozlík opravdu hodil, jen jsem se nedokázala rozhodnout, co je příšernější – jestli maminčin čaj, nebo pavouk. Pavouk, rozhodla jsem se nakonec a statečně vypila další doušek horkého nápoje.

Trvalo chvíli, než se mi v posteli vrátil do mých zmrzlých nohou cit. Byla jsem natolik vystrašená, že jsem si uvědomovala každý jednotlivý úder srdce.

Od návštěvy Jenny a Nikoly uplynulo skoro čtrnáct dní – jeden nicotnější a nudnější než druhý. Připadaly mi nekonečné. A náhle mi došlo, že se můj život utopí v nudě, pokud s tím já sama něco neprovedu. Než přinese můj školní sledovací experiment plody – a zatím to na to rozhodně nevypadalo – musela jsem čas vyplnit něčím jiným.

A jedinou alternativou k totální nudě bylo stejně jako předtím vyrazit s Maike na vyjížďku na ponících. Minulý týden jsem se tomu úspěšně vyhnula s jednoduchou výmluvou: návštěva příbuzných. Byla to pochopitelně lež. Jenže Maike se mě okamžitě zeptala, jestli bych s nimi místo toho nechtěla jet příští pátek. A já řekla ano. Já, která jsem se koní bála možná víc než pavouků. Ale: strach z pavouků nejspíš dokázal leckdo pochopit. Nemusela jsem hned každému vykládat úplně všechno o svých hororových vizích, které byly samozřejmě poněkud přehnané a nerealistické. Ale strach z koní? To už bylo skoro exotické. Každopádně jsem neznala nikoho, kdo by na tom byl stejně. Iritovalo mě na nich totéž, co se mi hnusilo na pavoucích. Působili na mě nevypočitatelně. Nekontrolovatelně.

Mohla jsem však něco takového vyprávět Maike? Ta ještě určitě slovo fobie ani neslyšela. A já jsem nechtěla vypadat jako nějaký zbabělec. Stačila mi pověst městské květinky.

Myšlenky mi znovu zabloudily ke Colinovi – jako skoro každý večer. K tomu záhadnému, odporně se chovajícímu Colinovi.

Colin mě zachránil. Urazil mě. Dovezl mě domů. To byly dvě dobré věci a jedna trochu horší. Celková bilance ale byla pozitivní. Z věcného hlediska. Při tom všem se ovšem neustále tvářil, jako bych byla obtížný hmyz, který nezabil jen proto, že zrovna neměl dostatečně velkou plácačku na mouchy.

Vždycky jsem si přísahala, že si nikdy nic nezačnu s klukem nebo chlapem, který by se ke mně takhle choval. Opovržlivě a odmítavě. I kdybych Colina znovu potkala, musím se k němu zachovat naprosto chladně. A nikdy se nesmí dozvědět, že jsem si doopravdy sundala piercing – ať jsem byla sebevíc šťastná, že jsem se k tomu odhodlala.

Colin byl tedy stejně jako předtím nepřijatelný. Benni byl tabu, protože by mě černá Lola jinak rozčtvrtila. A ona byla něco jako nekorunovaná královna gymplu. S ní jsem si to nesměla rozházet, pokud jsem chtěla konečně zapadnout.

Takže zbývala jen Maike a to její zatracené hobby. Přinejmenším jsem s ní musela zajet aspoň do stáje. Tam už mě snad napadne, jak se z toho vyvléknout. Projevím tak dobrou vůli a třeba nasbírám pár bodů. Především jsem ale chtěla konečně jednou ráno vstát bez skličující otázky, co budu proboha dělat večer, až bude hotovo všechno, co hotovo být mělo. Včetně všech horlivě dobrovolných povinností, kvůli nimž mě všichni učitelé tak milovali.

Ještě chvíli jsem truchlila po orlovi, jelenovi a pstruhovi.

Pak jsem se stočila do malého, příjemného lidského klubíčka a usnula.

Koňský šepot

„Maike, počkej přece!“ opřela jsem se do pedálů a ze všech sil jsem se snažila přimět přehazovačku, aby začala fungovat. Pod podrážkami mi to zavrzalo, ale nic se nestalo. „Maike!“

Konečně zabrzdila a tázavě se na mě ohlédla. „Zase kontaktní čočky?“

„Ne!“ zařvala jsem a vztekle ukázala na své kolo. Nenáviděla jsem ho. Odjakživa jsem ho nenáviděla. Kromě toho už jsem na něm pěkně dlouho neseděla a přehazovačka stávkovala. Od chvíle, co jsme před půlhodinou vyjely, jsem se musela probojovávat lesem na pátý převodový stupeň. Z kopce, do kopce, přes štěrk, bahno i bláto. Měla jsem toho plné zuby. Třikrát mi za tu dobu zalétlo za čočky zrnko pylu a jednou jsem musela seskočit z kola, protože jsem dostala křeč do lýtka. Byla jsem propocená na kůži, skoro slepá a krátce před smrtí žízní. Maike pokrčila bezradně rameny.

„Už to není daleko,“ zavolala nakonec. Jen jsem si odfrkla. To už tvrdila nejmíň popáté. Neměla jsem ani tušení, kde jsme se právě nacházely. Nikdy bych tuhle cestu podruhé sama nenašla ani bych odtud sama netrefila domů. Maike ale tvrdila, že po silnici je to moc nebezpečné. Kromě toho měla být tohle zkratka. Zkratka!

„Tak pojeď, už jen pár metrů!“ A už se její vypracovaná lýtka opět opřela do pedálů. Vyrazila jsem za ní a vztekle nadávala. Pak se ale po dalším stoupání a dřevěném můstku, který rachotil ne zrovna důvěryhodně, konečně les rozevřel. Maike seskočila z kola. S ohromnou úlevou jsem ji následovala, ačkoliv jsem ji ještě nedojela. „Fujtajbl,“ rozčílila jsem se, když jsem se podívala pod nohy, abych zjistila, co mi to pod nimi tak mlaskalo. Bože! Stála jsem uprostřed hromádky čerstvého lesklého koňského koblihu.

Takže jsme byly na místě. Otřela jsem si pot z čela a rozhlédla se kolem. Večerní světlo lichotivě ozařovalo polorozpadlý statek. S trochou dobré vůle by se dal označit za divokou idylu. Nebyla to přímo ruina, ale ta budova byla na nejlepší cestě se ruinou stát. Střecha byla několikrát nouzově vyspravená a temně zelený břečťan se nezadržitelně pnul po průčelí stavení. Zasklená okna už tu nebyla žádná. Budova vůbec vypadala neobydlená. Odněkud se ozývalo tiché ržání a na dvoře ležela obrovská hromada mrkví.

Stáj nepůsobila dojmem, že by tu někdo uvazoval koně. Když jsem s řádným odstupem následovala Maike přes otevřenou louku k hrubě dlážděnému dvoru, zastavilo se mi na okamžik srdce. Na druhé straně statku se nacházela rozlehlá jízdárna. Se zcela náhodně rozloženými překážkami pod neustálým náporem větru, deště a slunce. Na louce za stájí se páslo pět zabahněných poníků. Když na ně Maike hvízdla, otočili k ní hlavy.

Kolem žaludku se mi náhle usídlil důvěrně známý pocit nevolnosti. Bylo to zase tady. Bála jsem se, že omdlím, přijdu o rozum a nedokážu se pohnout ani promluvit – zkrátka a dobře, že budu naprosto bezmocná.

„Ellie? Děje se něco?“ Stála jsem ještě pořád na louce a křečovitě svírala kolo. Maike se na mě usmála. „Jsi v pohodě?“

Nasucho jsem polkla. „Ale jo, jasně – jen musím chytit dech.“ Přesně to se mi nedařilo. Zkoušela jsem to znovu a znovu, ale pořádně zhluboka se nadechnout se mi prostě nepodařilo. Plíce jsem měla smrsklé do velikosti tenisáků a zkrátka se do nich nevešlo dost vzduchu.

„Koukej, ostatní už jsou tady taky!“ vykřikla Maike a zamávala směrem ke stájím. Ale ne! Ještě tohle! Černá Lola a prsatá Nadine. Zpocené prsty mi sklouzly z řídítek. Kolo se s rachotem svalilo na mě, podrazilo mi nohy a povalilo mě na zem. Blatník mě tvrdě udeřil do čela. Rozpřáhla jsem ruce a odevzdaně zavřela oči. Nemohla bych tu prostě zůstat ležet? Už jsem ale slyšela dusot blížících se nohou, které bezohledně sešlapávaly vysokou trávu kolem mě.

„Člověče, Ellie,“ řehtala se Maike. „Co to vyvádíš?“

Pár sekund jsem dělala mrtvou, pak jsem s hlubokým povzdechem otevřela oči a hleděla do tří zvědavých tváří.

„Ále, ztratila jsem rovnováhu.“ Vyskočila jsem, zvedla kolo z trávy a počkala, až bude tepání v mých spáncích slabší. „Zamotala se mi hlava.“ Měla jsem úplně sucho v ústech. Jazyk se mi lepil na patro.

Poníci přiběhli k brance a zvědavě si nás prohlíželi. Maike mi trpělivě vzala kolo z ruky a opřela ho o plot. Rychlým pohledem se přesvědčila, že se mi nic nestalo, a horlivě pokyvovala hlavou.

„Vezmu si Kiru,“ oznámila a ukázala na tlustého hnědého koně s pocuchanou hřívou. „Lotte si vezme Pepitu a Nadine Prince.“ Princ byl malý bílý poník. Říkala jsem si, jak asi Nadinu váhu unese.

Lotte si hodila přes rameno pár provazů a ohlávky. Ale kde jsou sedla?

„Takže pro tebe zbývá Champion,“ rozhodla Maike. „Ten starý hnědák už nemůže.“ Champion však svému jménu rozhodně nedělal čest. Krk mu pokrýval strupatý ekzém, na němž se ve slunci třpytily zbytky masti, a kopyta vypadala dost křehce. Zjevně by byl ze všeho nejraději, kdyby mohl zůstat tady a v klidu se pást. A já byla připravená mu v tom plně vyjít vstříc. Když ho Maike pleskla přes záda, ukázalo se mu v očích bělmo a vycenil zuby. Ustoupila jsem o krok dozadu.

Maike otevřela branku a vyskočila na Kirin široký hřbet. Aha, tak navíc ještě bez sedla. Teď se rozběhla Nadine a s vypnutou hrudí se vyšvihla na hubeného Prince, který si rozčileně odfrknul. Lola poníky mezitím podarovala ohlávkami a provazy. Mě si nikdo nevšímal.

„Já – já nemůžu. Nezlobte se.“ Musela jsem popadnout dech, abych mohla pokračovat. Lola se začala pochechtávat. Za chvíli se mi udělá špatně, uvědomila jsem si vyděšeně. A přála jsem si, aby už byly pryč, až se to stane.

„Není mi dobře,“ vysvětlovala jsem šeptem. Bylo mi opravdu na omdlení. Snažila jsem se zachytit branky, abych se nesvalila. Měla jsem pocit, že stříbrný řetízek kolem krku mě uškrtí.

„Ale Ellie, ti poníci už jsou všichni staří, pojedeme jen kousek lesem, pomalu, krokem, bude se ti to líbit, uvidíš!“ domlouvala mi Maike. Lola hbitými prsty uvazovala provazy jako provizorní otěže a její pošklebky sílily.

„Klidně jeďte,“ vyhrkla jsem a slabě se usmála. Měla jsem pocit, že vůbec neovládám rty, jako bych do nich dostala umrtvující injekci u zubaře. „Zavolám někomu mobilem, aby pro mě zajel.“ Málem mi vyklouzlo: mamince.

Lola se mrštně vyšvihla na Pepitu a surově jí zabodla paty do boků. Pepita zaržála a vyrazila. Ostatní poníci za ní. Ani Maike nezvládla svou tlustou Kiru zadržet. Kira chtěla za Pepitou. A to okamžitě.

„Tak fajn,“ pokrčila Maike rameny, „hlavně aby ti bylo zase dobře.“ Zamávala a začala se vzdalovat. Zadek jí na širokém hřbetu poníka poskakoval nahoru a dolů. Champion krátce vypískl a hned nato se začal znovu věnovat sytě zelené trávě pod zdeformovanými kopyty. Vypadal, jako by si vydechl. Jakmile Maike, Lola a Nadine zmizely z dohledu, odlepila jsem se od vrat a rozběhla se na třesoucích se nohou ke zchátralým stájím. Hlavně pryč od pastviny a koní. Doufala jsem, že v takový krásný letní den nikdo dobrovolně ve stáji nezůstal, a úpěnlivě jsem se za to modlila. Musela jsem totiž okamžitě pryč ze sluníčka. Čím dřív, tím líp. Jinak bych se asi pozvracela. Ještě v běhu jsem se snažila rozepnout si řetízek na krku, ale chvějící se prsty už mě vůbec neposlouchaly. Hekticky jsem přejížděla nehty po krku, až konečně křehký materiál povolil. Na všechny strany se ode mě rozlétl bezpočet perel a nepatrné články řetízku a všechno dopadalo na prašnou zem pode mnou. Sípavě jsem zalapala po dechu a konečně jsem se znovu nadechla.

Ve stáji vládlo příjemné příšeří a bylo tam velmi teplo. S ulehčeným vydechnutím jsem se zády opřela o těžký, zaprášený trám plný pavučin. Na malých arkýřových okénkách, která dovnitř takřka nevpouštěla světlo, byla přilepena hnízda vlaštovek. Nedůvěřivě jsem se rozhlédla kolem. V jednom z prázdných boxů na začátku chodby spala kočka, takový šedý kulatý chomáč chlupů. Žádní koně už tu ale nebyli. A hlavně žádný člověk.

Ještě pořád jsem dýchala krátce a povrchově. Rozechvěle jsem přitiskla čelo na trám a vychutnávala si uklidňující pocit, že jsem konečně v bezpečí, když vtom se z druhého konce stáje ozvalo hlasité zafrkání. Prudce jsem se otočila a okamžitě se mi do ramene zahryzla bolest. Vyděšeně jsem se zadívala do tmavého kouta vzadu, pod posledním oknem. Že bych si to odfrknutí jen vsugerovala? Jako odpověď se v ten okamžik ozvalo další odfrknutí a navíc rána kopytem do stěny. Neznělo to ale jako kopyto poníka. Spíš jako kopyto obrovského koně.

Po špičkách jsem se připlížila k zadnímu boxu, ačkoliv jsem mělo hrdlo stažené strachem tak, že jsem stěží mohla dýchat. Zaznamenala jsem nezřetelný pohyb a tmavou, lesklou horu srsti, jejíž obrysy splývaly s pološerem stáje. Každopádně to ale byl hotový kolos mezi koňmi, štíhlý a elegantní, ale tak vysoký a mohutný, že bych se na něj určitě sama nedokázala vyšplhat bez nějaké stoličky. Temně černá, hedvábná hříva mu měkce spadala přes levou stranu svalnatého krku.

Byl to ten kůň z bouřky. Colinův kůň.

Kůň se zarazil a bez hnutí mě sledoval velkýma, lesklýma očima. Zůstala jsem stát jako zkamenělá. Snad ještě nikdy jsem neviděla tak nádherné zvíře – a snad nikdy jsem ještě nepocítila tak obrovský strach z koně. Zhluboka se nadechoval a vydechoval, jak by spal, ale pozorně nastražené uši nasměrované dopředu prozrazovaly, že je ve střehu.

Dala jsem se překotně na ústup, ale při neopatrném obratu jsem zakopla o rezavou stoličku, která se s rachotem převrhla. Kůň prudce trhl hlavou. Polekaně jsem uskočila dozadu a narazila do zdi.

Na spáncích se mi do vlasů vsakovaly krůpěje potu – tak pomalu, až to šimralo. Byla bych si je ráda otřela, ale neodvažovala jsem se pohnout rukou. Stejně tak jsem se neodvažovala pohlédnout na koně. Stála jsem s pohledem zabodnutým do dveří jeho boxu. Pálícíma očima jsem luštila nápis na měděném štítku, který byl na nich pečlivě připevněný.

„Kůň: Louis d´Argent.

Majitel: Colin Jeremiah Blackburn.“

Můj ty bože. Jestli tohle není zvláštní jméno. Proti tomu zní Elisabeth Sturmová naprosto banálně. „Colin Jeremiah Blackburn,“ zašeptala jsem. Odkud k čertu může tenhle kluk pocházet?

Postavila jsem se na špičky, abych z bezpečné vzdálenosti nahlédla za stěnu boxu. Louis se uklidnil a natočil se ke mně svým mohutným pozadím. Box byl naprosto čistý a obložený čerstvými balíky slámy, na níž seděly v meditativním posedu tři kočky. Přimhouřenýma očima mě sledovaly jako sfingy, které tu drží stráž.

Strach ze mě náhle a nečekaně spadl a vystřídala ho ochromující únava. Vysilující jízda na kole, strach, žízeň, slunce, Louis – bylo toho na mě moc. Musela jsem si prostě odpočinout. Dokázala jsem se ještě dovléct do jednoho z prázdných boxů a pak se mi podlomily nohy. Sláma mě měkce zachytila. Myšlenky se mi začaly rozostřovat. Přelévaly se jedna do druhé, přičemž neustále vytvářely nové, neklidné spirály.

Pak už to nebyly myšlenky.

Byly to už jen pouhé pocity.

Noční můra

Když jsem procitla, byla už skoro tma. Na kratičký okamžik jsem netušila, kde to vlastně jsem. Bezradně jsem prstem projížděla po slámě pod sebou. Aha, jasně, stáj… podepřela jsem si hlavu. Jedna z koček se osmělila a přitulila ke mně, nepřestávala si mě ale nedůvěřivě prohlížet.

„Promiň,“ zašeptala jsem a něžně ji od sebe odstrčila. Nahrbila hřbet, protáhla se, zívla a zmizela.

Podívala jsem se na hodinky, ale nedokázala jsem zjistit, kolik je hodin. Nemohlo to být každopádně ještě moc dlouho, co zapadlo slunce, protože dokonce i tady ve stáji ještě panovalo slabé přítmí.

Opatrně jsem se zvedla a oklepala ze sebe slámu. Po levé noze mi sjel černý stín. Potlačila jsem výkřik a rychle ho smetla pryč.

Se značnou námahou jsem si protáhla ruce a nohy. Ještě pořád mi bylo takové teplo, že jsem měla pocit, že dýchám místo vzduchu snad olovo. Když jsem ale vylezla ven z boxu, okamžitě jsem si uvědomila, že se něco změnilo. Svěsila jsem ramena. Louis byl pryč. To znamenalo, že tu někdo musel být. Že tu musel být Colin – zatímco jsem spala. Zkusila jsem se postavit v uličce a dívat se ke straně. Ne, nemohl mě vidět. Napůl zavřená dvířka od boxu bránila ve výhledu na malé hnízdo ze slámy uvnitř, v němž jsem před chvílí spala. Bylo mi najednou strašně líto, že jeho srdce bilo jen kousek ode mě, zatímco já jsem nedokázala vnímat ze světa kolem sebe vůbec nic.

Celá rozespalá jsem vyběhla ven – a to, co jsem tam spatřila, mi vyrazilo dech. Louis vypadal, jako by se vznášel nad povrchem jízdárny. Lehoučce vyhazoval obrovskými, těžkými kopyty a Colin seděl v sedle se stejnou lehkostí. Nebo ne – on na koni neseděl, on s ním naprosto splynul. Stín jeho baseballové čepice a modrošedé přítmí soumraku zabránily, abych mu mohla pohlédnout do tváře. Jeho plynulé, perfektní pohyby na mě působily příjemně mladistvě. Jak vůbec mohl dost dobře vidět mezi tolika překážkami, malými jezírky, křovisky a stromy? Vždyť už byla skoro tma.

Louis se vznášel nad vonícím soumrakem jako tisíciletá mytická bytost, zatímco se odkudsi ozývala melancholická píseň slavíka.

Ledový závan větru, který náhle zafičel přes jízdárnu, rozevlál hřívu koně. Ten sám ovšem nehnul brvou a zůstal naprosto soustředěný. U huby se mu začala tvořit pěna a slabiny se mu leskly potem. Jen Colin vypadal, jako by ho tvrdý trénink ani v nejmenším neunavoval, a rozhodně se ani nezapotil.

Nebyla jsem schopná se pohnout. Musela jsem se na ně dívat, na člověka a koně, alespoň malou chvilku. Nenápadně jsem se opřela o břečťanem porostlou zeď stáje. Tady si mě Colin nemůže všimnout. Moje oči na něm pevně spočinuly a čas se zastavil.

Až pronikavý hukot letadla nad námi mě vytrhl z hypnotického zasnění. Náhle jsem zase pocítila své tělo. Oči mě pálily jako oheň a nezadržitelně slzely a v ústech jsem měla tak sucho, že jsem nemohla ani polykat. Nohy se mi klepaly a stěží jsem se na nich dokázala udržet. Přesto jsem se rozběhla k napajedlu. Bylo mi už jedno, jestli mě Colin vidí, nebo ne. Protože jinak zbývala pouze druhá možnost volby, a sice že zůstanu ležet bledá a bez života v uličce stáje. Otočila jsem kohoutkem a strčila rozpálenou hlavu pod ledovou vodu. Jazykem jsem chytala stékající kapky a usilovně zaháněla nevolnost zpátky do břicha. Opět jsem dokázala polknout. Hořká pachuť v hrdle zmizela.

Uhladila jsem si zmáčené vlasy dozadu a svezla jsem se zády po stěně až k zemi. Pomalu jsem zavírala kohoutek. Na to, abych vstala, jsem byla příliš slabá. V tomhle stavu se nedokážu dostat domů. Nikdy. Připadalo mi dokonce nemožné i to, abych vytáhla z kapsy mobil a někomu zavolala. Dokázala jsem si jen představit, že se tu natáhnu a budu spát až do rána.

„Měla by ses občas napít.“ Viděla jsem ten jeho škleb, aniž bych se na něj musela otočit. Ačkoliv se vedle mě objevil naprosto tiše, nepolekala jsem se.

„Jdi do háje, Coline,“ zavrčela jsem. Jen se tomu zasmál.

Neměla jsem nejmenší chuť být na něj milá. On ke mně koneckonců taky nebyl milý. Jestli si chtěl s někým zahrávat, ať si zahrává s někým jiným, mě ať do toho netahá. Kromě toho mě při představě, jak teď asi vypadám, rozbolelo břicho. Rozhodně jsem nemohla vypadat přitažlivě. Po zádech mi stekla kapka vody a celá jsem se zachvěla. Otřásla jsem se jako mokrý pes.

Colin se postavil vedle mě k napajedlu a v naprosté pohodě začal čistit Louisovo udidlo. Otupěle jsem zírala na jeho boty a nasávala vůni staré, namaštěné kůže.

„Neměla bys tu být,“ prohlásil Colin odměřeně.

„Ale, tak neměla?“ odsekla jsem nevrle. Povzdychla jsem si a opřela obličej o zaprášenou ruku. „Jenže tady jsem. Měl by sis kolem sebe postavit plot z ostnatého drátu, když ti není nikdo dost dobrý.“

Ach jo. Teď jsem mluvila už jako Maike. Ale já jsem to nemyslela jako ona. Přesto jsem měla pocit, že k tomu musím ještě něco dodat. „Kromě toho si se mnou chtěla Maike bezpodmínečně vyjet,“ dodala jsem na svou obhajobu. Divila jsem se, že jsem vůbec dokázala zplodit smysluplnou větu. Před chvílí jsem ještě skoro neviděla na oči.

„Ach, ano, Maike. Naše zaříkávačka koní.“ Colinův hlas překypoval posměchem. „Zkoušela ti vnutit nějakou tu svou chromou herku?“

„Bez úspěchu,“ odpověděla jsem chladně.

„Na těch se jezdit nenaučíš. Ty tě jen poponášejí.“

Tak dobře. Colin žádnou holku netrénuje. A na koních Maike se člověk jezdit nenaučí. Tohle byl nejspíš jeho způsob, jak mi naznačit, že tu nejsem vítaná. Ellie, tady se nic nenaučíš. Proto zmiz.

Cítila jsem se sice už zase schopná pomalu vstát, ale pořád jsem ještě nedostala nápad, jak tenhle večer nějak rozumně ukončit. Připadalo mi, že se nacházím nejmíň několik tisíc kilometrů daleko od domova.

Dokonce i kdybych někomu zavolala, aby si pro mě přijel – a tenhle někdo mohli být jedině taťka nebo mamka –, jak jim mám asi vysvětlit, kde mě najdou? Kde je tu vůbec nejbližší cesta, po které by mohlo přijet auto? Naprosto frustrovaná jsem zůstala sedět a jen jsem přitáhla kolena blíž k tělu.

Colinovy špičky se otočily. Dívala jsem se za nimi, jak se ode mě krok po kroku vzdalovaly. Idiote, myslela jsem si bez sebe vzteky. Nic jiného než arogantní poznámky na programu nemáš, co?

Kroky se zastavily.

„Počkej na mě venku. Svezu tě domů.“

Udiveně jsem pohlédla nahoru. Ale Colin už mezitím beze stopy zmizel.

Nejspíš se ve stáji mazlil se svým pekelným ořem.

Se zasténáním jsem se zvedla. Levou nohu jsem měla ztuhlou a celá mě brněla. Když jsem ji pomalu rozchodila, vrátila se mi do ní s nepříjemným mravenčením krev. Poníci už byli zase v plném počtu zpátky a spokojeně se pásli, jako by se tu Maike a ty další dvě ani neobjevily. Moje kolo už u vrat nestálo. Pro mě za mě. Tak je prostě pryč.

Nemotornými kroky jsem se pomalu sunula k břečťanem porostlému vstupnímu oblouku, na němž už jen silou vůle držela pochroumaná litinová lucerna, která vrhala žlutavé světlo na temně zelené listy. Šikmo nade mnou dokončoval pavouk chvějícíma se nohama síť, hrůzostrašné umělecké dílo z tisíce lepkavých, smrtonosných vláken. Už se do nich lapila noční můra. Zoufale třepetala pudrovými křídly. Jestlipak věděla, že musí zemřít? Vtom můru uchopily dva dlouhé, bílé prsty a opatrně ji osvobodily z pasti. Pavouk zůstal nechápavě přikrčený. Colin mu skoro něžně přejel palcem po zádech. „Dostaneš něco jiného,“ řekl mu tiše. „Temnotou přece létá dostatek malých potvůrek.“

Fascinovaně jsem sledovala, jak můra sotva viditelným vibrováním třepotala křídly a přitiskla se ke Colinově ruce. K hřbetu ruky, na níž nerostl jediný chloupek a pod jehož bílou čistou kůží pulzovaly modravé žíly. Můra se od ruky odpoutala skoro nedobrovolně a vyklouzla pryč do noci.

Colin si sundal čepici, jak jsem zahlédla na samém okraji svého zorného pole. O jeho zaprášené boty se začala s hlasitým předením otírat šedě mourovatá kočka. Je opravdu hodně hloupé civět nějakému chlapovi na boty, říkala jsem si. Ale náhle jsem dostala strach pohlédnout mu do tváře. Ačkoliv jsem si to, jak jsem si musela přiznat, hrozně moc přála. Ano, přála jsem si to ještě pořád. Co když měla Maike pravdu? Byl opravdu tak škaredý?

Musela jsem se přinutit, abych zvedla hlavu. Jako by můj zrak táhl k zemi silný magnet, tak silný, že skoro bolelo odpoutat hlavu od země. O kapku méně silné vůle a zůstala jsem tu tak stát s hlavou navěky sklopenou.

Pak jsem ale přece na Colina pohlédla.

Zavrávorala jsem, couvla o krok dozadu a narazila loktem do rozpadlého kamene v oblouku. S tím, co jsem spatřila, jsem nepočítala. S nějakou namyšlenou aristokratickou tváří nebo s nějakým drsným, surovým výrazem – to asi ano. Ale ne s tímhle.

Při nejlepší vůli jsem nedokázala říct, jestli je Colin hezký. Ale škaredý zcela určitě nebyl. Vypadal – tak nějak jinak. Jinak než muži, které jsem zatím potkala. Měl šikmé a temně hnědé oči, jako indián. Vycházel z něho zvláštní vnitřní žár, podobně jako z člověka, který má vysokou horečku – ale mnohem zdravější a silnější. Přes výrazné lícní kosti se mu napínala světlá a dokonalá pleť. Černé, sympaticky chaotické prameny vlasů mu sahaly až k ostře řezanému, ušlechtilému nosu. Tvář jako namíchaná z tisíce národů, stará – a přece neskutečně mladá.

Hleděl na mě bez jakéhokoliv náznaku emocí a ležérními pohyby si odsunoval z čela neposlušné vlasy. I jeho čelo vypadalo jako vytesané z kamene. V obou uších měl navlečených několik jednoduchých stříbrných kroužků – dokonce i nahoře, kde to musí při probodávání hodně bolet. A pak tu byly jeho rty. Dosud jsem u žádného muže neviděla dokonalejší rty, to jsem musela přiznat. Úzké, a přece plné, jemně tvarované, skoro tak bledé jako jeho kůže – příliš bledé.

„V tom umělém světle nevypadáš ani ty moc zdravě,“ okomentoval netečně moje ohromené zírání a při úsměvu odhalil dokonalou zářivou řadu zubů. Dokázal snad číst myšlenky?

„Musíš počítat s tím, že tě bude každý při takhle vzácné příležitosti očumovat. Jinak se přece pořád schováváš pod čepicí,“ odsekla jsem jedovatě a cítila, jak rudnu. Ano, byla jsem zpocená, válela jsem se ve slámě, make-up už jsem si setřela po cestě sem, večer s několika omdlévacími intermezzy rozhodně mým vlasům neprospěl a uválené oblečení můj vzhled nejspíš také zrovna nevylepšilo. Přinejmenším jsem ale, jak jsem alespoň doufala, nevypadala takhle – takhle divně jako on.

„Chceš teď hned domů?“ zeptal se.

„Vlastně ne. Ne hned,“ odpověděla jsem možná až příliš upřímně. Ne, ještě jsem domů nechtěla. Bylo to, jako by mě něco táhlo ven do noci, do volné přírody. Colin mě pozoroval svýma šikmýma očima tmavýma jako uhel.

„Do nějaké vesnické hospody nebo pizzerie si sednout nepůjdu,“ prohlásil tónem, který nesnesl odporu.

„Já taky ne,“ odpověděla jsem rychle.

„Tak pojď se mnou,“ řekl stručně a volným krokem si to namířil k autu, které měl zaparkované za stájí. Teď jsem si ho poprvé pořádně prohlédla – skutečné monstrum mezi terénními auty. Pochopitelně černé. Možná tohohle obra opravdu potřeboval, aby dokázal utáhnout takový kolos, jako byl Louis s přívěsem. V obrovském kufru leželo moje kolo.

Otevřel mi dveře a já jsem si vlezla na sedadlo spolujezdce. Vzduch v autě byl na padnutí. Se zabzučením sjela okénka dolů a dovnitř začal proudit vlhký voňavý vzduch, který mi příjemně ochladil tváře.

Neměla jsem ani tušení, kam mě chce odvézt a co má se mnou v úmyslu. Třeba mě prostě opravdu odveze rovnou domů – s tím jsem počítala nejvíc, protože jsem neměla zrovna dojem, že by byl posedlý myšlenkou strávit se mnou víc času, než bylo nutné. Přesto jsem to ale nevěděla jistě a už jen jeho moc, kterou teď nade mnou měl, by způsobila mamince a tatínkovi vrásky na čele. Nikdy nelez k nikomu cizímu do auta. Vždycky zůstaň volná. Když je nejhůř, vezmi si taxíka. Všechny jejich rady jsem hodila za hlavu.

Chvíli trvalo, než jsme dorazili na zpevněnou vozovku. Colin nechal světla vypnutá. Neodvážila jsem se ho na to upozornit. Třeba by mě pak vyhodil z auta a já bych musela jít domů pěšky noční divočinou.

Teprve na silnici světla rozsvítil, a to zjevně dost nerad. Asi na půl cesty do vsi, zhruba dva nebo tři kilometry od našeho domu, zahnul náhle do lesa. Silnice se zúžila na malou pěšinu, která postupně přešla v příjezdovou cestu posetou jehličím z jedlí.

Kolem nás panovala naprostá tma, jen reflektory auta osvětlovaly hrbolatou cestu. Colin zastavil, aby mohla přejít srna s kolouchem, a díval se za nimi se zasmušilým pohledem. Dozvuky mého snu poznamenaly mé vědomí. Pár sekund jsem cítila, jak jí divoce buší srdce.

Pak se před námi objevila kovaná, dokořán otevřená brána. Colin jí s ohromným vozem projel jakoby nic, zaparkoval a vypnul motor. Zůstala jsem beze slova sedět a ve tmě před sebou rozpoznala starobylý dům postavený z šedých kamenů. Ze tmy se od masivních dřevěných dveří odlepila kočka. S mňoukáním se k nám rozběhla, jakmile jsme vystoupili z auta.

„Nazdar, Mistře X,“ promluvil na ni tiše Colin a pohladil kocoura po jemné srsti. Připadala jsem si jako v pohádce, ale vůbec jsem se nebála. Krev mi vesele pulzovala tělem a svrběla mě celá kůže od kořínků vlasů až po špičky prstů.

Na okamžik ozářil scénu mihotavý záblesk nad lesem. Vedle mě stál vzpřímený Colin jako vysoký, úzký stín a hleděl na dům.

„Co – co je to za dům?“ zeptala jsem se ostýchavě.

„Hájovna z 19. století. Koupil jsem ji dost výhodně a pak zrekonstruoval. Pro většinu lidí je moc z ruky. Ale pro mě a pro moje povolání je naprosto ideální.“

„A co vlastně děláš?“

„Jsem asistent lesního úřadu a studuju lesní hospodářství. Jen tak bokem.“

Nedokázala jsem potlačit smích. Hajný! To pro mě byli legrační chlápci v zelených lodenových kabátech, ale nikdo takový jako Colin.

Jen vzdychl a nechal mě smát. „Vůbec netušíš, co pro mě les znamená. Jak je pro nás důležitý. A jak tichý dokáže být.“

Můj smích rázem ustal. Vypadal ale, že mi tentokrát moje hloupé chování výjimečně nemá za zlé.

„Určitě by ses ráda něčeho napila, Ellie.“ To ano, to opravdu ano. Hrdlo už jsem měla zase úplně vyschlé.

Otevřel těžké dubové dveře a vstoupil do domu, aniž by rozsvítil. Mistr X ho rychle následoval. Ačkoliv si moje oči rychle přivykaly na tmu, nedokázala jsem se v domě vyznat.

„Coline?“ zavolala jsem váhavě.

„Hned jsem zpátky,“ uslyšela jsem z dálky jeho hlas. Kam se poděl? Vůbec jsem jeho kroky neslyšela. Zvědavě jsem překročila práh. Uslyšela jsem tiché cinkání, které vycházelo odkudsi pode mnou. No jistě – nápoje měl určitě uložené ve sklepě. Spolehla jsem se na svůj sluch a po hmatu postupovala ke zdroji hluku.

Dolů mě přivedly vyšlapané kamenné schody. Ani tady nesvítilo žádné světlo. Doma v kolínském bytě jsem se vyznala i poslepu a rozsvěcovala jsem, jen když jsem to opravdu potřebovala. Tenhle sklep byl ale pro mě naprosto neznámý terén, nehledě na to, že bylo velmi neslušné nechat hosta tápat v temném domě.

Náhle mi do nosu zavanula vůně, kterou jsem nedokázala k ničemu přiřadit – teplá a organická, zároveň pronikavá, slaná a divoká. Rázem mě zachvátila panika a chtěla jsem okamžitě ke Colinovi nebo alespoň do jeho blízkosti – co jen to bylo za vůni? Odkud mohla pocházet?

Vrhla jsem se kupředu a narazila tváří do něčeho měkkého a kluzkého. S přidušeným výkřikem jsem se to pokusila uchopit. Mezi prsty jsem ucítila rozježenou srst.

„Coline! Pomoc!“ křičela jsem. „Pojď sem, prosím, rychle!“ Tloukla jsem divoce kolem sebe a do tváře mě pořád pleskala slizká, páchnoucí tkáň.

„Elisabeth,“ zasténal rozčileně. „Řekl jsem ti snad, abys šla za mnou?“

Temný prostor ozářil plamen svíčky a já jsem vykřikla znovu, když jsem spatřila, čeho jsem se dotýkala. V prázdné sklepní místnosti visely čtyři krvavé půlky divočáka. Z mrtvých důlků na mě hleděly černě a strnule zlé malé oči. Se zavzlykáním jsem si přejela rukama přes obličej. Prsty byly celé od krve.

„Ach bože… bože…,“ vrhla jsem se ke schodům a chtěla prchnout z domu, ale netrefila jsem se na první schod, sklouzla jsem dolů a tvrdě narazila do studené zdi. Kolem boků mě uchopila silná paže a bez jakékoliv námahy mě vynesla nahoru. Nahoře mě Colin posadil jako malé, neposlušné dítě na zem a s vrtěním hlavy se na mě díval. Nedokázal potlačit slabý úsměv a chvíli jsem ho za to nenáviděla.

„Co… je… to?“ supěla jsem a ukazovala dolů.

„Dva divočáci, ze kterých dole vytéká krev, zítra je prodám.“ Přesně. Byla to krev, co jsem cítila. Krev a pronikavé aroma divočiny.

„A proč? Proč?“ ptala jsem se vyčítavě.

„Ellie,“ odpověděl Colin trpělivě, ačkoliv vypadal, že se musel tváří v tvář mému krví zmazanému obličeji hodně ovládat. „Pracuju v lese. Většina hajných jsou i myslivci. To je tu naprosto normální. Dole jsem ti nabíral z cisterny vodu. Ale teď si nejdřív umyj obličej.“

Natáhl se ke zdi a rozsvítil světlo. I když jsem si přála rozsvítit, teď mě oči skoro bolely. Jako oslepená jsem je přimhouřila. Po té katastrofě ve sklepě jsem očekávala jelení parohy a kožešiny ležící na podlaze z dubových parket. Zelené pohovky a staromódní stolek.

Ale Colin zkombinoval původní stěny z přírodního kamene a těžký dřevěný strop s moderní bílou nablýskanou kuchyní a světlými designovými pohovkami. Na zdi viselo staré sedlo a historické předměty ze stáje. Na krbu stála řada černobílých fotografií.

Rozběhla jsem se k dřezu, otočila kohoutkem a umyla si obličej. Studená voda zahnala pocit hnusu a strach, které mi pronikly až do morku kostí. Colin mi podal ručník. Osušila jsem si obličej a viděla, že postavil sklenici s vodou na servírovací stolek. Vedle varné desky se předháněly v blyštění zbrusu nový odšťavňovač a nejspíš hříšně drahý kávovar na espreso. Celá kuchyně vypadala nepoužívaně a čistě.

„Mám hodně rád moderní přístroje, ale skoro nevařím,“ odpověděl Colin na mé myšlenky. Typický chlap. Potlačila jsem úsměv.

Voda chutnala úžasně. Byla naprosto čistá a sametově mi klouzala do krku. Nápadně jsem si vychutnávala doušky. Colin mě sledoval záhadným pohledem.

„Nepůjdeme raději ven?“ zeptal se, když jsem uhasila žízeň. Přikývla jsem a společně jsme vyšli z domu. Přirozená tma mi dělala dobře. Šťastná, že jsem se konečně zbavila ostrého elektrického světla, jsem se sklonila a vytáhla si z očí kontaktní čočky. Tady venku bylo jedno, jestli vidím dobře, nebo ne. Všechno kolem nás bylo šedomodré a měkké.

Colin se beze slova usadil na dřevěnou lavičku. Plaše jsem usedla vedle něho. Obklopilo nás příjemné letní teplo. Čas od času osvětlil mýtinu blesk a vrhal bizarní stíny na štěrk příjezdové cesty. Lepkavé dusno ale zmizelo. Teď si mezi věžemi z mraků našel skulinu i měsíc a oblažil nás svým modravým třpytem.

Natáhla jsem si nohy a obrátila se ke Colinovi, který seděl klidně a beze slova vedle mě. Jeho tvář teď vypadala úplně jinak než předtím ve světle lucerny. Mnohem – měkčeji a i jeho pleť teď nebyla tak bledá a nevýrazná. Jako by rozkvetla. Rysy tváře byly ještě pořád velmi výrazné, ale také tak oduševnělé a živé, že jsem se až zarazila. Pomalu ke mně otočil hlavu a mohla jsem mu pohlédnout do očí. Pobaveně mu jiskřily.

„Jsi dobrá herečka, Ellie. Pro mě ale ne dost,“ promluvil náhle.

„Jak to myslíš?“ vyhrkla jsem zmateně.

„Však ty tomu přesně rozumíš,“ odpověděl, aniž by ode mě odvrátil svůj ironický pohled. S obrovským úsilím jsem obrátila zrak na Mistra X, který se uvelebil mezi námi a se spokojeným předením si třel hlavu o Colinovu ruku.

„Já ale přece nic nepředstírám,“ bránila jsem se.

„Ne, teď ne. Ale jinak vlastně nepřetržitě. Pravděpodobně i před rodiči.“

„Odkud–?“ Rozhořčeně jsem vyskočila. Jeho posměšný úsměv zesílil. „Odkud to můžeš zrovna ty vědět?“

„Mám dobrý čich na lidi. Nejsi sama sebou.“

Uf. Tak pán má dobrý čich na lidi. No jistě. A co vlastně pán neumí dobře, pomyslela jsem si naštvaně.

Ale podle toho, že mě zradily oči a začaly zase pálit, jsem si uvědomila, že to byla trefa do černého.

Ne, nesmíš se teď rozbrečet, okřikovala jsem se v duchu. Pak bych totiž byla sama sebou a uřvánka nikdo nechce – a už vůbec ne budoucí hajný s příšernými půlkami divočáka ve sklepě.

S výdechem jsem se znovu posadila vedle něj a zajela si nervózně rukou do vlasů.

„Kdybych byla sama sebou, tak… tak… tak by to byla naprostá katastrofa,“ zamumlala jsem. „To nejde. To by nikdo nesnesl. Jsi snad ty sám sebou?“ zaútočila jsem.

„Ano,“ odpověděl klidně a drbal Mistra X na břiše.

„Hm. Potom jsi ale…“ Zarazila jsem se.

„Co jsem?“ Jeho úsměv mě začal pomalu provokovat.

„Hodně zvláštní. Abych to vyjádřila velmi opatrně.“ Zkřížila jsem ruce na prsou a kousek jsem couvla.

„Nikdy jsem netvrdil, že nejsem zvláštní. Jsem zvláštní. V pravém slova smyslu.“ Jeho úsměv zmizel a v levém koutku se mu vytvořila drobná, ostrá vráska.

Odvrátila jsem se od něho a zadívala se na měsíc, který mléčně probleskoval mezi vysokými jedlemi. Znovu se objevila můra. Usedla na Colinovu tvář. Tenká tykadla osahávala Colinovu kůži, jako by odtud mohla nasát lahodný nektar.

Colinova sebejistota mi nedělala dobře. Ještě pořád mě šimraly v koutcích očí slzy. Neměla jsem sebemenší chuť absolvovat tu s ním terapii. A měl naprostou pravdu – zvláštní je pro něj ještě příliš pěkné slovo. Rozhodla jsem se obrátit kartu. Teď jsem chtěla, aby mi zase pár věcí vysvětlil on.

„Proč máš vlastně svého koně ustájeného u Maike? Myslím tím, že to přece není ta nejlepší stáj pro jezdce, jako jsi ty, ne?“ Zvolila jsem pro začátek pokud možno méně závažné téma.

„Nemám Louise ustájeného u Maike,“ opravil mě. „Stáj patří jejímu dědečkovi.“

„No – a dál?“ naléhala jsem tvrdošíjně. Bylo to těžší než trhání zubů. Colin se dlouho díval na měsíc a teprve po chvíli odpověděl.

„Ten starý muž je slepý.“

„Aha,“ řekla jsem, ačkoliv jsem vůbec ničemu nerozuměla.

„Nevidí mě.“ Colin se suše zasmál. „Zpočátku říkal, že jsem ďábel. A obchodům s ďáblem že je lepší se vyhýbat. Že je to příliš nebezpečné.“

„Řekla bych, že mu docela rozumím,“ podotkla jsem chladně.

„Pak mě ale jednou večer slyšel jezdit. A prohlásil, že musí opravit svůj názor. Že prý nejsem ďábel, ale padlý archanděl. Alespoň co se týče koní. No a potřebuje moje peníze a já občas potřebuju jízdárnu. Takhle je to prosté,“ uzavřel Colin.

„A proč ne nějakou normální stáj s dalšími koňmi a lidmi?“

„Louis je hřebec,“ vysvětloval Colin stručně. „Je dost autoritativní.“ To bylo všechno? Jen proto, že byl Louis hřebec, měl teď stát sám uprostřed lesa obklopený jen rozcuchanými poníky, kterým už není pomoci?

„Jak dlouho už Louise máš?“ pokračovala jsem ve vyptávání.

„Odchoval jsem ho.“ Colinův hlas změkl. „Pochází z Anglie a byl výsledkem jedné nehody na pastvině. Fríský hřebec se zatoulal k chovným klisnám. Já jsem si ale hned všiml, jaký se v něm skrývá potenciál. Musel jsem ho mít. Vycvičil jsem si ho.“

Byl snad Colin přece jen starší, než jsem si myslela? Nebo snad byl jeden z těch géniů, kteří už ve čtyřech, pěti letech cválají přes pole a louky?

„Měl jsi už hodně koní?“ Ta otázka mi připadala absurdní, ale přece jsem mu ji položila.

„Ano. Spoustu,“ odpověděl. Zavrtěla jsem nedůvěřivě hlavou. Byl to snad lhář? Čich na lidi, jen tak bokem studium, koupě domu, kůň z Anglie, jeden z mnoha. Vycvičil. Pche. Ať vodí za nos někoho jiného.

„Kolik ti vlastně je?“

Odpoutal zrak od měsíce a pohlédl přímo na mě, aniž by hnul brvou. Na jeho tváři ještě pořád seděla můra jako živé tetování.

„Dvacet,“ prohlásil tiše.

Tak přece. Odhadla jsem ho dobře. Nechal si líbit, že jsem si kriticky prohlížela jeho rysy. Neviděla jsem v jeho tváři žádné stopy stáří. I jeho ruce byly mladé, ačkoli měl na prstech patrné lehké mozoly – v místě, kde probíhají otěže.

„Ale proč – jak je to možné, když – myslím, když se koně dožívají víc než patnácti let…?“ zavrtěla jsem nechápavě hlavou.

Na okamžik Colin vypadal, jako by s něčím bojoval a prohrával. Pak se zvedl, odešel do domu a o pár sekund později se vrátil se dvěma fotografiemi. Musel je sundat z krbu – byly to zažloutlé černobílé snímky. Moje oči už si mezitím natolik přivykly na tmu, že jsem si je mohla bez problémů prohlížet. Na jedné fotce stál Colin na louce s nádherným běloušem, na druhé na něm seděl – ve svém obvyklém hrdém, důstojném a elegantním držení, které ovšem rozhodně nepostrádalo nenucenost.

„Tohle byl můj první kůň. Arabská klisna. Úžasné zvíře. Papírově mi nepatřila. Ale v srdci ano.“

V hlavě mi to vířilo. Ano, na té fotce vypadal mladší. Vlasy měl kratší, ale byl asi tak velký jako teď. Co s těmi koňmi k čertu dělal, když jich měl za tak krátkou dobu takovou spotřebu? Používal je jako sportovní náčiní? Tak to ale předtím nevypadalo. Kdy vymění Louise? Tahle myšlenka mě nečekaně zabolela.

Dříve, než jsem mu stačila položit jednu z otázek, které mi neodbytně rejdily v hlavě, opatrně si vzal fotky z mých rukou.

„To už bylo víc než dost,“ pronesl spíš sám k sobě a téměř neznatelně zavrtěl hlavou. Pak se na mě podíval, zvedl ruku a prsty mi něžně přejel po rtech. Náhle ztěžkly a moje otázky se začaly vytrácet. Rychle, ještě jednu, říkala jsem si. Aspoň jednu jedinou.

„A měl jsi už tehdy… Co bylo s Louisem…? A ta klisna – o tu jsi přišel?“ soukala jsem ze sebe těžce.

„Musíš už domů, Elisabeth,“ prohlásil náhle nečekaně příkře Colin. „Bude půlnoc. A už jsi hodně unavená.“

Můra se zvedla z jeho tváře a odletěla pryč. V ledovém závanu větru se chvíli potácela a vrávorala a pak zmizela v temnotě. Zdálo se mi, jako by Colinovy oči vzplanuly.

„Noc je tak nádherná,“ šeptal. Každý další úder srdce mě táhl víc a víc dolů k měkké vonící lesní půdě pod mýma nohama. Měla jsem chuť si lehnout na zem, zavřít oči a ponořit se do tmy a do toho nádherného stavu mezi bděním a spánkem, tady před Colinovým domem. Nedokázala jsem si představit krásnější postel.

„Musíš domů,“ naléhal. „Běž.“

Myslel to tak, jak jsem to pochopila? Vyhazoval mě odsud? Připadalo mi, jako bych už v jeho blízkosti nesměla zůstat ani o sekundu déle. Vstal a popošel pár metrů ode mě.

Vyptávala jsem se ho snad moc? Rozpačitě jsem se zvedla. Vítr zesílil a koruny jedlí nad našimi hlavami zašuměly.

„Jdi napřed,“ vyzval mě Colin. „Mistr X tě doprovodí. Já ještě zamknu dům a pak tě s autem dohoním.“

Mistr X skutečně seskočil z lavičky, protáhl se kolem mě a utíkal napřed do temného lesa. Když jsem nešla hned za ním, usedl na měsícem ozářený patník a čekal na mě.

Přemýšlela jsem. Ještě nikdy jsem nebyla v lese pozdě večer. A už vůbec ne krátce před půlnocí. Když jsem se ale otočila na Colina, měl tvář zase zahalenou tmou. A protože jsem se nechtěla nechat vyhodit podruhé, vzdychla jsem a pustila se za Mistrem X, který mě bezpečně vedl temnotou a pravidelně se zastavoval, aby na mě počkal. Nezbylo mi nic jiného, než se na něj spolehnout. Nepřetržitě předl a to mi dodávalo uklidňující pocit sounáležitosti.

Náhle měkkou zem pode mnou rozechvěl dusot prchajících kopyt. Zastavila jsem se. Mistr X se otočil, jako by mě chtěl vyzvat k další chůzi. Noční vítr ke mně skrz šeptající houštinu zavál trpkou vůni rozdupané země. Pak se nebe nad námi zklidnilo. Nad lesem se rozhostilo mrtvolné ticho. Nezvedl se ani ten nejmenší vánek, nepohnul se ani lísteček. Mistr X mě upřeně sledoval a já jsem jeho pohled opětovala. Soustředila jsem se jen na jeho žluté, svítící oči, až po skoro nekonečně se vlekoucích minutách přerušil ticho noci hukot motoru terénního auta. Zezadu se do mě opřelo oslnivé světlo reflektorů a zdeformovalo můj stín do protáhlé, roztřesené siluety.

Colin otevřel zevnitř dveře a já jsem nastoupila do vozu, zatímco černý kocour vesele utíkal zpátky k domu.

„Tak co? Bylo to tak strašné?“ zeptal se Colin posměšným tónem. V koutcích úst se mu usadil jeho typický úsměv. Vypadal překvapivě zdravě a spokojeně. Potřeboval opravdu tolik času k tomu, aby zamkl dům a nastartoval auto? Nedokázala jsem ale tuhle otázku zformulovat a položit. Bránila mi v tom neznámá síla, kterou jsem nedokázala ani pochopit, ani pojmenovat.

„Ne,“ souhlasila jsem proti své vůli. „Byla to snad zkouška odvahy nebo co?“

Neodpověděl. Beze slova dojel k hornímu okraji vesnice, vyložil z auta moje kolo a otevřel mi dveře. Jako gentleman ze staré školy – ale zároveň i ne zrovna decentní pokyn, abych už konečně vypadla.

„Zmiz už.“ Sklouzla jsem ze sedadla a pocítila tlumenou bolest kostí i kloubů. Kdy konečně zmizí tahle zatracená svalová horečka?

„Coline?“ Snažila jsem se, aby mi hlas zněl sebevědomě. „Chtěla bych poznat Louise.“ Tebe bych chtěla poznat. Ne Louise. Louise se děsím. Bože, co to tu povídám?

„No teda,“ smál se. Opravdu se mi zase posmíval?

„Prosím,“ dodala jsem.

„A já bych chtěl, abys už spala.“ Znělo to přátelštěji než cokoliv jiného, co mi kdy řekl, ale pořád ještě hodně striktně. Měla jsem chuť ho upozornit, že není můj otec – nebo něco v tom smyslu. Ona to ale nebyla otcovská věta. Nechtěl, abych spala, abych si odpočinula, ne, on to chtěl, protože… Myšlenky se mi pomotaly.

„Dobrou noc, Ellie.“ Zabouchl dveře.

Naštvaně jsem se otočila a po lesní cestě tlačila kolo k domu. Naši už byli v posteli. Všude bylo zhasnuto, jen na chodbě ještě mihotavě plápolal pahýl bílé svíčky. Až do tří do rána jsem seděla před televizí, oči mě pálily únavou, a vždycky znovu a znovu jsem selhala ve snaze urovnat si v hlavě myšlenky, sestavit si seznam otázek pro Colina, udělat si jasno v předchozím večeru a pochopit jeho chování. Všechny dojmy se slévaly dohromady a nespoutaně vířily mou hlavu nacpanou k prasknutí.

Nakonec v ní zůstalo jediné – smutek, s nímž vyprávěl o svém prvním koni. Co se mohlo stát, že o něj přišel? Mluvil by takhle nějaký vejtaha? Někdo, kdo by se chtěl jen dělat důležitým? A proč ten rozhovor tak najednou ukončil?

Když jsem splnila Colinovo přání a konečně se uložila ke spánku, cítila jsem se najednou nekonečně bezpečně.

Počkala jsem, až uslyším ptáka na okraji lesa, a pak jsem si vychutnala sladký pocit, když mě začal konečně přemáhat spánek.

Modrý led

Příštího rána jsem procitla s třeštící hlavou a několik minut jsem musela zůstat ležet a přemýšlet, abych od sebe dokázala rozlišit skutečnost a sen.

Sny jsem měla zmatené a vzdálené jakékoliv realitě, jako bych nabyla jiné podoby a získala jinou duši. Jenže postupně mi začal i večer u Colina připadat naprosto nereálný.

Se zachvěním jsem si vzpomněla na temný sklep s mrtvými kanci, ale s naprosto stejnou intenzitou se mi vryla do paměti i sametová noc s jejími záblesky a Colinova smutná mlčenlivost. Je to pravda, že mě vedl lesem černý kocour? Co bylo v té vodě, kterou mi dal Colin napít? Čistá vodka?

Rozhodla jsem se, že si dám horkou sprchu, po níž můj svět opět přijme svou obvyklou podobu. Důvěrnější a nudnější. Když jsem ovšem chtěla zmizet v koupelně, vpadla mi do pokoje maminka ve vlajících šatech po kolena a plná nechutně optimistické nálady v duchu hesla „Život je krásný“ a hovořila o Kneippově koupeli, která byla právě před deseti minutami zprovozněna v potoce. Měly bychom si ji prý okamžitě vyzkoušet – když je navíc tak nádherné počasí.

„Mami, prosím, ještě jednou od začátku. Vůbec jsem ti nerozuměla.“

Neměla jsem sebemenší potřebu něčí společnosti. Toužila jsem tak nanejvýš po hodně silném kafi a nějaké melancholické hudbě, do níž bych se mohla na chvíli ponořit.

„Tak pojď prostě se mnou. Uvidíš, bude se ti to líbit! Tak honem, oblékni se. Kromě toho by tam měla růst potočnice lékařská.“

To byl pochopitelně silný argument. Byla jsem příliš unavená na to, abych vzdorovala. Nacákala jsem si do obličeje trochu studené vody, svázala si vlasy do drdolu, který spíš připomínal vrabčí hnízdo než nějaký účes, a spoléhala na to, že cestou do toho přihlouplého Kneippova brouzdaliště stejně nepotkáme živou duši.

V kuchyni jsem spěšně vypila pár doušků pomerančové šťávy, zatímco maminka nakupovala housky na snídani v pojízdném pekařství, které právě zastavilo u nás před domem. Svižně přiběhla zpátky a dveře se za ní hlasitě zabouchly. Zase měla tu svou příšerně dobrou náladu. A to i navzdory tomu, že strávila noc zase sama ve své šicí dílně. Měl snad tatínek ještě pořád migrénu? Jak to jen mohl vydržet?

S opuchlýma očima jsem vstoupila na práh dveří a musela jsem se hodně ovládnout, abych se zaječením neprchla zpátky do domu. „Do háje!“ vykřikla jsem. Tři metry od našeho domu seděl Mistr X a důstojně na mě hleděl přimhouřenýma, žlutě svítícíma očima.

„Co ty tady děláš?“ zeptala jsem se ho potichu. „Chceš mě unést?“

Mistr X zamžoural a zůstal sedět jako socha. Přistoupila ke mně maminka a pobaveně se na mě ze strany podívala.

„Neboj, Ellie, není ani pátek, ani třináctého. Bojíš se snad? Podívej, jak je ta kočka nádherná.“ Celá rozzářená se rozešla k Mistru X, ale ten se v posledním okamžiku odvrátil a provokativně pomalu odkráčel. Maminčiny ruce toužící ho pohladit zůstaly prázdné.

„Ano, opravdu nádherná kočka,“ podotkla jsem suše a maminka po mně vrhla varovný pohled.

„Pojď, ty holka nevychovaná. Jdeme se otužovat.“

„To mám fakt radost,“ bručela jsem a vlekla se mrzutě za ní. Mlčky jsme sešly dolů do vesnice, potom kolem statku a přes ulici na velkou louku, kde bylo v potoce vody po kolena a nezvykle klidně plynula.

„Koukej, tady je to!“ vykřikla maminka pyšně, jako by brouzdaliště sama vyhrabala. Neměla ani tušení o tom, že jsem měla čest seznámit se s potokem víc než důvěrně. Do jemně se svažujícího břehu porostlého divokými květinami byla zabudovaná konstrukce, po níž vedly strmé schody do potoka. Tam se nacházel typický Kneippův kruhový bazének se zábradlím, aby bylo čeho se zachytit. Maminka okamžitě seběhla ze schodů a začala se brodit v ledové vodě. S povzdechem jsem ji následovala a zalapala jsem po dechu, když mi voda šplíchla až na kolena. Byla doslova arkticky ledová a bezděčně jsem vykřikla, což si maminka mylně vysvětlila jako nadšený jásot.

„Je to příjemné, viď?“ radovala se a prohnala mě ještě jednou dokola, i když jsem už mezitím bolestí skučela.

„Ne, bolí to!“ bědovala jsem a vystřelila z vody. Dvěma skoky jsem zdolala kovové schody nahoru. S povzdechem jsem sebou plácla na lavičku a natáhla si nohy na sluníčko. Tahle akce byla nejpitomější ze všech, kterými jsem kdy začínala den. Ale nejspíš i ta nejvíc osvěžující.

Maminku koupel každopádně nabudila a vlila jí do žil další chuť do života.

„Půjdu napřed a připravím snídani – moc dlouho se tu nepotloukej!“ zavolala na mě a vyrazila přes orosenou louku. Nebylo pochyb o tom, že mamince dělala příroda dobře. Celá tu rozkvetla, i když ji nepřestávaly trápit poruchy spánku. Já jsem si naopak připadala naprosto ochablá a zvadlá a bezesporu jsem přesně tak určitě i vypadala. Místo toho, abych se však podrobila dlouho odkládanému zkrášlujícímu programu, jsem se vleže uvelebila na lavičce a nechala si svítit slunce na břicho.

Ve chvíli, kdy jsem začala usínat, mi zpřetrhal nastupující snové obrazy hlučný zvuk motoru. Uslyšela jsem bouchnutí těžkých dveří a pak zvolání mužského hlasu. Zvedla jsem hlavu a zamžourala do prudkého ranního slunce. Před restaurací stál černý americký terénní vůz. Colinův. Jasně, prasečí půlky.

Rozhodla jsem se, že si v nejbližších šesti měsících žádné kančí neobjednám. Poněkud těžší rozhodnutí bylo – co teď? Mám ho tiše pozorovat? Nebo k němu přiběhnout a popřát mu dobré jitro? Tak, jak jsem byla, v ustřižených džínách a obyčejném triku? S vrabčím hnízdem na hlavě?

Rozpustila jsem si vlasy a zatřepala hlavou. Aniž bych se viděla v zrcadle, věděla jsem, že vypadají přirozeně. Přirozeně, divoce a zarputile. Takže snad přece jen radši to vrabčí hnízdo. Naslepo jsem se pokusila svou hřívu znovu vyčesat a tiše jsem si při tom nadávala.

„Nech je rozpuštěné. Vím, jak vypadáš, tak i tak.“

Trhla jsem sebou a málem si zapíchla sponku do ucha. Jak ten člověk dokázal přijít takhle rychle, aniž bych cokoliv postřehla?

„Dobré jitro,“ vydechla jsem a nechala vlasy na pokoji. Byla jsem neumytá, nenalíčená, bosá, rozcuchaná – těžko to mohlo být ještě horší. Doufala jsem, že i on bude vypadat trochu opotřebovaně.

Ale ne, nevypadal. Měl na sobě ležérní mikinu s kapucí, šedé tričko, které nechávalo vyniknout dobře stavěnému trupu, perfektně padnoucí džíny a černé sluneční brýle. Hotový Mistr Cool.

„Měla sis jít dřív lehnout. Říkal jsem ti přece, abys šla spát.“

No, tohle byl grandiózní úvod. Pán byl zase vševědoucí. Vstala jsem, zavrávorala v nezvyklém teple a vrhla se zpátky na lavičku a doufala, že to bude vypadat nenuceně.

„Udal jsi ta odporná prasata?“

„Ano.“

„Tvůj kocour seděl u nás před domem,“ plácala jsem nesmysly, které neměly hlavu ani patu. Vůbec jsem nevěděla, co říkat. Colin mi najednou připadal tak cizí, tak jiný – a štvalo mě, že jsem mu neviděla do očí.

„Nejspíš je rád v tvé blízkosti,“ usmál se. Měla jsem podezření, že si mě za černými skly bezostyšně prohlíží.

„Coline, sundej si ty zatracené brýle. Nesnáším, když s někým mluvím a on má schované oči.“

„To nejde.“ Jeho úsměv zmizel. Ustoupil o krok zpátky.

„Ale jde, vidíš? Docela snadno,“ zasyčela jsem, natáhla ruku a strhla mu brýle z nosu. Věděla jsem, že tomu mohl zabránit – ale neudělal to. Možná si dokonce vychutnával můj šok. Stál přede mnou bez hnutí jako socha a já jsem jen stěží dokázala uvěřit tomu, co jsem viděla. Musel to být sen. Štípla jsem se do ruky. Bolelo to. Nebyl to sen.

Tenhle muž nebyl Colin. Ne Colin z včerejší noci. Jeho oči měly stejný tvar, to ano, ale zářily nesnesitelně světlou tyrkysovou barvou, oceánskou směsí zelené a modré. Na nose a tvářích mu tančily hnědavé pihy. Vlasy měl ještě pořád temně hnědé, místy však protkané měděně zbarvenými prameny, v nichž si pohrávaly sluneční paprsky. Pihy a měděné nitky ve vlasech jsem včera mohla přehlédnout. Však jsem také měla vyndané kontaktní čočky. Ale oči? To určitě ne!

Neřekl nic. Jen se na mě díval, jak ho usilovně pozoruju, analyzuju a přemýšlím o něm. Z jeho výrazu se nedaly vyčíst žádné pocity. Reagoval na světlo – bylo to možné? Jako chameleon na barvy a náladu? Ve světle lucerny před stájí vypadal jinak než v noci za měsíčního světla před svým domem – a teď vypadal jako oživlý Viking.

Zamžoural. Světlo mu na oči zjevně nedělalo dobře.

„Co to máš s očima?“ zeptala jsem se bez vytáček. Neměla jsem náladu na zdlouhavé hádanky.

„Nemoc,“ odpověděl vyhýbavě.

„Tak nemoc – náhlý případ vampirismu třeba?“ zažertovala jsem hloupě.

Jeho rysy se rázem změnily, náhle byly tvrdé a chladné.

„Nebuď dětinská, Ellie,“ odbyl mě. „Neslyšela jsi nic o alergii na slunce? O přecitlivělosti na světlo?“

Vzal si z mé ruky brýle a nasadil si je zpátky na nos. Přepadl mě překvapivý smutek, že už jsem nemohla hledět do pulzujícího ledu jeho duhovek. Nevěřila jsem mu. Alergie na slunce u někoho tmavovlasého? To nikdy. Buď byl tak marnivý, že nosil barevné kontaktní čočky – a to by mě u sira Colina Jeremiaha Blackburna vůbec nepřekvapilo – a ty pihy jsem včera prostě přehlédla, nebo… To „nebo“ jsem nedokázala vysvětlit.

Jeho distancovaný, lhostejný postoj ještě dorazil moje špatné rozpoložení. S hrůzou jsem sledovala důvěrně známý tlak v slzných kanálcích. Horečně jsem polykala a prosila boha, aby se mi nezlomil hlas.

„Chtěla jsem jen udělat vtip. Nepovedl se. Jsem – jsem…,“ koktala jsem a hlas mi k mému zděšení už rozhodně nezněl pevně.

„Jsi osamělá,“ uslyšela jsem Colinův hlas – nepřicházel ale od něho, ovšem zněl v mé hlavě. Řekl vůbec něco? Pohlédla jsem na něj, ale z jeho výrazu se nedalo vůbec nic vyčíst. Zůstal strnulý, chyběly mu oči. Oči, potřebovala jsem jeho oči…

„To je v pořádku, Ellie,“ řekl vlídně. Jeho hlas už zněl zase normálně a přirozeně pronikal do mých uší. Něco tu přesto nehrálo.

Snažila jsem se obout do sandálů, ale stálo mě to neskutečně síly a koncentrace, jako by mě někdo připravil o rozum. Špičky prstů mě svrběly a v uších mi bušila pulzující krev. Sakra. Takhle to vždycky začíná, než omdlím. Od včerejšího odpoledne jsem nic nepozřela. Vůbec jsem neměla na jídlo pomyšlení. A teď – teď se tu svalím v mdlobách, přímo jemu k nohám. To se nesmí stát, v žádném případě. Před očima se mi roztančily černé skvrny a svět se naklonil elegantně ke straně.

„Coline – já omdlím… já…“

Čerň byla jako vata. Padala jsem, a přece nedopadla. Nebolelo mě to. Ještě jsem stačila zaregistrovat, že se mi udělalo trochu špatně. Ale nevadilo mi to. Nic se mi nestane. Nemůže se mi nic stát. Pustila jsem se.

Pak jsem byla pryč.

Přišla jsem znovu k sobě, protože mi po nohách rytmicky šlapalo něco chladného. Pomalu jsem zvedla hlavu a poznala Mistra X, který soustředěně přešlapoval po mých holých lýtkách.

„Nazdar,“ řekla jsem mu tiše. Přiťapal se k mé hlavě a začal mi oddaně příst do ucha.

Colin byl pryč. V žaludku mi kručelo tak hlasitě a trýznivě, že mě z toho přepadlo špatné svědomí. Příšerně jsem se zanedbávala.

„Poslyš, Mistře X, musím se jít okamžitě nasnídat.“ Jako by mým slovům rozuměl a rozhodl se, že už tu nemá co pohledávat, pružně seskočil dolů. Přejela jsem si dlaní po rukou a nohou. Nikde žádný šrám, nikde nic odřeného. I hlava mi ležela na měkkém – na čem vlastně? Hbitě jsem se posadila a vzala tu měkkou podložku do ruky. Byla to Colinova šedomodrá mikina.

„No, ty jsi mi ale pěkný gentleman,“ zamumlala jsem a opatrně vstala. Necháš tu polštář a sám zmizíš. Ale cítila jsem se lépe. Mnohem lépe.

Colinovo auto už bylo také pryč. Jak dlouho jsem mohla být v bezvědomí? Dvě minuty? Nebo dvě hodiny? Neměla jsem u sebe hodinky, ale slunce už stálo vysoko na obloze. Vrávoravě jsem pospíchala domů.

„Ellie!“ Maminka na mě čekala na zahradě. „Kde vězíš? Už jsem tě chtěla jít hledat.“ Přiběhla ke mně a pozorně si mě prohlížela. „Co to tady máš?“

Uvázala jsem si mikinu kolem pasu, jako by mi patřila. „Tu jsem si přece koupila v Kolíně,“ zalhala jsem.

„Ne, já myslím tohle,“ zamumlala maminka a smetla mi z ramene dvě stébla trávy a pak mi něco vytáhla z vlasů. „Hopla!“ poznamenala suše a podržela mi před očima mrtvolku dlouhé, modrozeleně třpytivé vážky.

„Fuj, dej to prosím pryč!“ protestovala jsem a odstrčila její ruku. Jak je možné, že jsem si toho zvířete ve vlasech nevšimla? V tu chvíli jsem ucítila, že mě začíná bolet hlava.

„Co se ti stalo?“ ptala se maminka a rezolutním pohybem mi zabránila v tom, abych kolem ní proklouzla do domu. „Leo!“ vykřikla přísně. Pak se ke mně znovu obrátila.

„Ležela jsi na lavičce, když jsem odcházela. A pak jsi omdlela? V lehu? V polospánku?“ Vzala do ruky ubrousek a setřela mi z čela hlínu. „Po tom, co jsi šlapala ve vodě?“

„Hm. Ano. Takhle to muselo být,“ odpověděla jsem nepřítomně a pošilhávala po snídani. Za šálek kávy a chleba s marmeládou bych snad byla schopná vraždit. Ve dveřích se ale objevila tatínkova mohutná postava.

„Co se děje?“ zeptal se. Jeho hlas zněl temněji než obvykle a vlasy měl rozcuchané. Že by ho maminka tím křikem právě probudila?

„Usnula po Kneippově koupeli v potoce a pak omdlela,“ vysvětlila mu maminka. Znělo to málem vyčítavě. Její pohled se pevně zavrtával do tatínkových tmavomodrých očí.

„Nedělej z toho takovou vědu, už jsem v pořádku,“ pokusila jsem se ji uklidnit. Vysmekla jsem se z jejího sevření a posadila se ke stolu. V maminčině verzi sice chyběl důležitý prvek mé mdloby, ale byla bych se skácela k zemi určitě i bez Colina. A pak by mě nikdo nezachytil. A udělal to opravdu? Nebo mi pak jen strčil pod hlavu mikinu?

„Je jí dobře, vidíš,“ prohlásil klidným hlasem tatínek. Dobře bylo dost relativní, ale měla jsem hlad. Namazala jsem si krajíc chleba tlustou vrstvou nutely a rychle vypila pár doušků vlažné kávy. Maminka s tatínkem si mlčky vyměňovali pohledy.

„Musím s tebou něco probrat,“ prohlásila pak maminka důrazně a dala ruce v bok. Tatínek pokrčil nechápavě rameny a vrátil se zpátky na chodbu. Maminka ještě chvíli hlasitě řinčela s talíři a příbory a pak zmizela také. Zhluboka jsem se nadechla. Že by je konečně začalo hryzat svědomí z toho, že mě dotáhli do téhle pustiny? Jestli ano, ať se ještě chvíli trápí. Po krajíci s nutelou jsem ještě spolykala jednu housku, jeden croissant a vypila tři hrnečky kafe, a pak ještě velkou sklenici pomerančového džusu. Teprve až když jsem byla příjemně nasycená, vzpomněla jsem si znovu na Colinovy ledově modré oči.

Oční choroba. Hm…

Nastražila jsem uši. Náhle bylo ticho. Odjel snad tatínek na kliniku? Pokud ano, mohla bych se v jeho pracovně porozhlédnout po nějakých informacích o očních chorobách a přecitlivělosti na slunce. Na okamžik jsem si vybavila své a Paulovy zkoušky odvahy, když venku lilo jako z konve a my jsme umírali nudou a s tvářemi rozpálenými vzrušením pronikali do tatínkovy pracovny. Pak jsme si vytáhli z regálů psychiatrický slovník Pschyrembel a namátkou otevřeli nějakou stránku. Kdo se vydržel déle koukat na fotku, aniž by mrkl nebo uhnul pohledem, vyhrál. Nikdy nezapomenu na detailní snímek černého jazyka, vzácného vedlejšího účinku penicilinu. Od té doby jsem vždycky zažívala stísněné pocity, když jsem musela brát antibiotika.

Třeba najdu i fotografii pronikavě tyrkysových očí, které měly být vlastně černé. Maminčin vzrušený hlas mi ale zabránil stisknout kliku. Zvědavě jsem přitiskla ucho na dveře.

„Říkal jsi, že se tu všechno zlepší – a teď tohle!“

Trvalo chvíli, než tatínek zareagoval.

„Mio, není žádný důvod k panice. Dívky v tomhle věku rády občas omdlévají.“

Dívky v tomhle věku. Ha. A rády? No to vůbec ne. Ale přesto – bylo mi záhadou, proč se maminka tak rozzlobila. Jinak přece žádnou přehnaně starostlivou matkou nebyla.

„Tak přísahej, Leo, přísahej, že s tím nemáš nic…“

„Moment,“ vykřikl tatínek ostře a rozrazil dveře. Zachytil mě, než jsem stačila vpadnout dovnitř. Podíval se na mě a z očí mu sršely blesky.

„Můžu ti s něčím pomoct, Eliso?“

„Ráda bych si vypůjčila Pschyrembela,“ požádala jsem zdvořile. Maminka zakroutila hlavou a vzdychla. Tatínek neomylně sáhl do police po černé bichli a vtiskl mi ji do ruky. Maminka znovu vzdychla.

„Vypadá přece zdravě,“ začal znovu tatínek.

„Jdu teď k sobě do pokoje,“ oznámila jsem strojeně a jen jsem mávla rukou, než jsem se k rodičům otočila zády a vypařila se nahoru. Moc ráda bych se zeptala, co tím maminka myslela – že se tu všechno zlepší. Snad u mě? Co se mnou bylo v Kolíně v nepořádku? Nebo to se mnou vůbec nesouviselo?

Ať tak nebo tak – tatínek moje tajné špiclování ukončil. O diskusi v pracovně už jsem se dále nestarala. Rodiče spolu vždycky vycházeli jako nejlepší přátelé. Nejpozději zítra ráno budou zase jedno tělo, jedna duše.

Listovala jsem encyklopedií a namátkou si prohlížela ty příšerné fotky, z nichž mě mrazilo. Rychle jsem s tím přestala, protože mě náhle přepadl strach, že jsem možná jediná, kdo potřebuje stanovit diagnózu. Tolikrát už jsem byla na pokraji mdlob, ale nikdy jsem sebou doopravdy nesekla. Až dneska. Měla s tím snad maminčina slova přece jen něco společného? Věděla snad víc než já? Třeba mě sužovala nějaká plíživá, nepříjemná nemoc, kterou přede mnou rodiče dosud tajili a kterou chtěli tady na venkově vyléčit?

Vlastně mi nic nechybělo. Těžké nemoci se projevovaly jinak: bezdůvodným hubnutím, silnými bolestmi, nechutí k jídlu. A občas i mdlobami. Ale mdloba v nezvyklém letním horku po dlouhém hladovění k tomu nepatřila. A když jsem to pochopila, cítila jsem se náhle ještě mizerněji.

V břiše se mi usadil pocit prázdnoty a zbytečnosti a šplhal chladně k mému srdci. Neměla jsem chuť už vůbec na nic.

Celý ten krásný slunný den, který maminka nadšeně využila ke zrytí další části zahrady, jsem strávila zabarikádovaná ve svém podkrovním pokoji, zatáhla jsem látkové pásy paravanu a marně se pokoušela zahnat samotu, která se mi vinula kolem prsou jako stará, rozvětvená liána.

Byla jsem opravdu tak osamělá, jak jsem se právě cítila, nebo to byly spíš vzpomínky na mou dřívější osamělost, která mě tížila? Mohly snad vzpomínky tak bolet? Nebo mě to všechno nakonec zase dostihlo?

Poté, co jsem proležela tři hodiny v posteli bez hnutí, jsem se učila na blížící se klauzurní zkoušky, vypracovala zbytek domácích úkolů a s předstíranou spokojeností se s rodiči navečeřela.

Chvíli jsem přemýšlela, jestli se mám v noci pokusit vniknout do tatínkovy pracovny a dále pátrat po očních chorobách, ale pak jsem tu myšlenku zavrhla. Kdyby mě tam tatínek ještě jednou načapal, měl by doopravdy důvod ke starostem. Už takhle mě stálo dost úsilí tvářit se, jako by bylo všechno v nejlepším pořádku, protože maminčiny pohledy na mně spočívaly skoro celou večeři.

Před spaním jsem vytáhla stará alba svého oblíbence Mobyho, namixovala jsem si cédéčko z těch nejroztouženějších a nejmelancholičtějších písniček – MP3 totiž bohužel padla za oběť bouřce – a konečně udělala to, čím jsem vlastně chtěla den začít: nasadila jsem si sluchátka a propadla se do té nejmizernější nálady.

Tajně jsem tomu říkala kino v hlavě. Jakmile jsem zavřela oči a ponořila se do hudby, začaly mi před očima probíhat filmy. Hlavní role: Elisabeth Sturmová. V těch filmech jsem se cítila jako ve skutečném životě. Jen jsem v nich byla jiná. Hezčí a uvolněnější a vtipnější, a když se ke mně někdo zachoval nespravedlivě, vždycky se našel někdo, kdo se mě zastal. Někdo, kdo by za mě dal ruku do ohně. Takový tu byl hlavně jeden… Sotva jsem se odvažovala pomyslet na jeho jméno. Jeho tvář se ale přede mnou znovu objevila, tak jako už tolikrát předtím, jeho chytré, zelenohnědé oči, krátce střižené kudrnaté vlasy a zdravá červeň ve tváři. Gríša. Nikdy jsme spolu nemluvili, a přece patřil k mému životu. Nedokázala jsem to změnit. To se mi dařilo jen tehdy, když jsem byla úplně vzhůru.

Tentokrát mě ale hudba prostoupila beze zbytku, takže jsem měla pocit, že mohu opustit tělo. A i když jsem věřila, že se vznáším sama nad sebou, byly mé smysly citlivější a bystřejší než obvykle. Vnímala jsem každičké vlákno měkké deky na kůži, pružné okraje ponožek na nohou, cítila jsem rozrytou hlínu na zahradě, dokázala jsem dokonce vytušit klesající teplotu za oknem, sladké aroma kapek rosy a prašnou šedou vůni ulice.

Když jsem procitla, byla tma a ticho. Špunty sluchátek mě tlačily v uších, a tak jsem je jediným trhnutím vyškubla.

Celé tělo jsem měla naplněné tesklivou tíží, která mě táhla ven do noci. Dívala jsem se na sebe, jak jsem bosýma nohama seskočila z postele na chladnou podlahu a kráčela ke dveřím. Chodidla se takřka nedotýkala země. Bezhlučně jsem skoro poletovala nad schody a snášela jsem se dolů. Otevřela jsem dveře ze zimní zahrady a vyšla ven. Venkovní schodiště bylo ledové, ale to mi nijak nevadilo.

V zahradě stál Colin, zády ke mně. Měl na sobě džíny ze včerejška a šedou flísovou mikinu. Vlasy mu vesele a tvrdošíjně odstávaly na všechny strany a ve světle měsíce se mu stříbrně leskla šíje.

Věděla jsem, že nemusím nic říkat. Tíže v mém těle a duši se proměnila v mohutný vír, který mě hnal k němu. Když už jsem byla natolik blízko, že jsem se ho mohla dotknout, otočil se ke mně.

Hleděla jsem do jeho očí a bála se, že upadnu. Byly tak temné, tak hluboké…

Jsem doopravdy osamělá, pomyslela jsem si a nepřestávala jsem se dívat do jeho očí, ačkoliv zhouba byla tak blízko.

Vím, říkaly mi jeho myšlenky. Položila jsem mu hlavu na prsa a tvář jsem zachumlala do měkoučké, oprané mikiny. Objal mě rukama, pevně a odhodlaně, a tíže v mém těle začala ustupovat. Položil mi ruce na záda a jeho dech mi hladil šíji jako jemný vánek.

Náhle se mi s hlodavou bolestí zaryly jeho prsty do pasu. Ucítila jsem krev a vnímala každou jednotlivou rubínově červenou kapku, která vyrazila z mé kůže a stékala mi po páteři. Colin mě přitiskl zády k zemi.

Nebránila jsem se – a nechala jsem si líbit i to, když se jeho nehty, jeho ostré, zraňující drápy, zabořily do bílé kůže nad mými prsy. Muselo to tak být. Jeho myšlenky spojené s mými. Naše pocity jako jediný sametově černý vesmír. Nespoutaný a krásný.

Pak jsem se začala propadat –

a probudila jsem se. Stála jsem uprostřed svého pokoje a měla roztažené ruce. Ano, byla noc, měsíc svítil, byla jsem bosá. Ale byla jsem ve svém pokoji.

A byla jsem sama. Ještě chvíli jsem tak zůstala stát, neschopná se pohnout nebo rozhodnout, co mám dělat. Nepřipadalo mi, že jsem jen slezla z postele a popošla pár kroků. Ne – měla jsem pocit, že mám za sebou nějakou dlouhou cestu.

A Colin? Ten tu přece byl – vždyť jsem to cítila! Jeho mikinu. Přesně jsem věděla, jaká je na dotek – a pak jeho dech na mém krku. A jeho ruce na mé kůži… Na mé kůži?

Vrhla jsem se k vypínači, rozsvítila všechna světla a utíkala do koupelny. Prudce jsem si přes hlavu strhla noční košili a pokusila se prohlédnout si malým zrcátkem záda. Nebyla poraněná. Žádné stopy po drápech. Žádná krev.

„Bože, Elisabeth, vzpamatuj se,“ zasyčela jsem vynervovaně na svůj obraz v zrcadle. „Byl to jen sen, pitomý, hloupý sen.“

Vyplázla jsem na sebe jazyk. Vypadala jsem jako obvykle. Dobře, ne úplně jako obvykle – vlasy jsem měla rozcuchané jako čarodějnice a oči jsem za poslední tři roky nikdy neměla takhle dlouho nenalíčené. Ale jinak jsem to byla já, se svým obvyklým obličejem a – na rozdíl od pana Blackburna dneska ráno – s naprosto normální barvou očí. S tatínkovou temně hnědou se zelenohnědými skvrnami od maminky. Poměrně absurdní míchanice. Pod očima bledý nos a ústa, vážná a trochu trucovitá. Všechno jako obvykle. Jen si se mnou zase jednou zahrála má fantazie. Pouze se mi něco zdálo.

Opláchla jsem si obličej, podnikla marný pokus přivést vlasy k rozumu a během této činnosti jsem byla horlivě zaměstnaná tím, abych se vrátila zpátky do reality úplně normální červnové noci ve Westerwaldu. Ještě pořád jsem však cítila Colinovu mikinu na tváři a nesmírně jsem toužila po tom dokonalém, uvolňujícím a konejšivém pocitu, který ve mně vyvolalo jeho objetí. Jak mohlo být něco tak reálné, když to byl přece jen sen?

Připadalo mi to dětinské a pošetilé, ale přece jsem seběhla, i když jsem se klepala zimou, dolů po schodech, popadla jsem ze skříně Colinovu mikinu, vyletěla zpátky nahoru, a hned jak jsem zhasla, jsem do ní zabořila obličej. Ne, počkat. Jen pro jistotu. Znovu dolů po schodech, tentokrát do zimní zahrady. Samozřejmě – co jiného jsem mohla čekat. Na rozrytém trávníku nikdo nestál. Naše zahrada se přede mnou rozkládala tichá a liduprázdná. Jen pár světle růžových květů ze sousedova šeříku se vznášelo nad čerstvými záhony jako sněhové vločky.

Srdce se mi rozbušilo, když jsem vzadu, pod keři, přece zahlédla něco živého. Nebyl to žádný člověk, žádný muž, nebyl to Colin – nýbrž černá kočka. Přešla přes náš trávník pružně a plná energie jako panter a zmizela na dvoře – aniž by se na sebemenší okamžik zastavila nebo pohlédla na mě do okna.

„Mistře X?“ zeptala jsem se šeptem. Blbost. Nesmysl. Ne každá černá kočka je Mistr X. Bydlíme na vesnici. Kočky se tu množí jako plevel.

Znovu jsem se vyplížila po schodech nahoru, zahrabala se pod deku v posteli a přitiskla tvář do Colinovy mikiny. V mžiku jsem usnula. A už se mi nic nezdálo.

Pod kůži

Byla jsem vděčná, když byl v následující běžný pošmourný den, v pondělí, na programu čtyřhodinový test z biologie. To bylo konečně něco, co jsem mohla zvládnout pouhým rozumem, a vrhla jsem se horečně do plnění úkolů. Po třech hodinách jsem byla hotová a zbytek času jsem využila na vylepšování svých grafů. Pak nastal okamžik, kdy už opravdu nebylo co vylepšovat. Odevzdala jsem práci pár minut před zvoněním a vyšla ze třídy.

Na školním dvoře už vládl čilý ruch. Některé třídy zjevně měly volnou hodinu. Když jsem se vydala ke kiosku, musela jsem se náhle zastavit uprostřed cesty, ačkoliv mi už v žaludku hlady kručelo. Něco nebylo v pořádku. Otočila jsem se a rozhlížela po dvoře. Od popelnic ke mně doléhalo hulákání a ječivý smích. Aniž bych se dlouho rozmýšlela, vyrazila jsem směrem ke zvukům. Na půl cesty do mě vrazil nějaký prchající kluk, kterému nemohlo být víc než dvanáct. Z jeho oblečení se linul štiplavý zápach odpadků a na zádech mu visela přilepená slupka od banánu. Tváře mu hořely, ale každopádně nevypadal vyděšeně, jen rozčileně. Očividně ho někdo strčil do kontejneru – stará, oblíbená, odporná hra. A on se dokázal osvobodit a utéct. Nepříjemní motýli v břiše mi ale říkali, že to není všechno. Hlasy kolem kontejnerů byly pořád hlasitější. Hrozen očumujících žáků mi uzavřel výhled na to, co se tam odehrávalo a budilo zvědavost okolostojících. Ačkoliv jsem se nerada dotýkala cizích lidí, prodrala jsem se pár kroky mezi nimi.

Jediný pohled mi stačil, abych viděla, že kontejnery jsou prázdné. Takže tady problém nebyl. Problémem byl zrzavý kluk, který stál tváří v tvář staršímu spolužákovi z gymplu. No jasně, je to Oliver, se kterým jsem chodila na němčinu. Robustní hranáč, který mi už na první pohled připadal nesympatický a protivný. Převyšoval zrzka nejméně o dvě hlavy.

„Nemíchej se do toho, Tillmanne,“ vyhrožoval mu útočně Oliver a odstrčil chlapce od sebe. Tillmann zůstal klidný, ale já jsem cítila, že je to jen časovaná bomba. Nejen to – všechno se v něm bouřilo. Přiřítily se ke mně tisíce vjemů. Vztek, hnus, odpor – a také strach. Proč ale strach?

„Přestaňte s těma kravinama,“ prohlásil Tillmann překvapivě hlubokým, dospělým hlasem. Kolik mu mohlo být? Podle výšky nanejvýš patnáct. Přiblížila jsem se tak blízko, že jsem viděla jeho oči, ačkoliv mi puch odpadků málem vyrazil dech – nakyslé mléko, vlhký toaletní papír, shnilé ovoce, zkažené uzeniny a holubí trus. Tillmannův výraz zůstal nezměněný, ale v jeho tmavých, úzkých, mandlových očích se zračil hněv.

„To je tvůj nejnovější trik – hrát si na zachránce světa?“ Oliver se jízlivě zasmál a pár kluků s ním. „Zrovna ty?“

Tillmann bleskově vystřelil ruku a popadl Olivera za límec. Oliver couvl. Zavrávoral a chvíli to vypadalo, že upadne. Pak opět získal rovnováhu.

„Hej!“ zabručel a pokusil se strhnout Tillmannovu ruku z límce. „Zbláznil ses, nebo co? Uklidni se, jen jsme si hráli.“

„Tohle není žádná hra. Je to zbabělost a nic jiného.“

Tillmann uvolnil úplně pomalu sevření a Olivera pustil. Bedlivě sledoval Oliverovu mimiku, ale já jsem viděla, jak se mu křečovitě svírá hrudník. Plícemi mu proudil takřka neslyšný, chorobný šelest. V očích se mu zračila panika.

„Udělej jednu jedinou chybu, mrňousi,“ zašeptal výhrůžně Oliver, „a bude to pro tebe konec na téhle škole. Jasný? Ano? Postarám se o to, abys tu definitivně skončil.“

Tillmanovy pěsti se sbalily, až mu na nich zbělely klouby. Oliver vysunul hlavu dopředu, až se nosem dotýkal Tillmannových vlasů, a foukl mu přímo do tváře. Páchl česnekem a studeným, vyčpělým potem.

„Nech ho na pokoji,“ vykřikla jsem ostře. Dvorem se rozlehl užaslý šepot a pak náhle nastalo tísnivé ticho. Oliver zareagoval jako poslední. Nevěřícně na mě zíral. Tillmann ho nespustil z očí.

„Hm. Ta nová.“ Oliver se pobaveně zašklebil. „Chtěla bys mi snad dát trochu terapie svýho fotříka?“ Jeho kamarádi se snaživě zasmáli. „Nebo mě snad strčit do svěrací kazajky?“ Začal potrhle mávat rukama.

„Chci jen, abys mu dal pokoj. A přestaň házet děti do odpadků. Najdi si na hraní někoho stejně starého.“

„Pfff,“ odfoukl si pohrdavě Oliver a odplivl si.

Byla jsem tak vzteklá, že bych se v tu ránu nejradši rozkřičela na celé kolo. Oči mě začaly zrádně pálit. Moje pozornost ale patřila Tillmannovi. Jeho dech už doslova chrastil. Z plic se mu vydralo podivné zasupění. Copak to nikdo kromě mě neslyšel? Obrátila jsem se na spolužáky za sebou. Civěli na mě, jako bych právě vyprávěla, že jedna a jedna jsou tři. Objevila se i černá Lola a vzrušeně si špitala s Nadine. Pak se úmyslně hodně nahlas zachichotala. Teď se k ní přidala i Maike.

„Vypadněte, a to hezky rychle. Zmizte mi z očí! Odpalte!“ Ach. Tak jsem přece jen dokázala i křičet. Oliver přistoupil ke svým kamarádům, zakroutil hlavou a poklepal si na čelo. Jasně, tohle jsem moc nezvládla. To mi neříkal nic nového. Vyhnula jsem se Maičinu tázavému pohledu. Tillmann a já jsme zůstali stát bez hnutí tak dlouho, až se smečka za námi s mumláním rozešla. Slunce nám svítilo do zad a zápach otevřených kontejnerů začal být nesnesitelný.

„Moment,“ zašeptal Tillmann chraplavě a vyřítil se směrem k toaletám. Ujistila jsem se, že už nás nikdo nepozoruje a vyrazila za ním. Proběhl ale kolem záchodů a proklouzl dírou v plotě. Ve výklenku za ním se svezl s těžkým vydechováním na kolena. Hustě rostoucí březové větve tvořily jakousi přírodní střechu, takže ho tu nikdo nemohl vidět. Vyklouzla jsem za ním. Aniž by mě vzal na vědomí, vytáhl z kapsy kalhot malý sprej a podržel si ho před ústy. Rychlým pohybem jsem rozepnula zip jeho modré námořnické mikiny, přičemž jsem si dávala ohromný pozor, abych se jí nedotýkala. Hrudník se mu namáhavě zdvihal a klesal. Až když se dvakrát nadechl ze spreje, začalo se mu tělo pomalu uvolňovat.

„Astma,“ sdělila jsem věcně diagnózu. Vysunul bradu a podíval se na mě. Oči mu svítily jako dva matné reflektory, ale ve tváři byl velice bledý.

„Běda ti, jestli to někomu prozradíš,“ varoval mě chraplavým hlasem.

„Tebe tam předtím taky hodili, viď?“

„A ty nosíš domů určitě jen samé jedničky,“ odpověděl chladně.

Jen jsem přikývla. „Většinou. Občas si dám tu práci, že vyrobím i nějakou tu trojku. Je ti už dobře? Nechceš si radši zajít k doktorovi?“

Tillmann to odmítl. „Co ten s tím udělá? A mně se to nestává často. A když už, hned si to uvědomím a… a vyřeším to jako před chvílí.“

„Já vím,“ odpověděla jsem tiše. Uvědomí si to. A mě celá tahle hnusná scénka vrátila o pár let zpátky. Tillmann vstal a narovnal se.

„Tak já už půjdu,“ prohlásil a protáhl se kolem mě, aniž by o mě byť jen zavadil.

Když jsem prolezla plotem zpátky na dvůr, nebyl tam skoro nikdo. Váhavě jsem si to namířila k tělocvičně.

„Ellie… člověče!“ Maike se na mě vrhla. Zjevně mě hledala. „Proč to děláš? Proč se do toho pleteš? Celé týdny se na nikoho ani nepodíváš a pak do toho vlítneš takhle po hlavě. Co je to s tebou?“

„Copak sis toho nevšimla?“ zeptala jsem se rozčileně. „On –“ Kdepak. Tillmann přece nechtěl, aby se někdo o jeho astmatu dozvěděl. „On jen nechtěl, aby se děti házely do kontejnerů.“

„Ach, Ellie, to jsou takové klučičí hry. Každý rok některý z nich přistane v kontejneru, to je úplně normální. Dokonce to chtějí, mezi páťáky je to takový sport. A ten mrňous si to předtím fakt zasloužil.“

„Nikdo si nic takového nezaslouží,“ odsekla jsem.

„Možná, ale zastala ses toho nepravého. Tillmann je pěkný grázlík. Už dvakrát ho málem vyhodili ze školy a musel ho vždycky zachraňovat papínek. A že se tváří před Oliverem jako neviňátko – to je fór dne.“

„Ne!“ zakřičela jsem a sama se divila vlastní neústupnosti. Byla jsem na nejlepší cestě odehnat svou jedinou skoro-kamarádku. „Měl pravdu. Možná to někdo odbude pokrčením ramen, když ho hodí mezi odpadky, ale…“ Došly mi argumenty a nejen to – došel mi i dech. Maike si mě zamyšleně prohlížela.

„Pro mě to znamenalo jen to, že jednoho kluka hodili z legrace do odpadků,“ uzavřela s pokrčením ramen. „Všichni to tak brali a smáli se tomu. Jenže pak se do toho přimíchal Tillmann, toho mrňouse vylovil a vrhl se bez varování na Olivera…“

„Oliver se do něj ale předtím hloupě navážel,“ přerušila jsem ji.

„Ellie, ty jsi u toho nebyla od začátku.“

„Ty taky ne.“

Maike si povzdychla a s hraným výrazem beznaděje obrátila oči v sloup.

„Ale Nadine u toho byla a vyprávěla mi to. Kromě toho Tillmannovi už je šestnáct a může se bránit sám.“

Ale ne, když zrovna dostane astmatický záchvat, pomyslela jsem si, ale zároveň jsem věděla, že by svého protivníka klidně i udeřil.

„Ty jsi stejně zvláštní, Ellie,“ vzdychla Maike. „Tohle jsi přece vůbec nemusela dělat. Vždyť tu ještě ani nejsi moc dlouho.“

„Ale jo, musela,“ utrousila jsem jen. „Sorry.“

Maike mlčela. Posadily jsme se vedle sebe pod starý kaštan na sluníčko, které se právě s úsilím prodralo mezi bílým závojem mraků. Jak to teď s námi bude? Jsme rozhádané? Benni běžel kolem nás ke kolům a tázavě se na nás díval. Maike na něj s úsměvem kývla. Pak se rozhodla.

„Oukej, Ellie, řeknu Bennimu, aby něco vymyslel a kontejnery se daly zabezpečit. Aby už se dovnitř nemohl nikdo házet. Vlastně je to dobrý nápad. Třeba se tím dá tvoje pověst ještě zachránit.“

S takovou reakcí jsem fakt nepočítala. Údivem jsem ze sebe nedokázala vypravit jediné rozumné slovo. Ještě před chvílí mi vyčítala, že jsem se do toho míchala, a teď se na mě usmívá, jako by se nechumelilo.

„Mou pověst – jaká je tu vlastně moje pověst?“ zeptala jsem se konečně opatrně, ačkoliv jsem silně pochybovala, že mi Maičin nápad pomůže v oblíbenosti. Vždyť jsem jim právě pokazila zábavu. Ale Maike vypadala, že mě má prostě ráda a že by pro mě udělala cokoliv, jen aby mi pomohla.

„Upřímně?“

„Jasně. Jen do toho.“

„Dobře,“ spustila Maike odhodlaně. „Vypadáš, jako bys nechtěla mít s nikým nic společného. Všech se straníš. Mají dojem, že si o sobě myslíš, že jsi lepší než oni. A teď jsi ještě strčila nos do něčeho, do čeho ti vůbec nic nebylo – nech mě domluvit! Je to – těžké, chápeš? Nevypadáš, jako bys chtěla navazovat kontakty.“

Jen jsem přikyvovala. Co k tomu říct? Všechno mi to připadalo hrozivě známé.

„A upřímně řečeno už nemám chuť pořád odpovídat na to, proč se vůbec zahazuju s tou nejnamyšlenější holkou ze školy.“

„Tak proč to děláš?“ rozčílila jsem se.

„Víš,“ usmála se Maike a pohrávala si s tkaničkami, aniž by na mě pohlédla. „Jsem holt zvědavá.“

„Tak to jo,“ zabručela jsem. Nevěřila jsem jí. I když zvědavá určitě byla, to ano. Dokonce hodně. Byl to ale ten jediný důvod? Možná už měla ve skutečnosti plné zuby toho, být pořád odkázaná na prsatou Nadine a černou Lolu, a tak jsem jí pravděpodobně nabízela jistou kvalitu zábavy. Přinejmenším byla Maike někým, s kým jsem mohla občas promluvit. A navíc se ani slovem nezmínila o mém fiasku ve stáji.

„Ostatně,“ prohlásila a nechala tkaničky opět na pokoji, „v sobotu se koná party v duchu osmdesátých let. A ty jdeš taky.“

„Jsi si jistá?“

Party v duchu osmdesátých let. Můj bože. To už bych mohla rovnou vytáhnout ven s mamkou a taťkou a vyrazit na oslavu starších a pokročilých.

„Prosím, Ellie, pojď taky, bude to fakt legrace. Tyhle party jsou už kultovní. Někteří se dokonce i stylově oblékají nebo si nechávají udělat trvalou,“ rozplývala se Maike.

Díky, mám na hlavě chaos už od přírody. Zatímco jsme utíkaly do tělocvičny, kde jsme se měly vyřádit při volejbalu, nepřetržitě mi řečnila do levého ucha, takže mi nedala sebemenší možnost jí vysvětlit, že zcela určitě nevyrazím na žádnou diskotéku v opraných džínách nebo trvalé.

Při hodině tělocviku všechno probíhalo jako obvykle: i přes společné diskotékové plány si Maike zvolila do mužstva ne mě, ale Lolu, a já jsem zůstala sedět na lavičce jako nezaměstnaný náhradník, ačkoliv mám docela dobré podání, které většinou nelétá do autu. Nucené přestávky mi ale přišly nakonec vhod. Protože když alespoň trochu vyšuměl vztek nad celou tou příhodou s Tillmannem, utekly mi myšlenky stejně k mému snu v sobotu v noci, který znovu pomalu pronikl do mého vědomí a který jsem si přesto dokázala vybavit jen mlhavě. Vždycky, když jsem si chtěla v duchu uvědomit, proč mi tekla krev a co mi Colin vlastně udělal, uviděla jsem okamžitě černo a na tváři znovu vnímala hebkou látku jeho mikiny a cítila se jistě a bezpečně.

Zároveň mi ale bušilo srdce tak bouřlivě a nespoutaně, jako by už nemělo dlouho fungovat.

Noční rozjímání

„Myslel jsem, že se chceš seznámit s Louisem.“

Otevřela jsem oči, spatřila nad sebou padajícího pavouka a stihla se jen tak tak odvalit do strany, než mi jeho chvějící se, chlupaté nožičky spadly na obličej. Jediným skokem jsem byla venku z postele.

Neskutečným sprintem jsem se dořítila k vypínači a v naprosté panice jsem si prsty projížděla už i tak zacuchanými vlasy. Nikdy bych neucítila, jestli v nich pavouk vězí, nebo ne. Sklonila jsem hlavu a divoce s ní třepala, než jsem se ještě víc probudila a uvědomila si, že se chovám jako cvok.

Mezitím jsem si už byla jistá, že se jednalo opět o jeden z těch neodbytných denních snů. Ještě jsem nikdy neslyšela o tom, že by mohly být sny dědičné, jisté ale bylo, že maminka tyhle sny ve stavu bdělosti mívala už roky a já od té doby, co jsme se přestěhovaly, také. Byla jsem přesvědčená, že vidím pavouka, který se na mě spouští z temnoty. A vždycky jsem reagovala takhle – bleskově a duchapřítomně. Vlastně jsem se už mezitím mohla naučit, že tihle pavouci neexistují. A přece jsem se vždycky znovu vrhala z postele, abych rozsvítila.

Stín pavouka se před mýma do široka otevřenýma očima pomalu rozplýval. Zahanbeně jsem si uvědomila, že si se mnou smysly opět pěkně pohrály. Žádný pavouk to nebyl. Jasně, že to nebyl žádný pavouk.

A nebyl tu ani muž, jehož nezaměnitelný hlas mi předtím v mlhavém světě snů připomněl můj úmysl. „Myslel jsem, že se chceš seznámit s Louisem.“

Usedla jsem na okraj postele a jen s obrovským úsilím jsem odolala pokušení ještě jednou si prohrábnout vlasy, jestli v nich pavouk opravdu není. Po celém těle jsem cítila šimrání pavoučích nožek. Měla jsem chuť vrhnout se po hlavě do vany s vodou a celé tělo si vydrhnout.

Nevěděla jsem, kolik je hodin. Radiobudík jsem vytáhla ze zásuvky už v noci, protože jsem najednou nedokázala snést jeho pištivé vrnění a blikání. Hodinky jsem nechala večer ležet v koupelně. A tam se mi opravdu nechtělo, protože jsem čekala, že tam najdu skutečné, nefalšované pavoučí monstrum. Na takovou konfrontaci jsem se teď necítila. Venku ale byla ještě pořád tma jako v ranci – měla jsem tedy spoustu času přemýšlet a pak se ještě dospat. Spokojeně jsem ulehla zpátky do postele.

Mám se opravdu vypravit k té rozpadlé stáji? Na jednu stranu jsem doufala, že Colin na moje přání seznámit se s Louisem zapomene nebo ho dokonce nevezme vážně. Na druhou stranu, když jsem k sobě byla upřímná, jsem od něj den co den očekávala nějaké znamení. Jak ale mělo takové znamení vypadat? Těžko například přijede autem a vyzvedne mě.

A pak tu ještě byla moje hrdost. Na své poměry byl Colin toho večera u sebe doma opravdu milý. Na mé poměry ale ještě pořád moc – no co vlastně? Namyšlený? Povýšený? Přemoudřelý? Vejtaha? A nedokázala jsem se zbavit dojmu, že se mě chtěl zbavit. Ale proč mě pak vezl autem domů, když už mě měl plné zuby?

„Ti chlapi,“ zakňourala jsem nervózně a pořádně si lokla vody z láhve. Jak bych vůbec dokázala stáj sama najít? Z Maičiny přespolní jízdy jsem si už nevybavovala vůbec nic. A dokonce i kdybych tam sama trefila, přímo mě děsila představa, že bych se měla s Louisem sblížit. Ještě horší však byla představa, že by Colin mou paniku vycítil. Pro něj byl Louis zjevně něco jako mazlíček. Jak jinak se ale mám s Colinem znovu potkat? Jít za ním domů? Kdepak, na to není ani pomyšlení. To bych se nikdy neodvážila.

Nedokázala jsem se rozhodnout, co bych si vlastně přála. Na jedné straně tu byla Maike, škola, ztřeštěná party osmdesátých let a možnost nechat se Bennim přemluvit k jedné z těch mnoha školních akcí, o což se už před dvěma týdny pokoušel. Tohle bylo relativně jednoduché a předvídatelné.

A pak tu byly podivné události v lese, večer u Colina – a Louis. Krásný, respekt budící Louis. A také moje lži a tajemství. Moji rodiče už o mně vlastně vůbec nic nevěděli. A mně to vůbec nevadilo. Kromě toho jsem nabubřele prohlásila, že bych se chtěla s Louisem seznámit. Byla to sice jen lež, takový můj trik – ale mám se kvůli tomu zbláznit? Mám se snad sklonit před sirem Blackburnem? Ne, to jsem v žádném případě nechtěla.

„Pak jsem ovšem tím obtížným hmyzem já,“ prohlásila jsem vzdorovitě do nočního ticha. „Najdu tedy zítra stáj, v níž stojí ten hrozný kůň.“ Situace byla příznivá, protože jsem v šatně po volejbale vyslechla, jak si Maike domlouvala s Lolou a prsatou Nadine návštěvu kina. Nemohou mě tedy ve stáji překvapit. Nikdo na mě nebude civět, když se zase strachem sesypu.

„Dobře,“ zamumlala jsem spokojeně. Vrátím se zkrátka na místo, kde mě Colin před časem zachránil při bouřce z ruiny mostu a půjdu dál po pěšině. Možná vede ke stáji. Poslechnu si nejdřív předpověď počasí a podívám se na internetu na dešťový radar. A taky se vhodně obléknu.

Pomalu mě začaly bolet z umělého světla oči. Zhasla jsem všechny lampy, ponořila se zpátky do temnoty a svalila zpátky do postele. Byla to ohromná úleva nechat klesnout víčka a odevzdat se moci spánku. Byla to dokonalá, měkká síť pro mé zmatené pocity a toužebně jsem očekávala okamžik, kdy moje vědomí opustí realitu a konečně se zase zbavím svého těla.

Snášela jsem se na bílou, zasněženou krajinu. V malém dolíku se krčil zchátralý kamenný dům stojící uprostřed opuštěné venkovské usedlosti se studnou a okovem na dvoře a zaprášenými budovami stájí. Na horizontu se zdvíhaly strmé pahorky a ledový vítr ohýbal těch několik málo stromů k východu.

Přiblížila jsem se opojnou rychlostí k domu a nakoukla jedním z oken dovnitř. Zády ke mně tam seděla na stoličce žena s rezavými vlasy a znovu a znovu se hladila po prsou. Silou vůle jsem pronikla zavřeným oknem dovnitř a zvědavě pozorovala, jak jí stékalo mateřské mléko s modravou pěnou do měděného poháru. Nestyděla jsem se, že jsem ji při tom pozorovala. Neviděla mě totiž. Já ji ale ano, více než zřetelně, a když jsem chtěla, dokonce detailně.

Nevypadala šťastně. Ne, její tvář byla naplněna strachem jako oné noci, když hleděla nahoru na chladnou půdu, kde leželo samo v kolébce malé miminko.

Teď s povzdechem vstala, popošla ke dveřím a otevřela je. Šla jsem za ní. S tichým šplíchnutím vylila mléko na vlhkou slámu před prahem. S chrochtáním okamžitě přiběhlo zabahněné prase. Když očichávalo vylité mléko, krátký rypák se mu chvěl. Pak se lačně vrhlo na zbytek, který se nestačil vsáknout do slámy.

Bože – dítě! Takže už nežilo. Mléko se matce tvořilo zbytečně. Nechala jsem ji odejít zpátky do domu. Nechala ho tam nahoře zmrznout, bez jakékoliv ochrany a docela samotné. Proč ale vypadala tak vyděšeně? A ne smutně nebo provinile? Proč jsem v jejích bledých očích neviděla ani stopy po špatném svědomí?

Srdce mi málem puklo při pomyšlení, že dítě bylo ponecháno osudu bez tepla a něčí blízkosti. Náhlý pohyb mě přinutil pohlédnout do strany. Bylo to ono šedobílé kotě. Proběhlo kolem mě a zamířilo ke stáji. Vyrazila jsem za ním rychle jako vítr.

Ve stáji byla tma, ale okamžitě jsem rozeznala každičký detail. Projel mnou obrovský pocit štěstí, protože jsem spatřila dítě ležet na seně – ledabyle zavinuté ve špinavých hadrech, ale živé a s jasnýma, svítícíma korálkovýma očima.

Hned vedle něho stál strupatý, těžký poník s rozježenou hřívou a hustými chomáči chlupů na kotnících. Tmavovlasá dívka, které nebylo víc než deset let, se vkleče opírala o koňské břicho. Rytmicky dojila naběhlé struky klisny, jež trpělivě čekala a jen občas si klidně odfrkla.

Jako očarovaný hleděl kojenec na dívku a na klisnu.

Se zjevným odporem dívka namočila pruh plátna do teplého nadojeného mléka a nechala z něj dítě sát. Pilo mohutnými doušky. Malé pěstičky, které mu během kojení ležely nehybně za hlavou, se sevřely kolem dívčiny ruky a něžně ji tiskly. Dívka se ale okamžitě vysmekla, jako by ji ručičky pálily.

Dítě znovu a znovu sálo mléko z hadříku, až bylo mléko vypité. Pak zůstalo tiše ležet. Žádný pláč, žádný křik. Jen ten intenzivní pohled, jemuž se dívka neustále snažila vyhnout.

Když bylo dítě nasycené, dívka prudce vstala, chvilku se napjatě dívala na ten maličký uzlíček u svých nohou a pak vyběhla bez jediného slova ze stáje. Klisna unaveně otočila hlavu a vydechla svůj teplý dech na tvář dítěte, zatímco kotě se se spokojeným předením přitulilo k jeho zabalenému tělíčku.

Dítě natáhlo ruku a dotklo se sametových nozder poníka. Ten tiše držel a trpělivě nechal dítě osahávat dlouhé chlupy na jeho hubě a vlhké otvory nozder.

Chtěla jsem se dítěte dotknout, jen jednou jedinkrát. Když jsem ale pohnula rukou, rozpustila jsem se a pohltila mě prázdnota.

Tohle není tvůj svět, projelo mi hlavou. Ani tvá doba.

Na okamžik jsem procitla. Venku se začalo rozednívat. Myšlenka, že dítě žije, i když nemilované a odstrčené, uchlácholilo mé srdce. Ještě žilo. Všechno bylo v pořádku.

Ranní hodiny mi poskytly hluboký, laskavý spánek.

Slzavé jezero

Horko těchto dnů časného léta pomalu ustávalo. Sytě zelenými korunami stromů se měkce prodíraly sluneční paprsky.

Zastavila jsem se. Tady to bylo. Přesně tady. Ruina mostu mezitím porostla tak hustě, že z dálky už téměř nebyla vidět. Potok kolem mě protékal lenivě a skoro výsměšně. Mírný větřík si pohrával s listy stromů, jejichž nízko visící větve jeho závany tlumily a nechávaly je jen něžně šepotat.

Obešla jsem ruinu kolem dokola. Nahoře, v místě, kde trčel do výšky kus kolejnice, se kameny zbarvily po úderu blesku do černa. To bylo všechno. Jen stezka prozrazovala, že tu před nedávnem řádila bouřka. Na několika mimořádně stinných místech se dosud držely bahnité kaluže. Do jedné z těchto kaluží nakladla vajíčka želva. Jestli pulce nikdo nezachrání, budou odsouzeni k smrti. Já jsem je ale mohla jen těžko přenášet v rukou do potoka, aniž by mi cestou neproklouzli mezi prsty a nepošli.

Přejela jsem si se zívnutím dlaní přes obličej a posadila se na mechem porostlý balvan. Připadal mi jako nebeská postel, která tu čekala jen na mě. Už celou cestu sem jsem bojovala s naléhavým pocitem, že bych se někde schoulila a alespoň na okamžik si zdřímla. Prudké lesní světlo mě oslňovalo a oči mi nepřetržitě slzely a svědily mě. Přitiskla jsem se ke skále a zavřela oči. Světlo mi zeleně pronikalo skrz víčka. Ještě pořád na mě bylo příliš jasno a příliš teplo. Padalo na mě těžké, tíživé dusno. Potřebovala jsem si ochladit kůži vodou. Chladnou, průzračnou vodou.

S odporem jsem znovu oči otevřela. Jako mimino jsem dolezla po čtyřech dolů ke křoviskům na břehu potoka, vyzula si boty a spustila nohy do třpytící se vody. Nejsou tamhle stopy kopyt? A nechtěla jsem vlastně hledat právě je? Ale proč?

Klekla jsem si a ponořila do ledové vody ruce až po lokty, až už jsem skoro nemohla hýbat prsty. Chlad účinkoval. Ještě pořád jsem byla unavená, ale už zase skoro při smyslech. Colin. Samozřejmě. Byl to Colin, po jehož stopě jsem se vydala. Jak mě vůbec mohlo napadnout natáhnout se uprostřed lesa do mechu a pospávat? Nejspíš bych měla spát raději v noci, než se místo toho zaobírat hloupými myšlenkami.

Dobrá, musela jsem se tedy dostat na druhou stranu. Rozpadlý oblouk mostu končil přesně nad středem potoka. Žádný další most nebyl široko daleko vidět. Rychle jsem se rozhodla a vyhrnula nohavice. Pak jsem se přebrodila se zatnutými zuby proudem. Potok sice nebyl hluboký, ale všude číhaly ostré, uvolněné kameny, o něž jsem nebezpečně klopýtala. Rozpřáhla jsem mokré ruce jako tanečnice na visuté hrazdě, abych udržela rovnováhu. Bez zranění, ale s lýtky bolavými chladem jsem dorazila na druhý břeh.

„Jo!“ zakřičela jsem triumfálně. Byly to stopy kopyt. A to giganticky obrovských kopyt. To mohly, ne, to musely být kopyta Louise. S ohromným zápalem, i když stejně jako předtím s unavenými víčky a olověnou tíží ve svalech, jsem se vydala po stopě kopyt – přes měkkou lesní půdu, přes louku, jejíž stébla trávy mi dosahovala až k bokům, po zabahněné pěšině.

Příliš pozdě jsem si uvědomila, že potmě nikdy netrefím zpátky. Celou cestu jsem se dívala jen na zem a slunce se zatím zbarvilo do ohnivě rudé. Stálo nad vrcholky stromů jako žhavá koule. Zadívala jsem se přímo do něj a nedokázala odolat nutkání a zavřít oči. A myšlenky mě už zase unášely do blahodárné, chladné černé noci.

„Ne!“ vykřikla jsem z vyprahlého hrdla a prsty si násilně otevřela víčka. Bleskově jsem se rozhlédla. Kde jsem to byla? Pohled se mi zastavil na listím zasypané proláklině mezi dvěma stromy. Byla tak akorát, abych se do ní schoulila. A ulehla. Už žádná námaha. Už na nic nemyslet.

„Ne!“ volala jsem znovu, ale bylo to jen zašeptání. Sevřela jsem prsty sukovitou větev, jež čněla přes cestu. Lehká bolest, kterou zanechala rozpraskaná kůra v mých dlaních, dokázala na okamžik překonat obrovskou únavu. Rozběhla jsem se a námahou mi vyhrkly slzy do očí a začaly mi stékat po tvářích. Pořád jsem se dloubala nehty do předloktí, abych nezačala usínat a nevyužila každé klopýtnutí jako výzvu k pádu a ulehnutí.

Bylo to, jako bych běžela proti metr silné zdi, která se na mě tiskla a chtěla mě odrazit tím víc, čím víc jsem se snažila prorazit kupředu. Ptala jsem se sama sebe, jestli to všechno doopravdy prožívám – nebo jestli spím a brzy se mi začnou zdát ty moje hrozné sny, které mi připadaly věčnější než můj dosavadní život. Právě jsem to chtěla vzdát a konečně sebou plácnout na zem, když tu se kolem mě vyjasnilo. S největším úsilím jsem pokračovala v běhu, zpocená, s nadávkami a křečovitým zíváním, až se přede mnou objevil můstek a zchátralá stáj.

Poslední metry už jsem lezla se svěšenou hlavou prachem a převalila se přes ztrouchnivělý práh do ztemnělé stáje, do prvního prázdného boxu na svou postel ze slámy. Nemusela jsem se rozhlížet, abych věděla, že to všechno bylo zbytečné. Colin tu nebyl. A Louis také ne.

Zklamání mě připravilo o poslední síly. Zatímco jsem si k sobě přitahovala nohy a objímala je rukama, usnula jsem.

„Myslel jsem, že se chceš seznámit s Louisem.“

Teď to ale bylo skutečné. Ten hlas. Zatraceně, ten hlas byl skutečný. Pokusila jsem se zároveň postavit na nohy a uvést se do vzpřímené polohy, upravit si vlasy, obrat slámu z kalhot a vypadat tak, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě, dát si pozdní odpolední šlofíček – v cizím boxu, v cizí stáji. Kvůli značným problémům s koordinací jsem sklouzla zpět na všechny čtyři a rozespale vdechla stéblo slámy. Kýchla jsem a rozkašlala se, až mi vhrkly slzy do očí.

„Nebo chceš ještě chvíli – spát?“ zeptal se Colin s nedefinovatelným úsměvem v koutcích úst.

Už to, že jsem se málem zadusila v poloze na čtyřech, mi připadalo samo o sobě dost trapné. Ještě mnohem více pokořující ale bylo, že mě přitom někdo v naprostém klidu sledoval. Bezostyšně pozoroval slzy, kvůli kterým jsem se ještě jednou rozkuckala. Tváře mi hořely a nedokázala jsem ze sebe vypravit ani „ano“ ani „ne“ nebo „ahoj“.

Nedokázala jsem se zkrátka rozhodnout mezi radostí a vztekem.

„Takže ne.“ Colin pokrčil rameny a lhostejně se odvrátil.

„Ale jo!“ vykřikla jsem. „Jasně, že jsem se chtěla… seznámit s Louisem. A pořád ještě chci.“ Zatracené lhaní. Jako bych minulý týden nezažila dost potíží a dobrodružství.

„Jsme venku na cvičišti,“ prohodil jen Colin a zmizel jediným svižným pohybem. Provizorně jsem si otřela obličej ošuntělým kapesníkem a pokusila se přemluvit srdce ke zdravějšímu tempu. Marně.

Vyšla jsem tedy ze stáje s šíleně letícím pulzem. Nastal večer. Poslední paprsky zapadajícího slunce zářily ve slabě zlatém vějíři nad temně zeleným hřebenem kopců, který se zvedal za stájí jako hrb nějakého netvora. Nebude trvat dlouho a nastane naprostá tma.

Pohlédla jsem směrem k jízdárně a zároveň si přála, aby mě Colin vůbec neprobudil. Brána byla otevřená. Colin na Louisovi nejel, ale nechal ho volně pobíhat. Sám stál s bičem uprostřed a jako obvykle vypadal moc dobře.

„Ach,“ vyklouzlo mi jen a pokusila jsem se pozpátku zmizet, aniž bych vzbudila Louisovu pozornost.

„Ne, Ellie, zůstaneš tady,“ zarazil můj pokus o útěk Colinův hypnotický hlas. Zazníval jasně a zřetelně tmou. „Pojď sem za mnou doprostřed.“

Louis si očichával kočku, která se uvelebila na jedné z překážek, a vystrčil na mě svůj pěkně tvarovaný zadek. Věděla jsem, že koně nemají rádi prudké pohyby, proto jsem se usilovně snažila jít ke Colinovi co nejpomaleji, ačkoliv bych nejradši utekla.

„Dobře, výborně,“ pochválil mě, když jsem se k němu přiblížila. Riskla jsem krátký pohled do jeho tváře a uviděla, že má opět tmavé oči. Tmavě hnědé s mizejícím nádechem zelené. „Buď v myšlenkách u koně. Postav se vedle mě. Tak, ano – a teď ho necháme jen tak chvíli běhat.“

V překladu to znamenalo: Colin švihl bičem do prachu a Louis se omračujícím tryskem rozběhl po jízdárně. Vypadal jako koně ze starých westernů, jako mustang cválající prérií se vztyčenou hlavou, rozevřenými nozdrami ve větru a s vlající hřívou. Akorát že mi Louis při svém strhujícím běhu připadal asi tak dvakrát větší než koně indiánů.

Colin sám se vůbec nehýbal, ale jasně jsem cítila, že je myšlenkami skutečně u svého koně. Byl to snad ochranný faktor, který měl člověka spasit před smrtí udupáním?

Nejdřív mi to přišlo hodně těžké Colina napodobit. Postupně jsem ale dokázala pozornost opravdu namířit na Louise.

„Nedívej se mu do očí. Musíš mít měkký, mírný pohled. Ne strnulý,“ radil mi tiše Colin. „Buď prostě v jeho blízkosti, aniž bys ho ohrožovala.“

Měkký a mírný pohled – co to má znamenat? Instinktivně jsem rozostřila pohled, takže jsem všechno viděla jen rozmazaně a vzala Louisův cval na vědomí jako ve snu.

Slyšela jsem rytmus jeho kopyt v písku, jeho prudký dech, cítila horkost srsti. Bylo to nádherné – ano, bylo to možná to nejkrásnější, co jsem kdy směla zažít. Dojetím mi opět vhrkly slzy do očí, ale dokázala jsem je spolknout.

Teď Louis pomalu sklonil hlavu a přešel do rychlého, vznešeného klusu. Colin položil bič na zem a čekal. Chvilku trvalo, než se Louis uklidnil a zpomalil, až konečně přešel do elegantního kroku. Pak se zastavil, zadíval se nedůvěřivě směrem k nám a hlasitě zafrkal.

„Proč k tobě nejde?“ zeptala jsem se tiše Colina. Neodvážila jsem se promluvit nahlas.

„Protože jsi tady ty. Neví, jestli ti může důvěřovat.“

Neví, jestli mi může důvěřovat? On mně? Mělo by to být spíš obráceně. Pamatovala jsem si naprosto zřetelně, jak se vzpínal, když mě Colin zachránil. Louisovi se to pranic nelíbilo.

„Pokus se k němu přiblížit,“ vyzval mě Colin. „Ale do očí se mu nedívej.“

Colin mlčky vyčkal, až seberu odvahu a rozejdu se. Krok za krokem se vzdálenost mezi mnou a hřebcem zkracovala. Louis zůstal stát, ale byl zjevně neklidný. Na srsti bylo patrné jemné chvění. Zhluboka jsem se nadechla. Byla jsem natolik uchvácená jeho krásou, že můj strach ustoupil do pozadí.

Už jsem stála před ním. Bylo mi, jako bych slyšela jeho mohutným tělem proudit krev. Obrátil ke mně svou obrovskou hlavu, takže jsem viděla dovnitř jeho nozder. Uši měl ale nastražené Colinovým směrem a nervózně švihal ohonem.

„Nic ti neudělám,“ zašeptala jsem a natáhla k němu bezděčně ruku.

„Ne!“ uslyšela jsem ještě zakřičet Colina, ale už bylo pozdě.

Louis vymrštil do vzduchu přední nohy, bleskově se ke mně obrátil zadkem a s vlajícím ohonem vyrazil ven z brány. Během pár sekund ho Colin uklidnil jen pouhým svým hlasem a přiměl koně zastavit se. Louis stál a nervózně trhal hlavou.

„Chtěla – chtěla jsem ho jen pohladit. Jinak nic,“ pípla jsem. Klepala jsem se po celém těle.

„Neřekl jsem ti, abys na něj sahala. Jen aby ses k němu přiblížila,“ pronesl Colin a dodal trochu méně přísně: „Je to tvou kůží. Není na tvou kůži zvyklý.“

„Co se mu nelíbí na mé kůži,“ protestovala jsem tak tiše, že to Colin nemohl slyšet. Především jsem ale byla šťastná, že se mi nic nestalo. Sklíčeně jsem je oba sledovala z bezpečné vzdálenosti v uličce chléva. Seděla jsem na balících slámy a zaraženě hleděla na Colina, jak Louisovi vyškrabuje kopyta – dokonce i při této nepřitažlivé činnosti vypadal hrdě a elegantně, stejně jako později, když mu čistil srst a pak ho jediným pohybem ruky poslal do boxu.

„Pojď,“ řekl, aniž by na mě pohlédl.

„Já?“ zeptala jsem se sklíčeně.

Poněkud podrážděně se otočil.

„Ano, ty. Tak už pojď.“

Stáli jsme vedle sebe před boxem zády ke koni a mlčeli. Louis si hlasitě odfrkával a na šíji mi přistávaly drobounké kousky jeho potravy.

„Nasává tvůj pach,“ vysvětloval mi Colin nezúčastněně, jako bychom si povídali o počasí. „Dělej, jako by tu nebyl.“

Dost těžký úkol v případě takového kolosu s kopyty velkými jako talíře, pomyslela jsem si. Louis mi ještě jednou vyfoukl na krk teplý dech. Okamžitě jsem si vzpomněla na sen, na Colina, který byl u mě tak blízko, na svůj obličej na jeho hrudi, na jeho dech na mém krku a znovu se mi do tváří vehnala červeň.

„Už je ti líp?“ zeptal se Colin jen tak mimochodem. Mou nevolnost u Kneippovy lázně si tedy ještě pamatoval. To neskutečně pitomé ráno.

„Zapomněla jsem se nějakou dobu najíst.“

„To znám,“ prohlásil se smíchem Colin, ale v hlase mu zazněla nepochopitelná hořkost.

„Zapomněla jsem doma tvou mikinu,“ zalhala jsem. Ve skutečnosti jsem se nedokázala přinutit, abych ji dala z ruky. Ačkoliv by to byla skvělá záminka sem přijít.

„To nevadí,“ zašklebil se Colin. Tušil, že neříkám pravdu? Ale to už zase zvážněl. „Když někdo omdlí, nemá se budit. Mdloba je léčivá. Taková malá, oživující smrt.“

Zježily se mi chloupky na šíji. Malá smrt? Co by se stalo, kdybych tam doopravdy umřela – jen tak? Kdyby tam nebyl Colin a nezachytil mě dřív, než jsem stačila hlavou dopadnout na železný okraj zábradlí?

„Řekl jsem oživující,“ ukončil Colin zamyšleně mé dramatické myšlenky. Louis mi ještě jednou ofoukl krk, ale tentokrát něžněji a méně horkým dechem. Zachvěla jsem se. Tím se uvolnila poslední zmatená slza a stékala mi pomalu po tváři. Zpozorovala jsem ji pozdě a nestačila jsem už odvrátit hlavu.

Colin si jí samozřejmě všiml. Opět na ní jeho pohled pevně ulpěl. Tiše si vzdychl. „Prosím ne,“ zašeptal a odvrátil se. Nehty škrábal do tmavého dřeva dveří boxu. Takže i on. Jak jsem jen mohla věřit tomu, že se zase všechno nezhatí? Vždycky to tak bylo. Slzy byly ten nejlepší prostředek, jak kluky odradit.

Dala bych si pár facek. Když už jsem sebrala tolik odvahy a přiblížila se až k Louisovi, jedna jediná slza všechno zničila. Vztekle jsem si ji setřela hřbetem ruky.

„Už je pozdě.“ Ach. Colin mě už zase posílá pryč.

„To je mi teď srdečně fuk!“ odsekla jsem.

Colin sklopil hlavu a tmavé prameny mu spadly na jeho dokonalé čelo. „Jdi domů. Prosím. Jdi,“ řekl tak vážně, že jsem pohlédla vzhůru, i když to znamenalo další stékající slzu na tváři. Zvedl levou ruku, ale pak ji uchopil pravačkou a zadržel uprostřed pohybu.

„Coline, co…“ Na pár sekund se mi udělalo černo před očima. Zhluboka jsem se nadechla a zorné pole se mi opět vyjasnilo. Colin se ležérně opíral o box, jako by se nic nestalo. Zdola se na mě šikmo díval takovým pohledem, který nesnesl odporu. A přece tak smutně.

„Když se pustíš po té štěrkové cestě za jízdárnou a pak po silnici, budeš doma za půl hodinky.“ Chtěla jsem mu znovu říct, že není mým otcem a aby se laskavě podle toho choval. Co si vůbec o sobě myslí, takhle mě posílat domů? Ale hořkost v jeho hlase asi nepatřila jen mně. Na okamžik jsem věřila, že patřila jen jemu samému.

„Neřekla jsem ti ještě, že nesnáším rozkazy?“ vyštěkla jsem nepřesvědčivě. Colin opět vzdychl, uchopil mě za ramena a otočil mě od sebe pryč. Jeho stisk byl jemný.

„Důvěřuj mi, Ellie. Musím ještě Louise dopravit do přívěsu, tady končíme.“

„Proč bych ti měla…?“ Větu jsem nedokončila, protože když jsem se otočila, Colin už tam nebyl. No dobře, to jeho mizení beze stopy už byla taková jeho firemní značka. Louis hlasitě chroupal mrkev. Vypadal spokojeně, ale přesto – on a já sami ve stáji, byť s dělicí příčkou mezi sebou – to nebylo nic pro mě.

Rozčarovaná jsem vyšla ven a pomalu se vydala po štěrkové cestě. Tak to bychom měli. Zase jednou odehnal obtížný hmyz. Pár minut mi připadala představa, že bych se ještě někdy mohla zase usmívat, zhola nemožná. Obličej jsem měla jako ze sádry, studený a tvrdý. Přesto mi nepřestávaly stékat horké slzy po tvářích. Co se to se mnou dělo? Už jsem přece dokázala vytvořit skutečné rekordy v nebrečení. A sama sebe jsem za to královsky odměnila. Jeden měsíc bez brekotu, jedno cédéčko. Dva měsíce, nové džíny. A tři měsíce nebrečet znamenaly dvě nové knížky, jedno DVD a odpoledne v sauně s relaxační masáží.

Teď se ale stavidla znovu otevřela. Nenáviděla jsem to. Moje slzy Colina odehnaly. Proč mě posílal domů? Ale přesto – vůbec se mi nezdálo, že by to pro něj bylo snadné. Nebo dokonce triumfální. Spíš jako by to nemohl ovlivnit, jako by to nebylo v jeho moci. Nečekal snad nakonec ve stáji nějakou jinou holku nebo ženu, se kterou jsem se neměla potkat? Proč by mě pak ale vůbec budil? Mohl mě také nechat spát. Kdoví, kdy bych se sama od sebe probudila.

Třeba to byla jen ta přiblblá hra, kterou hrají kluci s holkama. Kočka s myší. Nebyla jsem zvědavá ani na jednu z těch dvou rolí. Nehrávala jsem ráda ani Člověče, nezlob se.

Osaměle jsem pochodovala tichou, temnou krajinou orámovanou neproniknutelným lesem a zurčícími potoky a toužila jsem po tom, abych splynula s nocí – tak jako zvířata, která prolézala houštinami vedle mě, aniž bych si jich všimla, a která byla v lese doma, zatímco já tu byla vetřelcem. Jako zvířata, která se tu vyznala i potmě, zvětřila každého nepřítele a dokázala se pohybovat tak rychle, že se o tom nám, lidem s dvěma ubohýma nohama, mohlo jen zdát.

Doma jsem se svalila rovnou do postele.

Když jsem zavřela oči, ocitla jsem se zpátky ve zchátralé jízdárně. Tentokrát jsem se ale nedívala na Louise. Hleděla jsem na Colina – Colina, který tam nehnutě stál v šedomodrém soumraku a kolem hlavy mu v podivných spirálách kroužili netopýři. Z trávy, která bujela kolem plotu a dosahovala mi až do pasu, stoupal tisícinásobný cvrkot a naplňoval večerní ticho roztouženým zpěvem. Teď se od svého hejna odpojila jedna noční můra a usedla na Colinovu šiji. Jen se usmál.

Ale já jsem plakala. Plakala jsem a slzy se mi řinuly v tmavých slaných potůčcích po mém těle, pokračovaly pískem, stékaly se do větších vířících toků a nakonec vytvořily temně modré, nekonečně hluboké jezero. Začala jsem se topit. Coline, pomoc, pokusila jsem se volat. Louis pronikavě zaržál. Ale Colin nic. Neslyšel mě. Nepodíval se na mě. Beze slova se vznášel nad hladinou slaného jezera, které se chystalo všechno pohltit. I mě.

Byla jsem tak smutná.

Pták na kraji lesa mě z mých snů vytrhl rychle a bezpečně pronikavým, ale téměř něžným voláním. A hluboký, osvobozující spánek mě unesl něžnou silou do vzdáleného, konejšivého světa.

Tanec nočních stínů

Zmateně jsem se zahleděla do zrcadla. Pak na své dlaně, na nichž ležely dvě malé, kulaté kontaktní čočky, a zase ven z okna. Já jsem viděla! Bez jakékoliv pomoci. Špičatá střecha garáže se ostře rýsovala proti azurově modré letní obloze. Rozeznala jsem dokonce i mech na střeše a tmavé fleky na omítce.

Poprvé za několik dní si to moje koutky úst namířily nahoru samy od sebe a ne proto, že jsem je k tomu přinutila. Usmála jsem se na sebe, na tu ne již tak bledou, ale přesto nenalíčenou a neučesanou bytost v zrcadle. Potěšeně jsem uložila kontaktní čočky zpátky do pouzdra. Už jsem je nepotřebovala. Přinejmenším dneska.

Ať se mi stalo s očima cokoliv – líbilo se mi to. Dobrá, vrcholky stromů na horizontu jsem ještě pořád viděla rozmazaně. A krávy na pastvině docela vzadu na kraji vsi jsem si mohla jen domýšlet, ale v porovnání se všemi těmi lety předtím jsem viděla úžasně. Byl to v pravém slova smyslu světlý okamžik po celém tom nudném, monotónním týdnu.

Ano, už byla zase sobota. Přede mnou ležely dva dny, o nichž jsem neměla ani potuchy, čím je vyplním. Ranní ptačí koncert mě probudil příliš brzy a svítání jsem strávila tím, že jsem si v hlavě přerovnávala argumenty hovořící pro, nebo proti návštěvě diskotéky hitů osmdesátých let dnes večer. Úporně jsem se snažila najít co nejvíc argumentů proti, měla jsem ale podezření, že tam stejně půjdu. Další možností už bylo jedině nedělat vůbec nic.

Colin mě poslal pryč. Už jsem si to nechtěla nechat nikdy znovu líbit. Na tomto rozhodnutí se nic nezmění. Ať si zve a posílá pryč jiné holky. Nehodlala jsem být obtížným hmyzem.

I přes své zklamání jsem seběhla dolů po schodech mnohem čileji než v uplynulých dnech. Maminka s tatínkem snídali výjimečně spolu – tatínek zcela probuzený a odpočatý, maminka opět víc mrtvá než živá.

„Už nepotřebuju čočky!“ ohlásila jsem nadšeně.

Tatínek se na mě pochybovačně zahleděl přes okraj novin – trochu moc dlouho a moc důkladně. Co se mu zase nezdálo?

„Vážně, vidím zase mnohem líp. Dokonce mám dojem, že jsem takhle dobře neviděla celý život.“ Moje krátkozrakost byla hotové drama. Objevili ji u mě až na základce. Celé měsíce nikdo nechápal, že špatně vidím, až mě školní doktorka popadla a provedla se mnou pár testů. Test sluchu jsem zvládla na výbornou. Slyšela jsem dokonce věci, které jsem vůbec slyšet neměla. Při testu zraku jsem naopak dopadla katastrofálně. Nebyla jsem jen krátkozraká, ale trpěla jsem i zvětšeným zakřivením rohovky u obou očí. To vysvětlovalo, proč jsem při vybíjené nikdy nechytila míč a při školních výletech často nabourala do pouliční lampy nebo do výlohy. Dostala jsem tedy jedny ohavné brýle a ve čtrnácti konečně vytoužené kontaktní čočky. Dost nákladná radost, protože jsem je s oblibou ztrácela při těch nejnemožnějších situacích.

Taťka neměl sebemenší důvod dívat se tak kriticky. Matka příroda ho obdařila orlím zrakem. Táhlo mu na padesátku a nebyl ještě odkázaný ani na brýle na čtení. Myslela jsem, že by se z té změny klidně mohl radovat se mnou.

„Kdo tě to, Eliso, už dvakrát přivezl v pátek domů?“ zeptal se tatínek zničehonic a schválně jakoby jen tak mimochodem. Vrhla jsem na maminku zkoumavý pohled, ale dělala, jako by ho vůbec nezaznamenala. Tatínek nebyl doma ani jednou, když mě Colin přivezl, takže jeho auto musela zahlédnout maminka a pochopitelně to hned vyklopila taťkovi. A už sám fakt, že si tu otázku nechával pro sebe celý týden, vrhal na jeho domnělý klid velmi nepravděpodobné světlo.

„Ále, to byl zase ten kluk… nebo spíš mladík z karatistického klubu, Benniho známý,“ pokusila jsem se napodobit tatínkovu ležérní nenucenost. Slovo kluk se ke Colinovi hodilo přibližně stejně jako banánová zmrzlina k pečenému pstruhovi.

Tatínek zašustil novinami. Slyšela jsem, jak mu v hlavě vířily myšlenky. Dosud ale neměl důvod mi nevěřit. Před Jenny a Nikolou jsem často předstírala nevázanost, ale vždycky jen naoko. Moji rodiče si nikdy nemohli stěžovat. Přesto teď tatínek odložil noviny a pronikavě se na mě podíval. Zjevně ho doopravdy něco znepokojovalo.

„Mladík s takhle drahým autem? Kolikpak mu je?“ Hoho. Tak maminka ho zásobila i podrobnostmi. Potrestala jsem ji dalším pohledem, který opět úmyslně ignorovala.

„Dvacet,“ prohlásila jsem a divila se, že mi to samotné připadalo jako lež. Ale ono mu bylo dvacet. Sám mi to řekl. Tatínek si nedefinovatelným způsobem odfrkl. Rozhovor tedy ještě nebyl u konce. Vylovila jsem z müsli pár neoblíbených hrozinek a naskládala jsem je na podšálek. Pokud se zeptá, jestli s Colinem něco mám, můžu s čistým svědomím říct ne. Každopádně má vždycky dost naspěch, aby se mě zbavil.

„Až tě příště přiveze, rád bych se s ním pozdravil,“ prohlásil tatínek s neproniknutelným výrazem. Myslel to vážně? Zkoumavě jsem si ho prohlížela a on můj pohled opětoval o nic méně zkoumavě. „Chci jen vědět, kdo tě s takovýmhle rychlým autem vozí po silnici. To je všechno, Eliso. Tady se sice stávají nehody jen zřídka, ale když už, pak většinou smrtelné. A oběťmi jsou většinou mladiství.“

No dobře. Měl tedy starost. Ačkoliv byly noční jízdy s Colinem podivné a magické, nikdy by mě ani nenapadlo bát se při nich o život. Jel klidně, jistě a plynule a podle mě i zcela bezpečně – tak, jako by auta řídil lesem už bůhví kolik let.

„Dobře, žádný problém,“ souhlasila jsem a tatínek se spokojeně usmál. „Ale nejspíš na to nedojde. On mě dost nesnáší.“

Teď se tatínkův úsměv proměnil ve škleb. Nevěřil mi. Tatínek si totiž odjakživa myslel, že jsem ta nejhezčí dívka široko daleko. Názor, který jsem pochopitelně nesdílela, ale to ho nezajímalo. Zjevně si také nedokázal představit, že by mohli existovat muži, kteří by mému kouzlu nepropadli během několika sekund.

Vstal, vtiskl mi na usmířenou polibek na čelo a odešel do své pracovny. Maminka zmizela o něco později ve své šicí dílně a já se musela sama trápit otázkou, jestli mám v téhle zapomenuté díře vyrazit na diskotéku hitů osmdesátých let, nebo ne. Maike tam bude, to bylo jasné. A počítala se mnou. A taky Benni, který se opravdu zasadil o zabezpečení kontejnerů a podle Maike tuhle party vlastně vymyslel. Maike ale tvrdila, že je Benni u všeho, kde se co šustne. Ať je to střelecký spolek (střelecký spolek!), fotbalový klub, divadelní společnost nebo dobrovolní hasiči. A kromě toho si ještě tu a tam přivydělával za výčepem. Zkrátka se angažoval ve všem, co se tak dalo na vsi dělat, když byl den příliš dlouhý.

Můj problém byl, že jsem nevěděla, co si mám vzít na tu party na sebe. Když jsme šly v Kolíně ven s Jenny a Nikolou, takové otázky vůbec neexistovaly – rozumělo se samo sebou, že jsme se sešly u jedné z nás nejméně dvě hodiny před odchodem ke společným přípravám. Bývalo to zdlouhavé, ale nutné, protože náš klub měl velmi přísné vyhazovače – kdo nebyl dost „in“, nesměl dovnitř. No, my ano, my jsme byly vždycky „in“. Nikdy jsme nechtěly slyšet to jeho „takhle to nejde“. Vím ještě zcela přesně, co jsem měla při naší poslední návštěvě klubu na sobě: minisukni, legíny, kotníkové boty na podpatku a jeden z těch hodně barevných, vykrojených topů, které jako by volaly „jsem tak sexy!“. A k tomu silně nalíčené řasy a rty natřené leskem. Pomohlo to. Měla jsem sice celý večer pekelně studený zadek a šíleně mi táhlo na kotníky, ale oblažoval mě dobrý pocit sounáležitosti.

Ale tady? Vesnická diskotéka? Party z osmdesátých let? Nechtěla jsem se za žádnou cenu zesměšnit nebo si ještě víc zkazit pověst. Stála jsem bezradně před šatníkem, přehrabala většinu přihrádek, zavalila podlahu několika hromadami oblečení („připadá v úvahu“, „moc nenápadné“, „moc usedlé“) a dostávala jsem čím dál mizernější náladu. Situace mi nápadně připomínala jeden z mých hrozných nočních snů, které se mi pravidelně vracely, v němž mě tlačil čas a nedokázala jsem najít nic rozumného na sebe. Přesně jako teď.

Vynervovaně jsem zabouchla dveře od skříně a přistoupila k jedné z hromad oblečení. Možná, říkala jsem si, by to stálo za pokus. Přiveze mě tam autobus, a když se mi tam nebude líbit, můžu přece předstírat, že mě rozbolela hlava, vzít si taxík a odjet domů. To u Jenny a Nikoly párkrát zafungovalo, když už jsem byla z tolika lidí a kraválu unavená. A nikdo mě nebude moct osočit, že se ostatních straním nebo dělám, že jsem něco lepšího. Okamžitě jsem se rozhodla pro přiléhavé černé tričko, khaki kecky Chuck a ležérní, ale sexy džíny, za něž jsem vysolila hříšných 120 euro. K tomu hnědý pásek se stříbrnou sponou a hotovo. Džíny a trika už se koneckonců nosily i v osmdesátých letech.

Maike bude mít z mé přítomnosti radost a Benni to ocení jako pokus o integraci. Začalo mi být lehčeji u srdce. Došourala jsem se do koupelny a nechala si půl hodiny bubnovat na hlavu horkou vodu. První pokus v pustině může začít: Elisabeth Sturmová se pokusí vmísit mezi domorodce.

Maike vypískla radostí, když mě spatřila vystupovat z autobusu. A já jsem vlastně také pociťovala radost. Byl to dobrý pocit být vítaná.

Maike se oblékla stylově. Svůj kvadratický zadek navlékla do sladce modré džínové minisukně a statná lýtka nasoukala do úmyslně roztržených nylonových punčoch. Natupírované blond vlasy měla stažené křiklavě neonově zbarvenou gumičkou. Vypadala přesně, jako by se vydala po stopách Madonny. Svou ironickou poznámku jsem raději spolkla.

„Kde je vlastně diskotéka?“ zeptala jsem se a pátravě se rozhlédla.

„No přece tady,“ odpověděla Maike zmateně a ukázala na nenápadnou, bíle natřenou budovu. „V suterénu.“

Popadla mě za ruku a odtáhla za sebou přes ulici dřív, než jsem si to stačila rozmyslet. Blížila se desátá hodina. Poslední denní paprsek vybledl v měkkém, šedozeleném soumraku a přes naše hlavy táhlo hejno vlaštovek. Teď už jsem slyšela basy a do nosu mi stoupal zápach nikotinu. U pokladny nás očekával nějaký plešoun s kovbojskými botami, kloboukem zavěšeným na zádech a s třídenním strništěm na tváři. Museli jsme vypláznout jen dvě eura a už nás odmávl dovnitř. Žádná kontrola průkazů, ani žádný unavený pohled na náš outfit. Tak to šlo snadno.

Snažila jsem se nedat na sobě znát své překvapení, když jsem se ocitla uprostřed „diskotéky“. Musela jsem si zkrátka zvyknout na jiné dimenze. A byla jsem šťastná, že Nikola s Jenny byly daleko odsud, hodně daleko. Z tohohle by okamžitě vycouvaly.

Podnik sestával ze dvou místností, z nichž ta první nebyla o nic větší než můj podkrovní pokoj. Podél stěny se táhl dlouhý, příjemný bar, u něhož seděl k mému ohromnému překvapení Tillmann a nechával si nalévat žitnou od Benniho, který si přes do výšky vyfénované vlasy navlékl odpornou růžovou froté čelenku. Tillmann se ohledně mého přivítání spokojil s pouhým povytáhnutím černého obočí – nebo chtěl možná jen ukázat, že si mě všiml. Pokusila jsem se vrátit mu pozdrav stejně minimalisticky. K mé obrovské úlevě se ani on neoblékl stylově a vystačil si jako já s džínami a trikem.

Druhá místnost měla zjevně představovat taneční parket. Osaměle se v ní kolem dokola otáčela diskotéková koule a po šedé podlaze se blýskalo pár nesmyslných paprsků světla. Dýdžej ještě dával dohromady cédéčka a nechal zatím hrát rádio.

Maike ignorovala moje záhadné zírání a postrčila mě blíž k baru. Benniho tvář se rozzářila. „Ahoj, Maike, nazdar, Ellie, to je fajn, že jste tady!“ vykřikl, a než jsem se nadála, měla jsem v ruce pivo a musela ho pořádně chytit, aby mi ho při ťuknutí nevyrazil z ruky.

A už tady byl zase můj starý, dobře známý problém: jak nechám pivo zmizet? Květináče tu nebyly, jen dvě ubohé umělé palmy, které se v rytmu basů unaveně chvěly. Maike mě ze strany sledovala s lišáckým úsměvem, jako by očekávala okamžitý důkaz mé pijácké odolnosti. I Benni na mě hleděl povzbudivě. No dobře, takže teď doopravdy musím. Statečně jsem s obrovským sebezapřením zvedla láhev k ústům a dala si jeden hořký doušek. S velkým úsilím jsem zabránila koutku úst v cestě dolů, naopak jsem ho vytáhla vzhůru a uznale přikývla.

Benni celý zářil. Maike se chichotala. Maike ale moc dobře viděla, že můj hlt by nezasytil ani kolibříka. Dloubla mě vyzývavě do boku a já si dala statečně další lok. Alkohol začal jako vždycky působit okamžitě. Myšlenky se mi začaly rozmazávat a údy se mi proměnily v gumu. Začalo mi být zatěžko sledovat Maičino vysvětlování, kdo se angažuje v kterém spolku, kdo zná jejího tatínka, kdo navštěvoval stejnou školu jako my, kdo má nebo chce mít děti a kdo chodí každý rok za Mikuláše. Připojila se k nám žena s copy, rozevlátými netopýřími rukávy a fialově puntíkovanými legínami a Maike ji vtáhla do napínavého rozhovoru o letošní letní slavnosti střeleckého spolku.

„Jé,“ vyhrkla jsem a předstírala, že mi pivo vyklouzlo z ruky. Láhev se roztříštila o zem a její obsah se se šumící pěnou vylil. „Moc mě to mrzí, to jsem nechtěla, promiňte!“ pospíšila jsem si s rychlou omluvou.

„Ále, to nic, to se za chvíli rozšlape,“ prohlásil Benni lhostejně, posbíral ze země střepy a vtiskl mi do ruky další pivo. To všechno se seběhlo tak rychle, že jsem nestihla ani protestovat, ani zmizet. Tillmann se široce usmíval.

Odevzdala jsem se svému osudu, dala si nový hlteček a doufala v sílu vypařování. Nasadila jsem nezúčastněný, decentně naladěný výraz. Když se žena s copy a Maike smály, smála jsem se také, aniž bych vlastně věděla, čemu. Ani dýdžej mě nedokázal přimět k uvolnění. Byl zjevně přesvědčený, že přinejmenším každou druhou písničku musí doplnit pár hodně vtipnými průpovídkami, takže atmosféru, kterou sám usilovně vytvářel, postupně zase ničil. Dokonce ani Maike se jeho hláškám nesmála. A já jsem z nich naprosto šílela.

Moje smysly se ocitly na válečné stezce. Už jsem tomu odvykla – tak rychle… Při své první návštěvě klubu před rokem a půl jsem zpočátku myslela, že v tom kraválu, smradu a vřavě nepřežiju ani deset minut. Nevěděla jsem, kam se mám dřív dívat – tolik tváří, tolik brebentění a k tomu dunivé basy, které se mi zavrtávaly do žaludku a otřásaly mými ušními bubínky. Tisíce různých pachů smíšených z parfémů, potu, piva, cigaret, rozšlapaných žvýkaček, mokrých střepů, rozpálených reflektorů a nevětraných místností.

Když jsem však překonala první vlnu paniky a namluvila si, že můžu kdykoliv odejít, začalo to být většinou snesitelné. Tohoto bodu jsem musela docílit i dneska. Klouzala jsem pohledem kolem sebe. Pár tváří už jsem znala ze školy, většina pro mě ale byla cizí. Tillmann dával zjevně přednost tomu, že sám rozjímal o křivdách světa, a šířil kolem sebe nepřekonatelnou hradbu „nedotýkej se mě“. Ani jsem se nepokusila ho oslovit. Nějak mi ale dělalo dobře vědět, že jsem tu nebyla jediná, kdo si to tu vysloveně neužíval.

Konečně se mi podařilo usadit se aspoň trochu pohodlně na barovou stoličku a tajně vylít půlku piva na zem, když tu copatá žena s Maike strnuly a já jsem automaticky zvedla hlavu. Během jediného okamžiku byly můj klid a pohoda ty tam.

Byl tu Colin. Ach jo. Zatraceně. A pochopitelně se díval skrz mě, jako bychom spolu nikdy neseděli u něho před domem a nemluvili o jeho mnoha, mnoha koních. Ne, zcela mě ignoroval. Zato všichni ostatní na něj zvědavě zírali a ke své zlosti jsem si uvědomila, že ani já jsem od něho nedokázala odvrátit pohled.

Měl na sobě úzké tmavé kalhoty s ošoupaným koženým páskem, bílou, ležérní košili, kterou měl víc než dost rozhalenou a kolem krku černou tenkou šálu. Ve světle reflektorů se blýskaly řady náušnic v jeho uších. Široký kožený náramek na levém zápěstí tvořil ostrý kontrast k jeho světlé pleti a pod nohavicemi mu vyčuhovaly polorozpadlé kozačky – neskutečná směs piráta, punkera a čeledína od koní. Jeho vlasy odolávaly všem zákonům přitažlivosti stejně jako moje. Jeden z pramínků se mu neohroženě kroutil přes obočí, jiný ho šimral na špičce nosu a další mu tvořil na šíji hedvábné vrabčí hnízdo, které by moje ruce chtěly okamžitě rozmotat.

Za chviličku se už Maike s copatou ženou od Colina zamračeně odvrátily a s potlačovanými úsměvy si o něm začaly špitat, jen já jsem trčela na své sedačce jako hypnotizovaná a nedokázala od něj odpoutat zrak. Nafoukanec, uzavřela jsem to. Tenhle chlap je neskutečně ješitný a nafoukaný. A zároveň jsem věděla, že to tak není. Nebo možná ano – ale ne tak, jak to vypadalo. Pásek, kozačky a košile – to rozhodně nebyl výplod nějakého stylisty – všechno bylo staré. A všechno mu padlo jako ulité. Colin všechny zastínil.

Krátce kývl na pár lidí, kteří pozdrav zdráhavě opětovali, a pak zamířil k tanečnímu parketu.

Tam už jsem ho viděla jen jako elegantní, urostlou a nehybnou siluetu. Siluetu, která zůstala sama. Žádný člověk se k němu nepřiblížil. Měla bych to udělat já? Ne, Ellie, na to nesmíš ani pomyslet, okřikla jsem se okamžitě. Patří mu to, že je sám. Nic jiného si nezasloužil. Sama jsem tomu nevěřila, ale zůstala jsem silná.

Po dvou hodinách únavných hovorů o spolcích a nejrůznějších akcích na likvidaci piva už mě začal brnět zadek a moje trpělivost byla vyčerpaná. Buď se teď něco stane, nebo si zavolám taxíka a pojedu domů. Cítila jsem se ospalá a zároveň podrážděná. A měla jsem vztek na Colina. Jak vůbec mohl dělat, že mě nezná?

Dýdžej toho zjevně už dost vypil a přestal se svými průpovídkami. Měli bychom konečně tančit, honem, tančit, vyzýval nás s těžkým jazykem. Nikdo nereagoval. „Dobrá, vy ignoranti, tak vám tedy zahraju pár aktuálních věcí. Třeba Depeche Mode. Ti už ostatně hráli i v osmdesátých letech.“ Zněl zklamaně. Pak si odkašlal do mikrofonu, vypnul ho a s podmračeným pohledem se obrátil k displeji.

Depeche Mode – zbožňovala jsem Depeche Mode, i když je Nikola s Jenny vždycky označovaly za kapelu starých dědků. Měla bych ještě chvíli počkat? Splní dýdžej svůj slib?

Colin, ten mizerný neřád, už z tanečního parketu neslezl a mezitím se do druhé místnosti přesouvali další a další hosté a bránili mi ve výhledu na jeho postavu. Madonna-Maike se ale zjevně výborně cítila na baru u Benniho a chystala se pokořit další pivo.

S tichým povzdechem jsem se rozhodla k ústupu. Právě jsem se chtěla otočit k Bennimu a Maike, abych se s nimi rozloučila, když tu mi zazněly do uší známé zvuky. Snad to není –? No fakt, to jsou doopravdy Depeche Mode. A jejich Wrong. Špatně. To se opravdu hodilo. Byla jsem ve špatné chvíli na špatném místě, ve špatném oblečení, ve špatném těle. Ve špatném světě. Jestli existovala jedna jediná píseň, která se hodila k mému životu a zároveň mohla zachránit tenhle večer, byla to tahle.

Už jsem nemohla vydržet sedět. Bylo to pro mě hotové utrpení. Nakoukla jsem za roh. Dobře, nebudu jediná, kdo tančí. Sklouzla jsem z barové stoličky a utíkala na parket. Na plochých podrážkách jsem se cítila dobře, a aniž bych to jakkoliv řídila nebo ovlivňovala, začaly se mé ruce a nohy pohybovat v rytmu beatu, zatímco duše se mi začínala doslova vznášet při naléhavém, a přece tak melancholickém hlase Davida Gahana. Hudba mi vlezla pod kůži. Zavřela jsem oči a vnímala už jen mihotavá světla pod víčky. Bylo mi jedno, jak jsem vypadala, jestli se mi někdo smál, nebo ne. Všechny ostatní jsem vytěsnila.

Písnička skončila příliš brzy. Se zavřenýma očima jsem se odsunula z parketu zpátky a opřela se o zeď a teprve pak pomalu otevřela oči.

Už jsem nebyla sama. Zatímco mi srdce bušilo v souzvuku s basy, táhlo mě to nezadržitelně do třpytící se černě Colinových očí. Síla jeho žhnoucího pohledu byla tak silná, že jsem se proti tomu nedokázala bránit.

Stál pár metrů ode mě u protější zdi, a přece byl u mě tak blízko, že jsem věřila, že mu mohu něco zašeptat a odsunout mu jediným pohybem tmavé vlasy z obličeje. Kolem úst mu pohrával ironický úsměv a jeho uhlové oči si mě nestydatě měřily.

Dýdžej bojoval se svým mixážním pultem. Párkrát to zaskřípalo a slyšela jsem ho klít, i když měl mikrofon vypnutý. Pak to navztekaně vzdal, dal si pořádný lok piva a zasmušile hleděl na parket. Hudba, která teď naplňovala prostor, byla chladná a technická a přece zvláštně roztoužená. Neznala jsem ji, ale připadala mi tak blízká, že jsem si ji mohla pobrukovat. Byla jsem skoro v pokušení znovu tančit – ale pak bych se musela odvrátit od Colinova pohledu. A to jsem nechtěla. Ačkoliv jsem na něj měla ještě pořád vztek, dívala jsem se mu vyzývavě do očí. Náhle mi hlavu zaplnily divoké obrázky, krátké výjevy jako z nějakého filmu. Obrázky ze života, jaký jsem nikdy nežila. Viděla jsem šedé tunely v metru, v nichž tančili lidé, mladé muže a ženy s vyčesanými účesy, nadměrně velkými saky, bledými obličeji a špičatými botami. Hleděla jsem do očí jedné dívky s černou čupřinou na hlavě a měla jsem chuť ji políbit na rty. Viděla jsem své ruce a nohy, jak hrály na bicí, silné a uvolněné, zatímco mě umělá mlha šimrala do nosu – a to všechno mě naplňovalo nejhlubší spokojeností. Pociťovala jsem štěstí. Štěstí a lehkost. Zmateně jsem si začala osahávat oči, ale byly otevřené. Co se to se mnou dělo?

Pohlédla jsem zpátky ke Colinovi. Do tváře mu vstoupil tesklivý výraz, jako by v něm písně vzbudily vzpomínky. To ale nebylo možné, bylo mu teprve dvacet, takže se narodil až v roce 1989, spočítala jsem hbitě. A to už byla tahle vlna pryč. To jsem prostě věděla, i když netuším, odkud. Stejně jako jsem náhle znala tu písničku, kterou si mixážní pult ve svém amoku vylovil. Viděla jsem před očima obaly desek. Being Boiled od Human League. Tenhle obal jsem ještě nikdy nedržela v ruce, a přece jsem ho viděla tak jasně a zřetelně, že bych ho mohla nakreslit.

Colin poslouchal, zaklonil hlavu a zavřel oči. Dlouhé řasy vrhaly stíny na jeho bledé tváře. Pak se odtáhl od zdi. Ještě nikdy jsem neviděla žádného muže tancovat tak jako jeho. Nemohla jsem říct, kdy a zda se jeho nohy vůbec dotýkaly země. Vycházelo z něho podvědomé napětí, které mu celé tělo pokrylo elektrickým třpytem. Ostatní tanečníci se mu automaticky vyhýbali. Každou chvíli přestala diskotéková světla svítit, takže Colinova košile vystupovala z temnoty strašidelnou modravou září. Také pod jeho zpola zavřenými víčky mu podivně jiskřilo.

Tváře ostatních se protáhly do posměšných grimas, oči se jim zúžily v podlé pohledy. Viděla jsem je, jak s rukama před ústy drbou. Vydýchaný, zakouřený vzduch začala jako jed naplňovat závist a žárlivost. Dokonce i Maike koukala na Colina naštvaně. Jen Tillmann ho sledoval klidně a velice pozorně.

Colinovi byli všichni lhostejní stejně jako mně. Tančil s přirozenou lehkostí, výborně a navíc jsem si musela přiznat, že i sexy. Přesně věděl, co dělal. A přece vypadal, jako by vůbec nevnímal své okolí. Ponořil se do něčeho, co jsem neznala, co mi zůstalo skryté. Zcela se odizoloval. Byl někde jinde – daleko, hodně daleko.

Vrať se, Coline, vrať se, přála jsem si, neodcházej. Zůstaň u mě.

Dozněly poslední takty. Dýdžej chtěl pustit další skladbu, ale náhle se ozvala ohlušující rána, reproduktory zahrkaly a všechna světla zhasla. Nastala tma jako v pytli.

Byla jsem tu zavřená a namačkaná mezi cizími lidmi, a kdyby teď začalo hořet, nikdo by neměl sebemenší zájem zachraňovat zrovna mě. Klidně by mě ušlapali. Propukala ve mně panika. Dostala jsem strach, že se už nedokážu nadechnout.

„Pojď se mnou ven,“ uslyšela jsem náhle Colinův hlas úplně blízko u ucha. Sáhla jsem vyděšeně vedle sebe, ale nikdo tam nestál. „Pojď. Pojď za mnou.“

Kde byl? Někdo mi vrazil do ramene. Do nosu mě udeřil odporný pach mužského potu a pak jsem ucítila zpocenou ruku na paži. Zhnuseně jsem ucukla. To nebyl Colin. Vykročila jsem, aniž bych věděla, kam vlastně jdu. Jak mohu jít za ním, když ho nevidím? Lidé kolem mě žertovali, ale já jsem mezi jejich křečovitými vtipy vnímala nahý strach. Báli se. A možná se báli už před výpadkem proudu, aniž by o tom věděli. Mělo to co dělat s Colinem. Jestli strach ještě zesílí, vypukne chaos. Davová panika.

Tak jsem prostě vyrazila. Naprosto jsem ztratila orientaci, ale nohy mě nesly tmou, jako by je táhl nějaký magnet. Ani jednou jsem nenarazila do zdi nebo nějakého jiného člověka, jen jsem běžela a nezastavovala se. Pak jsem narazila do dveří a plíce mi naplnil chladný vzduch sladké noci. Byla jsem na svobodě. Moje oči zase viděly.

Colin se na parkovišti opíral o své těžké auto, jako by na mě čekal. Automaticky jsem přešla k němu, aniž bych věděla, co mu mám vlastně říct. Koneckonců jsme spolu večer nepromluvili ani slovo. Každopádně ne tak, jak to dělali ostatní. A kromě toho jsem byla ještě naštvaná.

Na diskotéce se znovu rozsvítilo. Lidé jásali a tleskali, dokud je nepřehlušilo dunění basů.

Chvíli jsme stáli beze slova proti sobě.

„Bylo hezké, jak jsi tancovala,“ řekl nakonec tiše. Kompliment? On mi složil kompliment? Nebo si ze mě utahoval?

Ty také, chtělo se mi říct, ale jen jsem se suše rozkašlala. Pohled mi sklouzl na kus holé kůže, která na mě vykukovala z jeho rozepnuté košile. Trochu jsem se zapotácela. S největším úsilím jsem si dokázala zastrčit ruce do zadních kapes džínů. Pane bože. Málem jsem se ho dotkla. Ještě nikdy jsem takhle na kluka nesáhla. To byl můj železný zákon. Nikdy nebýt dotěrná. Nikdy neudělat první krok. A už vůbec ne u někoho, kdo mě každou chvíli odehnal jako dotěrný hmyz.

„Protože to bylo opravdové. Tys byla opravdová. Jinak nikdo,“ pokračoval Colin. Neznělo to tak, jako by hledal plácačku na mouchy. Hlas mi ale znovu selhal.

Náhle se mi do vlasů opřel studený závan větru. Na zlomek sekundy mi tělem projel ledový třes. Colin odvrátil pohled.

„Nastup si, zavezu tě domů.“ Aha, no tak jo, jasně. Kupodivu jsem ale nacházela zvrácené potěšení v tom, že se podřídím jeho rozkazu. Rozprostřela se ve mně lenivá, vábivá ospalost. Když jsem se ochotně svalila do koženého sedadla, vzpomněla jsem si navzdory pomalu se vzdalujícím myšlenkám na tatínkovu prosbu. Uvidí, že mě Colin přiveze – musela jsem tedy splnit jeho přání, pokud bude ještě vzhůru.

„Ty,“ začala jsem opatrně. Jo, už je to v pořádku, můžu zase mluvit. „Můj taťka by rád věděl, kdo je ten netvor, který mě už potřetí doveze domů.“ Pokrčila jsem omluvně rameny. „Maminka nás viděla. Mohl bys ho prosím krátce pozdravit?“

„Jistě,“ odpověděl klidným hlasem Colin, ale nemohla jsem nepostřehnout posměšný podtón.

„Proč se tomu tak hloupě šklebíš?“ zabručela jsem.

Škleb se proměnil v melodický smích.

„Ty máš tatínka hodně ráda, viď? Jiná holka by mě prostě požádala, abych ji vysadil za rohem.“

„Samozřejmě, že ho mám ráda,“ odsekla jsem. Co vlastně myslel těma „jinýma holkama“? Byl to snad jeho koníček vozit domů nezletilá děvčata?

„To je v pořádku,“ odpověděl a pobavený tón z jeho hlasu zmizel. Po pár minutách tiché noční jízdy jsem byli na místě. Přepadl mě stísněný pocit. Taťka byl impozantní muž a těch pár kluků, které jsem mu zatím představila, se při pohledu na něj málem sesypalo. Což jim v mých očích opravdu moc nepomohlo. Prostě z něj dostali strach. Přitom se k nim nikdy špatně nechoval nebo se jim neposmíval. Naopak byl vždycky vysloveně přátelský.

Colin nebyl o nic méně charismatický, i když úplně jiným, mladším způsobem – jak to asi bude probíhat u něho? Skamarádí se spolu a mě budou ignorovat? Nebo bude tatínkovi připadat škaredý, jak si to myslí i Maike? Bude si chtít prohlédnout jeho řidičák? Ani jedna z těchto představ se mi nezamlouvala.

Váhavě jsem se vysunula z auta a vběhla na dvůr, abych se podívala, jestli je tatínek ještě vzhůru. Samozřejmě byl. V zimní zahradě svítilo světlo a viděla jsem ho sedět za stolem.

Pokynula jsem Colinovi, aby šel za mnou k domu. Když jsme vstoupili do domu, Colin hlasitě nasál vzduch, jako by něco větřil. Na okamžik se zastavil.

„Všechno v pořádku?“ zašeptala jsem.

„Ano, jistě, všechno je ok,“ odpověděl tiše, ale jeho oči říkaly něco jiného. Byl nedůvěřivý, i když se to snažil zamaskovat. Ale neměla jsem čas ani nervy na to, abych si z toho dělala hlavu. Odhodlaně jsem vkročila do zimní zahrady, kde tatínek seděl při světle svíčky nad knihami a psal si poznámky.

„Ahoj, tati, přivedla jsem svého šoféra – chtěl jsi ho poznat. Tohle je Colin a…“ Zarazila jsem se, protože tatínkův obličej zkameněl. Prudce se zvedl, narovnal a zhluboka se nadechl – jako před okamžikem Colin na chodbě. Mě nebral vůbec na vědomí.

Zmateně jsem se otočila ke Colinovi, který si taťku měřil zachmuřeným pohledem. Oči mu plály a nejasné tušení v jeho obličeji se proměnilo v jistotu. Co se to tu děje? Neviditelná síla mě tlačila zpátky, takže jsem se tiskla ke zdi a oba bezmocně pozorovala. V místnosti byl slyšet praskot, podobný tomu, jako když zapálíme prskavku, jen hlasitější a výhrůžnější.

Co se to tu děje? Chtělo se mi zvolat, ale hlas mi opět žalostně selhal.

Vtom tatínek prudce vykročil kupředu a ve stejný okamžik se Colin přikrčil jako šelma před skokem. Bez hnutí si hleděli do očí. Z tatínkova pohledu mi přejel mráz po zádech. Takhle jsem ho ještě nikdy nezažila – krutého, nespoutaného a nepochopitelně rozzuřeného. Colin vypadal také zuřivě, ale v jeho zachmuřené tváři se zračila především nechápavost a bezedný údiv smíšený s agresivitou a strhující silou.

Z tatínkova hrdla se vydralo nenávistné zavrčení. Ruce sbalil v pěsti a jeho klokotající nenávist by každého jiného zahnala na útěk. Colin ale odolával.

„Opusťte okamžitě můj dům,“ pronesl tatínek tiše, ale tak výhrůžně, že mi z hrdla vyklouzlo zasténání. Ať se tu odehrávalo cokoliv – nahnalo mi to takový strach, že se mi udělalo špatně od žaludku a na čele mi vystoupil ledový pot. Tohle už nebyli lidé. Tohle byli krvežízniví rivalové.

„A už nikdy se nepřibližujte k mé dceři. Nikdy.“

Colin se nenechal zastrašit. Ještě pořád pátravě nasával vzduch a při tom ani jednou jedinkrát nemrkl. Oči měl pevně upřené na tatínka.

„Ale tati, nic mi přece neudělal,“ pokusila jsem se marně zmírnit neúnosnou situaci.

„Ven!“ zařval, aniž by mě vzal na vědomí. Jeho hlas byl natolik hlasitý a hrubý, že mě až zabolel v uších. Ještě nikdy jsem ho neviděla takhle bez sebe vzteky. Na Colinovi nebyla vidět jediná stopa po strachu nebo nervozitě. Aniž by odvrátil pohled od mého tatínka, pozpátku prošel zpět zimní zahradou, otevřel dveře a po schodišti opustil dům.

Na trávníku se ke mně ještě jednou otočil – strašlivé déjà-vu mého snu, jenom teď Colina ode mě dělilo pár silných okenních skel a zuřivý otec. Oči mu hořely jako černé uhly, ale jeho pohled byl tak smutný, až se mi zařezával do srdce. Pak zmizel v temnotě noci.

Podívala jsem se nechápavě na tatínka. Praskot dozněl, ale ještě pořád mu napjatým tělem probíhala neskutečná energie.

„Co to mělo znamenat? Jak jsi to myslel?“ Teď jsem byla jediná, kým tu cloumal vztek. „Nic mi neudělal! Jen mě odvezl domů, to je všechno!“ Byla jsem příliš slabá, než abych křičela, ale alespoň se mi nezlomil hlas. Místo toho mi vhrkly do očí slzy. Tatínek vypadal jako někdo, kdo se pokouší zahnat od sebe slova a myšlenky.

„Ten není pro tebe, Elisabeth,“ pronesl s nuceným klidem. „Je příliš starý a…“

„Je mu dvacet! Je o tři roky starší,“ přerušila jsem ho.

„Dvacet,“ zavrčel tatínek opovržlivě. „Podívala ses na něj někdy? Je to hejsek, který plete dívkám hlavy, zneužívá je, přivádí do jiného stavu a láme jim srdce. To přece musí vidět i slepý!“

Odjakživa jsem měla spolehlivý čich na to, jestli mi někdo lže, nebo ne. Tentokrát to bylo tak zřetelné, že o tom nebylo pochyb. Tatínek lhal. Každé slovo bylo vylhané.

„Lžeš,“ řekla jsem.

„Neopovažuj se mě obviňovat ze lži, Elisabeth,“ obořil se na mě tatínek. „Zničil by všechno, co máš ráda. Všechno!“

Jeho hlas a pohled byly tak překvapivé a vzbuzovaly ve mně takový strach, že jsem myslela jen na jediné: musím pryč. Prostě zmizet. Nezůstanu tu už ani minutu.

„Zašel jsi moc daleko, tati,“ pronesla jsem tiše. „Nejsem žádná lehká holka. Měl jsi mi důvěřovat. Ale ty jsi to neudělal. A naháníš mi strach!“

Jediným skokem jsem byla ve dveřích zimní zahrady a utíkala jsem, jak nejrychleji jsem dokázala, po schodech do zahrady. Chvilku jsem si byla jistá, že za sebou cítím jeho dech, ale skočila jsem bez problémů na své pošramocené kolo, šlápla do pedálů a se supěním vyrazila polní cestou nahoru k lesu.

Náš dům se náhle stal nepřátelským územím. Bála jsem se tam vrátit zpátky, ale zároveň mi trhalo srdce, že jsem se postavila svému tatínkovi a utekla z domova.

Jako v transu jsem si razila cestu mezi jedlemi, aniž jsem chápala, co tu vlastně pohledávám. Od kol mi vystřelovaly kamínky a párkrát jsem horko těžko zabránila krkolomnému pádu. Pak mi praskla pneumatika na zadním kole. S nadáváním jsem mrskla kolo do křoví.

Hlasitě jsem vzlykla. Byl to nepatřičný zvuk mezi líbezným cvrkotem cikád a něžným šuměním větru. Plíce mě pálily a džíny se mi lepily na zpocené nohy. Ozvalo se tiché zamňoukání. Strnula jsem. Uprostřed cesty seděl Mistr X a pozorně si mě prohlížel.

„Jé, ahoj, kocoure,“ řekla jsem přidušeně a posadila se na kamenitou zem. Kocour ke mně přiběhl a s hlasitým předením se mi otíral svou mohutnou hlavu o tváře. Celé tělo se mi otřásalo vzlykotem. Nechápala jsem tatínka a nechápala jsem Colina. Celá ta situace byla natolik groteskní a nelogická, že jsem ještě pořád nebyla schopná ji pochopit nebo dokonce si ji vysvětlit.

Ale teď, když mi Mistr X dodával slabou mňoukavou útěchu, jsem věděla, že se na to musím Colina vyptat. Když už lhal můj vlastní otec, musí mi říct pravdu alespoň on. Něco mi říkalo, že ji znal.

Mistr X mi spolehlivě ukázal cestu a po chvíli jsem našla Colina za domem, kde silnými, rychlými údery štípal dříví. Znovu a znovu projížděl sekyrou takřka nadlidskou silou skrz tlusté špalky a chvílemi se mi zdálo, že vidím při dopadu kovu na dřevo odskakovat jiskry. Mistr X se vyčítavě načepýřil a v bezpečné vzdálenosti se posadil na svůj chlupatý zadek.

„Přestaň! Zastav!“ křičela jsem. Colin nereagoval.

Bylo mi jasné, že o mě věděl, ale rozštípal nejdřív tři další špalky, než se napřímil a podíval se na mě bolestivým pohledem. Po obličeji mu nestékala jediná kapka potu, ačkoliv bylo strašlivé dusno. Košili měl samý flek a kalhoty poseté třískami.

„Co to mělo znamenat?“ vyhrkla jsem a můj odvážný plán – nerozplakat se – okamžitě ztroskotal. Přesto zněl můj hlas nečekaně vyzývavě. „Vysvětli mi, o co šlo. Okamžitě!“

Ještě jednou zvedl sekyru a udeřil s ní tupou stranou do špalku, jako by ho jinak energie, která v něm vřela, roztrhala na kusy. Náhle stál přímo přede mnou a jeho oči byly plné hněvu, frustrace a bolesti.

„To ti nemohu říct. Nemám právo ti to povědět. Ach, Ellie, prostě mě nemá rád.“ Colin se odmlčel. Zamyšleně si projel rukama skrz vlasy. I on mi začal nahánět strach, ale jeden z nich mi zkrátka musí povědět pravdu.

„Musíš mi to říct. Musíš,“ naléhala jsem. Klepala jsem se jako osika a Colinův pohled se na okamžik zastavil na mých slzách, které mi stékaly po bradě. Bolel mě celý obličej. Čelist jsem měla tak křečovitě sevřenou, že jsem nemohla skoro mluvit.

Colin chvíli mlčel. Kolem nás se rozhostilo strašidelné ticho. Cvrkot cikád zmlkl a také vítr se utišil.

„Jak se jmenuje tvůj tatínek, Ellie?“ zeptal se konečně. Slyšela jsem mu na hlase, že ho to stálo obrovské přemáhání položit mi tuhle otázku, ale pak se zvedla stavidla. „Jak se jmenuje?“ opakoval hlasitě. Znovu se na mě podíval s alarmující směsí bolesti a údivu v očích.

„Leo. Leo Sturm,“ koktala jsem bezmocně. Co to má sakra s celou tou záležitostí společného?

„Jak se jmenuje?“ opakoval ještě hlasitěji. „Jak se jmenuje doopravdy?“

Mé myšlenky zachvátil amok. Pak mi to ale došlo. Jasně. Krátce před mým narozením přijal tatínek jméno mojí maminky, protože maminka tvrdila, že si žádné děvče na světě nezaslouží, aby vyrůstalo s jeho příjmením. Bylo dost hrozné už to, že s ním vyrůstal Paul.

„Fürchtegott,“ odpověděla jsem a chvěla se po celém těle. „Leopold Fürchtegott.“

Colin ze sebe vyrazil zvuk, který byl žalostný a zuřivý zároveň, až se Mistr X přikrčil a bezděčně zavrčel. Byla jsem si jistá, že přijdu docela o rozum, pokud mi někdo v tu ránu nevysvětlí, o co tu proboha jde.

Colin o krok ucouvl. Já jsem zůstala stát a pořád jsem se klepala. Dívala jsem se mu nepohnutě do očí, ačkoliv se mi po tvářích koulely slzy.

„Tvůj otec…“ Colin nasál vzduch a pevně se na mě podíval. „Tvůj otec je polokrevník.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .