ÚVODEM

Zajímají-li vás čeští filmoví herci a máte navíc knihu „Kdo je kdo v českém filmu (poprvé)", která vyšla v nakladatelství Petrklíč už na začátku roku 2006, pak vězte, že se váš obzor ještě rozšíří. Jistě i díky této knížce, kterou právě držíte v rukou, se dozvíte to zásadní o známých hereckých osobnostech, na něž v prvním dílu této řady prostě nedošlo.

Následující stránky této publikace se tedy opět zaobírají kumštýři, které dnes známe jen z filmů pro pamětníky, ale rovněž herci, kteří se na stříbrném plátně proslavili mnohem později. Každá kapitola si všímá nejen základních dat, milníků a zásadních filmů dané osobnosti, přičemž nechybějí ani jiné důležité údaje o umělecké kariéře.

Autor knížky si ve svém výběru všímá nejen excelentních hvězd, ale stejně tak pozoruhodných hereckých osobností, které dovedly mistrovsky zahrát vedlejší či menší roli. Současně nezapomíná ani na ty, kterým kdysi učarovalo herectví a své první šance nepromarnili, ale posléze přece jenom poněkud „přesedlali": jako například Milan Hein, kdysi herec, dnes principál úspěšného pražského komorního divadla Ungelt.

A třebaže se nakonec ani v této knížce nedostalo na všechny naše herecké osobnosti, vězte, že mnohé může napravit plánovaný třetí díl…

Pavel Hora

JIŘÍ ADAMÍRA

Narozen: 2. dubna 1926 v Dobrovicích u Mladé Boleslavi

Zemřel: 14. srpna 1993 v Praze

První film: Vítězná křídla (1950)

První velká role: JUDr. Veselý ve filmu …a pátý jezdec je Strach (1964)

Poznávací znamení: Elegantní, uhlazený, zdvořilý, vůči ženám gentleman. Intelektuál s jistými aristokratickými znaky. Noblesa, nadhled, moudrost. Přesně takový byl i v soukromí.

Jeho herecké začátky spadají ještě do období druhé světové války, kdy se stal členem pražského Divadla mladých pionýrů Václava Vašátka. V té době už ovšem pražský rodák Jiří Adamíra (1926 – –1993) dobře věděl, byť předtím vystudoval gymnázium a potom ještě průmyslovku, že nechce dělat něco jiného. A co si tenkrát předsevzal, za tím si šel.

Jako herec noblesního až aristokratického typu nezačínal v Praze, nýbrž v tehdejším Gottwaldově. V tamním Divadle pracujících, kde v roce 1946 debutoval ve hře Každý něco pro vlast, vydržel skoro šest let. Mezitím si zahrál ve dvou filmech – Vítězná křídla (1950) a Zítra se bude tančit všude (1952) – a změnil angažmá. Odešel do Ostravy. „Životní zkušenost je nutná, protože rozšiřuje znalosti. Hravost si zachováváme díky kousku dětské duše, která by měla zůstat v každém z nás. Zůstat alespoň trochu klukem, to je naše jediná zbraň proti bačkorám," říkával herec, který si v ostravském Státním divadle zahrál Shakespearova Hamleta i Richarda III., stejně jako Goringa v Ideálním manželovi.

Když pak přišla nabídka z Prahy, zaváhal možná jen vteřinu. Nastoupil tehdy do Realistického divadla, ve kterém vydržel celých osmadvacet let. Pamětníci dodnes vzpomínají na jeho Jaga v Othellovi, Astrova ve Strýčku Váňovi, Trigorina v Rackovi, Higginse v Pygmalionu či Ivana Karamaze v Bratrech Karamazových. Teprve v roce 1990 přestoupil do činohry pražského Národního divadla, kde exceloval jako Sebrebrjakov ve Strýčku Váňovi či v roli Šamana v Topolově hře Sbohem Sokrate. Adamírovou labutí písní na naší první scéně byla postava továrníka Werleho v Ibsenově Divoké kachně.

Souběžně s návratem do Prahy, kde byl odjakživa de facto doma, začala i jeho kariéra filmového herce. První opravdu zajímavou hereckou příležitost dostal od režiséra Zbyňka Brynycha v dramatu …a pátý jezdec je Strach (1964). Následovaly filmy, kde pak často představoval nesmlouvavé muže zákona, případně rafinované intrikány. Ale objevoval se rovněž ve filmech historických a tzv. kostýmních, jako tomu bylo v případě Radúze a Mahuleny (1970), Příběhu lásky a cti (1977), Božské Emě (1979), Oldřichovi a Boženě (1984) nebo Konci starých časů (1989).

A televizní obrazovka? Na ní zazářil už jako Bedřich Branske v inscenaci Modlitba pro Kateřinu Horovitzovou (1965). Později diváky zaujal i jako Patrokles Nerudný v seriálu Byl jednou jeden dům (1974) či policejní rada Korejs v sérii Panoptikum hříšných lidí města pražského (1986).

JOSEF BLÁHA

Narozen: 8. června 1924 v Novom Meste (tehdejší Jugoslávie)

Zemřel: 6. prosince 1994 v Praze

Jeho první film: student ve filmu Jan Roháč z Dubé (1947)

První velká role: Detektiv Brůžek v televizním seriálu Hříšní lidé města pražského (1968)

Poznávací znamení: Charismatický muž, který dovedl zahrát drsňáka, noblesního pána z lepší společnosti, ale i nepolepšitelného sukničkáře stejně jako taťku od rodiny či nekompromisního muže zákona. Jeho čas přišel až po čtyřicítce, kdy se stal úspěšným televizním, divadelním i filmovým hercem.

Josef Bláha se narodil ze smíšeného manželství. Otec, lesní inženýr, byl Čech, matka Slovinka. „Teprve když mi bylo jedenáct, jsme se přestěhovali do Prahy – a já se tak konečně mohl naučit česky," vzpomínal Josef Bláha v jednom starém novinovém rozhovoru.

K herectví ho to táhlo už během středoškolských studií, a tak to zkoušel s ochotnickými spolky. Za okupace se dokonce přihlásil na konzervatoř, ale nakonec mu veškeré jeho umělecké touhy zhatilo totální nasazení. Sen si splnil až po roce 1945, kdy se stal členem souboru Divadla Ference Futuristy a byl přijat na pražskou DAMU. Tu absolvoval v roce 1951 a krátce poté zakotvil v Divadle Na Vinohradech, na jehož scéně vytvořil mnoho velkých divadelních postav.

Na filmovém plátně se poprvé objevil – ještě jako student herectví – v jedné z epizodních postav v historickém snímku Jan Roháč z Dubé (1947), ale podobných malých roliček ho od té doby čekala ještě celá řada, mnohdy i zcela záporných postav. Zlom nastal až díky televiznímu seriálu Hříšní lidé města pražského (1968), ve kterém představoval detektiva Brůžka a kde měl za partnery Jaroslava Marvana v roli policejního rady Vacátka a Josefa Vinkláře jako inspektora Bouše. Postavu Brůžka si ostatně zopakoval i ve čtyřech celovečerních filmech režiséra Jiřího Sequense – Pěnička a Paraplíčko (1970), Partie krásného dragouna (1970), Smrt černého krále (1971) a Vražda v hotelu Excelsior (1971).

Policistu si zahrál i v komedii Ďábelské líbánky (1970), zatímco dvojnásobného vraha a lupiče ztvárnil v detektivce Na kolejích čeká vrah (1970). Už předtím uspěl jak v historickém snímku Kladivo na čarodějnice (1969), kde mu režisér Otakar Vávra svěřil menší roli hraběte Šternberka, tak v následujících diváckých hitech typu Dívka na koštěti (1971), kde představoval ředitele čarodějnické školy, či Hodíme se k sobě, miláčku…? (1974), v němž zase pro změnu ztvárnil postavu hudebního skladatele Petra Karáta.

Poté následovaly další úspěšné filmy Můj brácha má prima bráchu (1974) a Brácha za všechny peníze (1978), v nichž představoval rázného otce Pavelku, ale to už měl za sebou role v seriálech Byl jednou jeden dům (1974) a Muž na radnici (1976), kde si s chutí sobě vlastní „střihl" postavu záletného tajemníka.

K dalším výrazným rolím Josefa Bláhy rozhodně patří i jeho venkovský údržbář zemědělských strojů Vavřinec v lidové komedii Tchán (1979). Jednu z hlavních rolí vytvořil i v populárním televizním seriálu Návštěvníci (1983).

Na filmovém plátně se objevil naposledy v dětském filmu Poklad rytíře Miloty (1989), tedy pět let před svou smrtí.

RADOSLAV BRZOBOHATÝ

Narozen: 13. září 1932 ve Vrútkách (Slovensko)

První film: Mstitel (1959)

První velká role: Kašpar Lén ve filmu Mstitel (1959)

Poznávací znamení: Mužnost, síla, rozhodnost. To jsou prvotní znaky herce, který uspěl jak na divadle, tak ve filmu. Jeho typ „drsana" ho předurčil hrát postavy vesměs tvrdých chlapů, ovšem ne nemyslících monster, ale mužů hloubavých a řídících se vlastním (a klidně i selským) rozumem a morálními zásadami.

Narodil se na Slovensku, ale rané mládí prožil s rodiči, kteří jsou původem Moravané, ve Valašském Meziříčí. Tam vychodil gymnázium a prožíval své první úspěchy v ochotnickém divadle, lidové muzice i ve sportu. Měl spoustu zájmů, a proto měl dilema, jestli se má věnovat sportu, nebo herectví. Nakonec se rozhodl pro to druhé a snad nikdy nemusel litovat.

V letech 1950–1954 studoval na pražské DAMU a po absolutoriu zamířil rovnou do kolínského divadla. Byl tam sezonu, a než přišel v roce 1962 do Prahy, vystřídal angažmá v Mostě, Olomouci a Příbrami. V Praze působil nejdřív v libeňském Divadle S. K. Neumanna a v roce 1967 přešel do vinohradského divadla, kde strávil řadu let. Právě v tomto angažmá vytvořil celou plejádu krásných rolí – například Francka v Maryši, Marlowa v dramatu Král Krysa, Macbetha, Fausta, ale také Godunova v Caru Fjodorovi nebo Jordana v dramatizaci Hemingwayova románu Komu zvoní hrana. Dnes hraje na své vlastní scéně – v Divadle Radka Brzobohatého.

Svou první roli – zedníka Kašpara Léna – si mladík s hubenou a ostře řezanou tváří zahrál ve filmu Mstitel (1959), natočeném Karlem Steklým na motivy románu K. M. Čapka-Choda. Z dalších hereckých příležitostí vynikají například role vyšetřovatelů v detektivkách Strach (1963) a Vrah skrývá tvář (1966), kde měl za partnera Rudolfa Hrušínského. Stěžejní roli dostal i v dramatu Atentát (1964), které je de facto rekonstrukcí příprav a realizace atentátu na Reinharda Heydricha.

Z množství filmů různých žánrů i kvality, které Radoslav Brzobohatý během let své umělecké kariéry natočil, patří k těm zásadním zcela určitě „kronika moravské vesnice v letech 1945 –1958" režiséra Vojtěcha Jasného Všichni dobří rodáci (1968), „kasařská romance" Pěnička a Paraplíčko (1970) anebo další „trezorový" film Karla Kachyni Ucho (1970). Protipólem k těmto dramatickým postavám byla role Roberta ve sci-fi komedii Oldřicha Lipského Zabil jsem Einsteina, pánové… (1969), kterou natočil Oldřich Lipský.

Na televizní obrazovce slavil své první úspěchy jako mlynář v televizní adaptaci Jiráskovy Lucerny (1967) či titulní představitel v seriálu F. L. Věk (1971). Poté přišly další výrazné příležitosti, například v seriálech Jana Eyrová (1973), v němž si zahrál pastora Riverse, Dynastie Nováků (1982), Cirkus Humberto (1988) nebo aktuální Ulice (2005).

VILMA CIBULKOVÁ

Narozena: 25. března 1963 v Ostrově nad Ohří

První film: Smích se lepí na paty

(1986)

První velká role: Anděla ve filmu Výchova dívek v Čechách (1996)

Poznávací znamení: Ženskost, temperament, sexappeal. Ideální typ pro postavy osudových žen, ale také herečka, na kterou se do divadla chodí. I film, kde ona hraje, je událostí.

Teprve až po maturitě na střední pedagogické škole si rodačka z Ostrova nad Ohří podala přihlášku na pražskou DAMU. Absolvovala ji spolu s Ivanou Chýlkovou, Karlem Rodenem, Veronikou Žilkovou, Evou Holubovou a Jitkou Asterovou roce 1985, ale to už také dva roky hostovala v Divadle Na zábradlí.

Po absolutoriu DAMU nastoupila do činohry Národního divadla, odkud ale po čase odešla, aby za nějaký čas nastoupila do souboru Divadla Pod Palmovkou. Její první rolí na této scéně byla Natasja Filipovna v Idiotovi. Postupně se vypracovala na jednu z mála pražských hereček, na které diváci prostě chodí, ať hraje v čemkoliv.

Zatímco na televizní obrazovce debutovala v pohádce Co poudala bába Futéř v roce 1983, na filmovém plátně to bylo až o tři roky později v komedii Smích se lepí na paty (1986), kde ale hlavní roli hrála Jiřina Bohdalová. Na skutečně výraznou filmovou roli si však musela počkat několik let. Ještě předtím se ale objevila v menších rolích ve snímcích Čas sluhů (1989), Dva lidi v ZOO (1990), Vyžilý Boudník (1990) a Učitel tance (1994).

Teprve filmy Výchova dívek v Čechách (1996) a Báječná léta pod psa (1997) – v obou případech šlo o filmové adaptace románů Michaela Viewegha – jí poskytly konečně více prostoru. Autenticky rozehrané postavy „nóbl" paniček nebo podváděných manželek jí přinesly další a o poznání zajímavější herecké úkoly – ať už to byla Róza v příběhu o vášni a nevinnosti Kuře melancholik (1999), nacistická lékařka Waage v baladickém filmu Der Lebensborn – Pramen života (2000) nebo paní Agáta ve filmu Martina Šulíka Krajinka (2000). Ale pravda je, že až ve filmu režiséra Jana Hřebejka Pupendo (2003) dostala v českém filmu svou první velkou roli, a byla za svůj strhující výkon oceněna Českým lvem. Výrazných rolí se dočkala i v parodii Mazaný Filip (2003) stejně jako ve výpravné historické fresce Krev zmizelého (2005).

Na televizní obrazovce se Vilma Cibulková objevila v pěkné řádce inscenací a seriálů. Z těch zásadních titulů to jsou například Přítelkyně z domu smutku (1992), Život na zámku (1996), Slečna Julie (1998), Jabloňová panna (1999), Samota (2001), Lišák (2002) nebo Miláček (2002), Místo nahoře (2004), Žil jsem s cizinkou (2005) a Dobrá čtvrť (2005).

ANDREA ČUNDERLÍKOVÁ

Narozena: 6. května 1952 v Praze

První film: Vysoká zeď (1964)

První velká role: Nataša ve filmu Pět holek na krku (1967)

Poznávací znamení: Krása, něha a dívčí půvab, což jsou atributy, které u Andrey Čunderlíkové přetrvaly hodně dlouho. Ale vždy byla spíš typem romantické smutné krásky, než „velká" herečka. Zato však ve svých kreacích nikdy nezklamala.

Ve filmu se objevila už jako dvanáctiletá dívka. Nejdřív v lyrickém snímku režiséra Karla Kachyni Vysoká zeď (1964) a poté v detektivním povídkovém filmu Volejte Martina (1965) a dětském snímku Káťa a krokodýl (1965). Ve všech třech případech šlo o epizody. Zato další postava (kterou získala v konkurzu) byla už hlavní a mladé adeptce slávy se bezesporu povedla. Šlo o roli přecitlivělé Nataši ve filmu Pět holek na krku (1967), který na motivy románu Ivy Hercíkové natočil režisér Evald Schorm. Hned potom ji obsadil Jiří Hanibal do svého „prázdninového příběhu" Malé letní blues (1967), v němž patnáctiletá Andrea Čunderlíková vytvořila postavu Jiřky. V té době už studovala střední ekonomickou školu, což jí ovšem nebránilo ve filmování pokračovat. Po několika filmech, v nichž ztvárnila vedlejší role – byly mezi nimi i snímky Farářův konec (1968), Královský omyl (1968) a Zabil jsem Einsteina, pánové… (1969) –, vytvořila ústřední postavu ve slovenském filmu Láska neláskavá (1969), ve kterém byl tehdy jejím partnerem budoucí režisér Karel Smyczek. Zajímavou příležitost zahrát dvě postavy dostala ve Schmidtově filmové adaptaci povídek Vladislava Vančury Luk královny Dorotky (1970), kde měla za partnery Jaromíra Hanzlíka a Janu Brejchovou. Tehdy patřila dlouhovlasá brunetka k vyhledávaným a oblíbeným představitelkám dívčích rolí v českých i slovenských filmech, což dokládají tituly Hodina modrých slonů (1971), Letokruhy (1972), Orlie pierko (1971), Poslední ples na rožnovské plovárně (1974), Na konci světa (1975), Malá mořská víla (1976) nebo slovensko-gruzínská koprodukce Rača, láska moja (1977). Herečka si ještě zahrála vedlejší roli ve filmu Útěky domů (1980), ale poté se na dlouhé roky odmlčela.

„Nejsem romantik, ani idealista. Budu se snažit brát život tak, jak poběží. Chci mít rodinu, děti a práci. Chci žít pokud možno klidně," řekla v rozhovoru pro časopis Mladý svět někdy v roce 1976, čímž možná leccos naznačila.

A tak to vypadá, že prozatím poslední velkou rolí Andrey Čunderlíkové byla zdravotní sestra Ina, která se objevila jak v první řadě televizního seriálu Nemocnice na kraji města (1977), tak v jeho druhé řadě natočené v roce 2003.

VLADIMÍR DLOUHÝ

Narozen: 10. června 1958 v Praze

První film: Už zase skáču přes kaluže (1970)

První velká role: Adam ve filmu Už zase skáču přes kaluže (1970)

Poznávací znamení: Klučina, který od filmu Už zase skáču přes kaluže urazil velký kus cesty a dozrál v interesantního herce. Je v něm hodně tajemství a své diváky, ať v televizi, v divadle či ve filmu, může ještě hodně překvapit.

Objevil ho režisér Karel Kachyňa a hned ho také obsadil do hlavní role ve svém filmu Už zase skáču přes kaluže (1970). Dvanáctiletý Vladimír Dlouhý tu vytvořil postavu chlapce Adama, který trpí obrnou, ale díky své silné vůli a nezdolnému optimismu překoná svůj handicap, aby si mohl dopřát jízdu na koni.

V patnácti se sice začal učit zedníkem, ale nakonec se přece jenom nechal přemluvit režisérem Petrem Schulhoffem a přihlásil se na pražskou konzervatoř. Tu absolvoval v roce 1980 a poté nastoupil do angažmá v Divadle Na zábradlí, odkud po čase přešel do Rokoka. V současnosti je členem hereckého souboru v Divadle Na Vinohradech.

Už v sedmdesátých letech patřil k obsazovaným hercům, přičemž jeho parketou tehdy byli dospívající kluci více či méně sympatičtí, ať už šlo o Jardu v Kachyňově Robinsonce (1974), německého chlapce Tonyho ve filmu režiséra Jaromila Jireše Ostrov stříbrných volavek (1976), gymnazistu Ondru v komedii Hop – a je tu lidoop (1977), Honzu v „retro" příběhu režiséra Ivo Nováka Šestapadesát neomluvených hodin (1977) anebo Petra ve sci-fi komedii Něco je ve vzduchu (1979).

Zajímavé role čekaly Vladimíra Dlouhého i v další dekádě, kdy si zahrál například vysokoškoláka Františka v adaptaci románu Karla Misaře Periferie nazvané Poslední vlak (1982), mlynáře Janka v pohádce S čerty nejsou žerty (1984) či obkladače Luďka Krejzu v psychologickém snímku Křížová vazba (1990). Následovala několikaletá pauza, po které se na plátna kin vrátil až ve filmu Malostranské humoresky (1995). Další výrazné postavy, v nichž předvedl své herecké mistrovství, na sebe nedaly dlouho čekat. Filmy jako Bumerang (1996), Báječná léta pod psa (1997), Knoflíkáři (1997), Čas dluhů (1998), Jedna ruka netleská (2003), Non plus ultra (2004) a Krev zmizelého (2005) jsou toho pádným důkazem. Jistě ne náhodou byl pak nominován jednak na Českého lva (za svůj výkon ve filmu Bumerang), jednak na cenu Thálie (za svůj výkon v představení Na dotek).

Řadu rolí vytvořil Vladimír Dlouhý také na televizní obrazovce, avšak tou nejznámější postavou zůstává i po letech jeho Petr Majer v seriálech Arabela (1979) a Arabela se vrací (1990).

MILENA DVORSKÁ

Narozena: 7. září 1938 v Prostějově

První film: Byl jednou jeden král (1954)

První velká role: Princezna Maruška v pohádce Byl jednou jeden král (1954)

Poznávací znamení: Dříve něžný dívčí typ, později něžný maminkovský typ. Bez pochyb krásná a atraktivní žena. Obdařená sexappealem, ale i laskavou tváří s výraznýma očima a zajímavě vykrojenými rty. Jako herečka schopna toho nejniternějšího prožitku.

Pro film ji objevil Jan Werich, který si jí všiml při svém hostování v Prostějově a poté ji prosadil do role hodné a přívětivé princezny Marušky v pohádce režiséra Bořivoje Zemana Byl jednou jeden král (1954). To nakonec způsobilo, že zrušila své předcházející plány stát se zdravotní sestrou a rozhodla se pro studium herectví. A přestěhovala se do Prahy.

DAMU studovala rodačka z Prostějova v letech 1956 –1960 a hned po absolutoriu se začlenila do souboru tehdejšího Divadla E. F. Buriana, kde – s krátkou přestávkou, když začátkem sedmdesátých let přešla do Divadla Za branou – působila řadu let.

Půvabná herečka, jejíž tvář povětšinou lemovaly (a vlastně dodnes lemují) delší tmavé vlasy, neměla o pracovní nabídky nouzi. Ještě jako studentka herectví byla obsazena do komedie Anděl na horách (1955) a dramatu Zatoulané dělo (1959), ale o její popularitě rozhodly až další filmy – například romantická podívaná režiséra Václava Kršky Poslední růže od Casanovy (1966), kde měla roli Valerie a za partnera noblesního Felixe le Breux, nebo příběh ze současnosti slovenského režiséra Martina Hollého Jeden deň pre starú paniu (1966), v němž v roli nekonvenční Hedy sváděla kněze, či další veselohra Nejlepší ženská mého života (1968), kde byl jejím partnerem Jiří Sovák.

Postupně přibývalo rolí maminek a manželek, objevila se i v komediích typu „Marečku, podejte mi pero!" (1976), Jára Cimrman ležící, spící (1982) nebo Vesničko má středisková (1985), ale mohli jsme ji vidět rovněž v pohádkách. Zatímco ve filmu Karla Kachyni Malá mořská víla (1976) si zahrála postavu zlé čarodějnice, v pohádce Václava Vorlíčka Jak se budí princezny (1977) ztvárnila laskavou královnu Elišku.

Po letech na ni nezapomněl ani režisér Zdeněk Troška, který jí svěřil postavu Honzovy matky v pohádkách Z pekla štěstí (1999) a Z pekla štěstí 2 (2001). Ale ještě předtím herečka předvedla na plátně jednu ze svých dosud nejpůsobivějších kreací, za kterou byla nominována na cenu Český lev v kategorii nejlepší ženský herecký výkon. Bylo to ve snímku režiséra Tomáše Vorla Kamenný most (1996), kde představovala ustaranou matku hlavního hrdiny, kterého si zahrál Tomáš Hanák.

JOSEF DVOŘÁK

Narozen: 24. dubna 1942 v Horní Cerekvi

První film: Čest a sláva (1968)

První velká role: Jiří ve filmu Nevěsta (1970)

Poznávací znamení: Jeden z nejlepších českých komiků a navíc jeden z nejlepších představitelů vodníků. Svůj komediální talent uplatňuje ponejvíce na jevišti nebo na televizní obrazovce, ale povedlo se mu to i v několika filmech. Někdy bývá – možná poněkud nadneseně – označován za pokračovatele krále českých komiků Vlasty Buriana…

Vyučil se sice automechanikem, ale tuto profesi dlouho nevykonával. Neměl na to totiž čas. Už dávno předtím propadl divadlu, které se stalo jeho osudem. Začínal v ochotnickém souboru v Kadani, odkud v roce 1965 přešel do experimentálního studia při Kladivadle v Ústí nad Labem. V tomto souboru vydržel pět let, načež odešel do jiného divadla, které tenkrát v Ústí působilo – do Činoherního klubu, v němž nejen hrál, ale kterému také krátce šéfoval.

Když pak v roce 1972 odešel do Prahy, vedla jeho umělecká cesta do Semaforu. Nejdřív působil ve trojici s Jitkou Molavcovou a Jiřím Suchým, posléze se představil se samostatnou skupinou, s níž připravil taková představení jako Má hlava je včelín, Třešňová alej nebo S Pydlou v zádech. Mnohem později se stal principálem souboru, který se jmenuje Divadelní společnost Josefa Dvořáka.

Prvně si zahrál v historickém snímku Čest a sláva (1968), ale i to je poněkud diskutabilní záležitost. Po pravdě řečeno nemá v tomto filmu režiséra Hynka Bočana jedinou repliku. A podle vlastních slov tam pouze otevírá nějaká vrata.

První regulérní filmovou rolí byl tedy až jeho Jiří ve smutné komedii Nevěsta (1970), do které tehdy osmadvacetiletého herce přizval její režisér Jiří Suchý. Jednu z vedlejších, zato výrazných rolí – blonďatého svůdce dívek – si pak zahrál v prvním filmu Víta Olmera Takže ahoj (1970). Následovala účast v krimikomedii Hynka Bočana Muž z Londýna (1974), která ovšem nebyla zdaleka tak úspěšná jako crazy komedie Oldřicha Lipského Jáchyme, hoď ho do stroje, ve které si zahrál v témže roce. Postava automechanika Bédy Hudečka byla sice vedlejší, ale Josefu Dvořákovi se mimořádně povedla. A nový komik byl na světě, alespoň tak ho vnímalo tehdy ještě československé filmové publikum! Nemohl tudíž chybět ani v dalších komediích jako Parta hic (1976), Hop – a je tu lidoop! (1977), v nichž se objevila doslova plejáda českých komediálních herců, nebo Poplach v oblacích (1978), což byly de facto další příběhy pana Tau.

Hlavní roli dostal až v tragikomedii režiséra Jaromíra Borka Lvi salonů (1978), ve které se snažil publikum rozesmát jako zedník Fery Kaplan. V dalším filmu si zahrál až o tři roky později. Byla to mafiánská komedie režiséra Juraje Herze Buldoci a třešně (1981), ale poté si ve filmu nezahrál dobrých deset let. V roli „herce" se mihl v pohádce O zapomnětlivém kouzelníkovi (1991) a rok nato si zahrál nadporučíka Mazurka v Černých baronech (1992), které natočil na motivy stejnojmenné knihy Miroslava Švandrlíka Zdenek Sirový.

Řadu zajímavějších příležitostí mu poskytla nepochybně televize, kde se objevil už v seriálu Byli jednou dva písaři (1972), a od té doby na obrazovce takřka zdomácněl. Vynikající byl nejen v grotesce režiséra Jána Roháče Traja chrobáci (1976), kde s ním excelovali Bolek Polívka a Ota Jirák, ale i v seriálovém Malém televizním kabaretu (1978), který byl určen pro děti. Jako komediální herec se uplatnil v „rodinných" seriálech typu Nemocnice na kraji města (1977/2003), Arabela (1978), Návštěvníci (1983) nebo Rozpaky kuchaře Svatopluka (1984). O to víc pak překvapil v televizním dramatu Jiřího Hubače Hřbitov pro cizince (1991), kde spolu s Jiřím Bartoškou vytvořili ústřední postavy.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .