Martina Drijverová

České pověsti

pro malé děti

Computer Press

Brno

2011

České pověsti pro malé děti

MARTINA DRIJVEROVÁ

Computer Press, a.s., 2011. Dotisk prvního vydání.

Ilustrace: Dagmar Ježková

Jazyková korektura: Sabina Konečná

Vnitřní úprava: Irena Rozvoralová

Sazba: Irena Rozvoralová

Obálka: Irena Rozvoralová

Odpovědná redaktorka: Eva Mrázková

Technická spolupráce: Irena Rozvoralová

Technický redaktor: Irena Rozvoralová

Produkce: Petr Baláš

Computer Press, a. s.,

Holandská 3, 639 00 Brno

Objednávky knih:

http://knihy.cpress.cz

distribuce@cpress.cz

tel.: 800 555 513

ISBN 978-80-251-3666-9

Prodejní kód: KDV0104

Vydalo nakladatelství Computer Press, a. s., jako svou 4039. Publikaci.

© Computer Press, a.s. Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být kopírována a rozmnožována za účelem rozšiřování v jakékoli formě či jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu vydavatele.

Obsah

Praotec Čech

Silný Bivoj

Libuše a Přemysl

Bruncvík

Král Ječmínek

Karlův most

Kouzelník Žito

Blaničtí rytíři

Dalibor

Faustův dům

Dívčí válka

Synové Svatoplukovi

Svatý Václav

Horymír

Oldřich a Božena

Břetislav a Jitka

Tatarská princezna

Založení Nového Města pražského

Staroměstský orloj

Golem

Praotec Čech

Kdysi dávno žily u řeky Visly rodiny dvou bratrů - Čecha a Lecha. Ale dobře jim tam nebylo.

V okolí se totiž objevily jiné kmeny, a ty byly náramně bojovné. Co chvíli cizí muži vyrazili, někoho přepadli a zabili. Jindy zas vyloupili obydlí a sebrali, na co přišli. Nebylo to k životu, stále jen bránit chýše a políčka, ukrývat v lese plačící ženy a děti...

„Takhle to dál nejde,” řekli si jednoho dne bratři. „Zdá se, že tu nebude nikdy klid! Měli bychom odejít a vyhledat si novou zemi.”

To se snadno řekne, jenže hůř udělá. Cesta byla dlouhá. A ať šli, kam šli, všude už někdo bydlel! Děti plakaly, ženy naříkaly, že dál nemohou a že docházejí zásoby jídla. Muže, i když zatínali zuby, už také bolely nohy... Tak putovali, až dorazili k jakési hoře.

„Tady si odpočineme,” rozhodli bratři, „ stejně už se stmívá...”

Všichni se uložili ke spánku a noc byla klidná. Ráno se jako první vzbudil Čech. Tak zas půjdeme dál, vzdychl si. Ale kudy? Měl bych se rozhlédnout. Snad z vrcholku hory!

Zvlášť vysoká ta hora nebyla, vystoupit na ni moc práce nedalo. Jak Čech dorazil nahoru, vydechl a rozhlédl se po kraji. No to je nádhera! řekl si. Ty šťavnaté zelené louky! Ty hluboké lesy, řeky a stříbrné potoky! Slunce svítilo, všechno kolem kvetlo a ve vzduchu bzučely včely. Pod modrou oblohou poletovali ptáci a v lese zahlédl Čech srnku a zajíce. A co bylo nejdůležitější: nikde ani stopy po nějakém lidském obydlí.

Čech běžel z hory dolů, co mu nohy stačily, a hned budil příbuzné: „Už jsme tady! To je ta země zaslíbená, zvěře a ptáků plná, medem oplývající!”

Skvělá zpráva. Lidé se hned dali do práce: vykáceli pár stromů, postavili si obydlí a založili pole, zorali je, oseli. Do lesa chodili na lov, u řeky chytali ryby. Bylo jim dobře. A té báječné zemi začali říkat Čechy.

Jenom Lecha mrzelo, že si to ráno přispal a že všechnu slávu sklidil jeho bratr. Trápil se tím, že v noci spát nemohl. A po nějakém čase už to nevydržel. Přemluvil rodinu a vydal se od hory, kterou nazvali Říp, na další cestu. Do cizích krajů. Že prý také něco objeví. Kam došel, co se s ním stalo? Těžko říci. Víme jen jedno: žádná země se Lechy nejmenuje.

Silný Bivoj

Před dávnými časy vládl v Čechách vévoda Krok. Měl tři dcery: Kazi, Tetu a Libuši. Co s nimi? uvažoval Krok, když byly holky malé. Libuše je z těch tří nejchytřejší, ta by mohla po mně převzít vládu. Kazi je nejhezčí, ta by se mohla provdat za nějakého silného muže, abych měl spojence do bitev. A Teta...? No, to tedy nevím, co s ní bude. O té se těžko dá něco říci.

Čas plynul, dívky rostly a byly přesně takové, jak jejich otec předpokládal. Libuše byla čím dál moudřejší, Kazi krásnější a Teta? Prostě byla. Těžko o ní něco říci. Nápadníci se za ní ani za Libuší moc nehrnuli, všichni obdivovali Kazi: jaké má oči, jaké vlasy. a ta krásná postava! Kazi si tedy mohla vybírat z mnoha mužů, ale žádný jí do oka nepadl. „Já chci manžela hezkého, statečného a taky chytrého!” říkala.

„Takového najít, to nebude jen tak,” domlouval dceři Krok, „nemohla bys trochu slevit?”

„Ani náhodou!” pohodila Kazi dlouhými vlasy a odšustila ze světnice.

„Ona se nakonec nevdá!” naříkal Krok, „s dětmi jsou takové starosti...”

A aby toho nebylo málo, starostí mu ještě přibylo. V okolí vévodského sídla Vyšehradu se totiž objevil divoký kanec. Ničil pole široko daleko a napadal lidi - obrovský, zuřivý, s ostrými tesáky. A nikdo si netroufal pustit se s obludou do boje. „To není obyčejné zvíře!” říkali lidé. „To je nějaký zlý duch.”

Ale jednoho dne se na Vyšehradě ozval křik a nadšené volání: „Bivoj, silný Bivoj...” Všechny tři kněžny vyběhly na nádvoří, a co nevidí! Stojí tu mladý lovec, muž jako skála, oči se mu modře blýskají. a na zádech nese divokého kance. Počíhal si na něj v úkrytu, pak skočil a holýma rukama zvíře přemohl. Ještě živé je přinesl vévodovi jako dar.

Ach, ten je hezký! pomyslela si Kazi. Totiž ten lovec, kanec vypadá příšerně. Bivoj... krásné jméno. Je silný, statečný, chytrý taky... no, myslím, že nemám dál na co čekat. „Tatínku!”

A byla svatba. Krok získal silného spojence do bitev. Libuše se chystala převzít po otci vládu a Teta? No. vládnout nemohla, vdávat se nechtěla, tak si dala postavit hrad Tetín a dívala se z něj na stříbrné vlny řeky. Aspoň to se o ní dá říci.

Libuše a Přemysl

Kněžna Libuše převzala vládu po svém otci, vévodovi Krokovi. Byla velice moudrá, a nejen to: uměla také věštit, předpovídat, co se stane. Vyšla si třeba k řece Vltavě, jen se tak rozhlédla po blátivých březích a hned spustila: „Vidím město veliké, jeho sláva se bude hvězd dotýkat...”

„No výborně,” řekli si lidé. „V takovém městě budeme rádi bydlet - jenom je musíme postavit. A kněžna bude chtít ze všeho nejdřív hrad, to se rozumí. Tak abychom se do toho dali.”

Poráželi stromy, ořezávali z nich větve a loupali kůru. a jeden nadšenec začal rovnou tesat práh ke dveřím: ten že je u domu nejdůležitější. „Práh, práh!” volal pořád a Libuše, jak ho slyšela, povídá: „A to město se bude jmenovat Praha.”

Nikdo jí samozřejmě neodporoval. Postavili kněžně hrad a kolem něj skutečně vyrostlo nádherné město. „Ta Libuše, ta to krásně předpověděla!” libovali si lidé, protože se jim dobře vedlo. Ale i v dobrých časech dojde ke sporům. Dva sousedé se pohádali o majetek. O pole.

„Odjakživa bylo moje!” tvrdil jeden a ten druhý křičel, že je to pustá lež. Nakonec se vydali za Libuší, aby je rozsoudila. Kněžna, jak to měla ve zvyku, přivřela oči a nahlédla do budoucnosti: „Ode dneška bude to pole po všechny časy tvoje!” řekla prvnímu z mužů.

„No to je pěkné!” rozzlobil se druhý. „Ani jsi s námi nepohovořila a hned rozhoduješ! To je tím, že jsi ženská. Vévoda by si dal se soudem větší práci. Běda mužům, kterým žena vládne!”

Libuši ta řeč pochopitelně zamrzela. Ale že byla moudrá, přece jen uvažovala - třeba by bylo lepší, kdyby vládl muž. Ona by se mohla v klidu věnovat věštění. A pak, být pořád sama, to už ji také omrzelo.

„Najdu si manžela!” oznámila tedy lidem. Dala ze stáje vyvést koně, svého nejmilejšího bělouše, ať prý si jde, kam chce. A kde se zastaví, tam že čeká ženich.

Kůň běžel tři dny bez oddechu, až ve vsi Stadice zůstal stát u pole. Jakýsi muž tam zrovna oral.

„Ty jsi náš kníže!” vyhrkli na něj udýchaní poslové, co se po tři dny hnali za běloušem. Zvláštní věc: oráč se ani nepodivil. Klidně si převlékl krásné šaty, co mu přivezli, a jel na hrad, slavit svatbu. Jmenoval se Přemysl. Lidé mu říkali Přemysl Oráč a dohadovali se: věděla kněžna, kde ženicha najít, protože vidí do budoucnosti? Nebo byl její kůň zvyklý do Stadic často jezdit, takže tam trefil? Kdoví. Ať to bylo tak, či tak, Libuše a Přemysl byli spolu šťastní a jejich rod vládl v Čechách dlouhý čas.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy České pověsti pro malé děti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.