Věnováno Niallovi, vládci mého vesmíru

Kapitola 6

Christian mi otevírá dveře spolujezdce u černého Audi SUV a já nastupuju. Tak tomu říkám auto. O tom výbuchu vášně ve výtahu se ještě nezmínil. Měla bych snad já? Měli bychom o tom mluvit, nebo bude lepší předstírat, že se nic nestalo? Připadá mi to až neskutečné, můj první opravdový polibek bez zábran… S ubíhajícími minutami získává punc legendy o králi Artušovi nebo zkazky o bájné Atlantidě – jako by ani nikdy neexistoval, nikdy se neudál. Možná se mi to jenom zdálo. Ne. Dotknu se svých rtů – ještě jsou po jeho polibku naběhlé. Zcela určitě se to stalo. Jsem teď jiná? Po tomhle muži zoufale toužím a on toužil po mně.

Po očku ho sleduju. Vyzařuje z něj jeho obvyklé zdvořilé, lehce odměřené já.

To je tak matoucí.

Startuje motor a couvá ze svého místa na parkovišti. Pouští hudbu a interiér auta se plní tou nejsladší, nejmagičtější melodií dvou ženských hlasů. Páni… na mé rozjitřené smysly to má dvojnásobně silný účinek. Až mi z toho jde mráz po zádech. Christian vyjíždí na Jihozápadní Park Avenue, řídí s lehkostí a uvolněnou nenuceností.

„Co to posloucháme?“

„To je Flower Duet od Delibese z opery Lakmé. Líbí se ti to?“

„Christiane, je to naprosto úchvatný.“

„Taky si myslím,“ uculí se na mě. A na zlomek vteřiny vypadá na svůj věk: mladý, bezstarostný… a smrtelně krásný. Tak tohle je klíč k jeho srdci? Hudba? Sedím a poslouchám ty dva andělské hlasy – lákavé, svůdné.

„Můžu to slyšet ještě jednou?“

„Jistě.“ Christian stiskne nějaké tlačítko a mě znovu pohlcuje hudba. Je to jako pomalý, něžný a jistý útok na mé sluchové vjemy.

„Takže máš rád klasickou hudbu?“ ptám se a doufám, že tak získám vzácný náhled do jeho soukromí.

„Můj hudební vkus je celkem různorodý, Anastasie, všechno od Thomase Tallise až po Kings of Leon. Záleží na náladě. A ty?“

„U mě taky tak. S tím rozdílem, že netuším, kdo je Thomas Tallis.“

Střelí po mně krátkým pohledem a zase se vrací k řízení.

„Někdy ti ho pustím. Je to britský skladatel ze šestnáctého století. Tudorovská chrámová chorálová hudba.“ Uchechtne se. „Já vím, zní to hodně tajemně, ale je to opravdu krása.“

Znovu přepíná hudbu a autem se rozezní Kings of Leon. Hmm… tohle znám. Sex on Fire. Jak příhodné. Tóny v reproduktorech náhle překrývá vyzváněcí melodie mobilu. Tlačítkem na volantu hovor přijímá.

„Grey,“ vyštěkne. Je tak odměřený.

„Pane Greyi, tady Welch. Mám pro vás ty informace, které jste požadoval,“ ozývá se bezbarvý, tak trochu drsný hlas.

„Dobře. Pošlete mi to mailem. Něco dalšího?“

„Ne, pane.“

Christian to pokládá, hovor utichá a hudba začíná znovu hrát. Neřekl na shledanou ani děkuji. Jsem tak šťastná, že jsem se ani nezaobírala myšlenkou ucházet se o místo v jeho společnosti. Už jenom při té představě se zachvěju. Na můj vkus jedná se svými zaměstnanci až moc chladně a panovačně. Hudbu znovu překrývá zvonění telefonu.

„Grey.“

„Pane Greyi, právě vám přišla mailem ta DOM.“ Tentokrát ženský hlas.

„Dobře. To je všechno, Andreo.“

„Na shledanou, pane.“

Christian zavěšuje stiskem knoflíku na volantu. Hudba hraje jen velmi krátce, když znovu zazvoní telefon. Ježkovy zraky, tak tohle je jeho život? Nepřetržité vlezlé telefonáty?

„Grey,“ ucedí.

„Čau, Christiane, tak co, vyspali jste se spolu?“

„Ahoj, Elliote – mám hlasitý odposlech a nejsem tu sám,“ vzdychne Christian.

„Koho tam máš?“

Christian zakoulí očima. „Anastasii Steeleovou.“

„Čau, Ano!“

Ano?!

„Ahoj, Elliote.“

„Už jsem o tobě hodně slyšel,“ zavrní Elliot svůdně. Christian se zamračí.

„Nesmíš věřit všemu, co Kate říká,“ poradím Elliotovi.

Ten se zachechtá.

„Právě vezu Anastasii domů,“ zdůrazní Christian mé plné jméno. „Mám tě vyzvednout?“

„No jasně.“

„Tak za chvíli.“ Christian domluví a znovu se rozezní hudba.

„Proč mi tak vytrvale říkáš Anastasie?“

„Protože se tak jmenuješ.“

„Dávám přednost Aně.“

„Nepovídej.“

Už jsme skoro doma. Netrvalo to tak dlouho.

„Anastasie,“ osloví mě zamyšleně. Sjedu ho nakvašeným pohledem, ale on si mého výrazu nevšímá. „To, co se stalo v tom výtahu… už se to nebude opakovat – tedy, pokud k tomu nedojde na základě dohody.“

Parkuje před naším domem. Až teď si uvědomuju, že se mě vůbec nezeptal, kde bydlím – a stejně to ví. A jo vlastně, vždyť už mi posílal ty knihy – jasně že ví, kde bydlím. Který všeho schopný majitel vrtulníku a slídil, co dokáže napíchnout mobil, by to taky nevěděl?

Tak proč mě nechce znovu políbit? pomyslím si trucovitě. Nechápu to. Měl by se spíš jmenovat Záhadný a ne Grey. Vystupuje z auta a nedbalým dlouhým krokem přechází na mou stranu, aby mi otevřel dveře. Gentleman jako vždy – snad kromě zřídkavých vzácných okamžiků ve výtazích. Tváře mi polévá horko, když si vybavím, jaké to bylo, cítit jeho rty na svých, jenže najednou se mi do mysli vkrádá vzpomínka na to, že jsem se ho nemohla dotknout. Chtěla jsem prsty pročísnout ty jeho rozcuchané vlasy, jenže jsem nemohla pohnout rukama. Zpětně se kvůli tomu cítím rozladěná.

„To, co se stalo v tom výtahu, se mi líbilo,“ vyslovím tiše, když vystupuju z auta. Nejsem si jistá, jestli jsem nezaslechla sotva slyšitelný prudký nádech, ale rozhoduju se tomu nevěnovat pozornost a vycházím po schodech k domovním dveřím.

Kate s Elliotem sedí u našeho jídelního stolu. Knihy za čtrnáct tisíc dolarů někam zmizely. Díkybohu. Stejně s nimi mám nějaké plány. Kate se naprosto mimo své zvyklosti nemístně culí a vypadá tak nějak pomuchlaně – takovým tím sexy způsobem. Christian mě následuje do obýváku a ona si ho navzdory tomu svému užívala-jsem-si-celou-noc výrazu podezíravě měří.

„Ahoj, Ano.“ Vyskakuje, aby mě objala, a pak si mě podrží na délku paží tak, aby si mě mohla opravdu důkladně prohlédnout. Zamračeně se obrací ke Christianovi.

„Dobré ráno, Christiane,“ zdraví ho lehce pichlavě.

„Slečno Kavanaghová,“ odpovídá jí svým upjatým formálním tónem.

„Jmenuje se Kate, Christiane,“ zavrčí Elliot.

„Kate,“ kývne na ni Christian zdvořile a loupne po Elliotovi očima. Ten se zakření a vstává, aby mě taky objal.

„Čau, Ano,“ rozzáří se a v modrých očích mu zajiskří. Okamžitě si ho oblíbím. Očividně nemá s Christianem nic společného. Není divu, když jsou oba adoptovaní.

„Ahoj, Elliote,“ usměju se na něj, takže zjišťuju, že jsem si kousala ret.

„Elliote, už bychom měli jet,“ vyzývá ho Christian umírněně.

„Jasně.“ Elliot se obrací ke Kate, tiskne si ji do náruče a dlouze a důkladně ji líbá.

Ježiši… nechte si to na potom. Rozpačitě zkoumám špičky svých bot. Nenápadně juknu Christianovým směrem a shledávám, že mě upřeně sleduje. Vyzývavě na něj přimhouřím oči. Proč mě nemůžeš taky takhle políbit? A Elliot se mezitím činí, dramaticky s Kate smýkne a zakloní ji tak, až se její vlasy dotknou podlahy, a dál ji vášnivě líbá.

„Tak pozdějc, bejby,“ zazubí se na ni, když se vydovádí.

A Kate se jednoduše rozplývá. Takhle jsem ji ještě nikdy neviděla – hlavou mi problesknou slova jako „přístupná“ a „povolná“. Povolná Kate. Páni, ten Elliot ale musí být dobrý. Christian nejprve obrátí oči v sloup a pak se znovu zadívá na mě. Jeho výraz je nečitelný, i když, snad trochu pobavený. Zasune mi uvolněný pramen vlasů za ucho. Při tom doteku se mi zadrhne dech a bezděky se mu přimknu k prstům. Jeho pohled roztává, zlehka přejíždí palcem po mém spodním rtu. Rázem mám v žilách místo krve žhavou lávu. A potom, až příliš rychle, je ten dotek pryč.

„Pozdějc, bejby,“ broukne a já se prostě musím zasmát, protože mi to k němu vůbec nesedí. Ale i když vím, že to řekl jen tak, dotknou se mě ta dvě důvěrná slůvka až někde na dně duše.

„Vyzvednu tě v osm.“ Otáčí se k odchodu, otevírá dveře a vychází na verandu. Elliot ho následuje, ale cestou ještě posílá Kate vzdušný polibek, při kterém pocítím nečekané bodnutí žárlivosti.

„Takže jste se spolu…?“ sonduje Kate, zatímco je sledujeme, jak nastupují do auta a odjíždějí. Z hlasu jí doslova odkapává sžíravá zvědavost.

„Ne,“ vyjedu na ni podrážděně a doufám, že to ten výslech zarazí. Vracíme se zpátky do domu. „Ale vy dva očividně ano.“ Prostě se nedovedu oprostit od závisti. Kate chlapy odjakživa přitahuje. Je neodolatelná, krásná, sexy, zábavná, suverénní… zkrátka všechno, co já nejsem.

Jenže ona mi namísto odpovědi věnuje nakažlivý úsměv. „A dnes večer ho uvidím zas.“ Zatleská a poskočí si jako malá holka. Nedokáže ovládnout to rozrušení a štěstí a já si nemůžu pomoct a prožívám to spolu s ní. Šťastná Kate… tak to bude ještě zajímavé.

„Christian mě dnes večer bere do Seattlu.“

„Do Seattlu?“

„Jo.“

„Tak možná tam byste mohli…“

„Eh, Kate, já doufám, že jo.“

„Takže už se ti líbí?“

„Jo.“

„Dost na to, abys…?“

„Jo.“

Kate vykulí oči.

„Pane jo. Ana Steeleová se konečně zamilovala, a není to nikdo jiný než samotný Christian Grey – rajcovní sexy milionář.“

„No jasně – dělám to jen pro peníze,“ zašklebím se na ni a pak se obě rozhihňáme.

„Ty máš novou halenku?“ zarazí se a já ji konečně zasvěcuju do všech nezáživných detailů minulé noci.

„Dal ti vůbec pusu?“ vyzvídá, když si pak vaří kafe.

Upadám do rozpaků.

„Jednu.“

„Jednu?!“ ušklíbne se.

Zahanbeně přitakám. „On je hodně zdrženlivý.“

Nedůvěřivě nakrčí čelo. „To je divný.“

„Nemyslím, že slovo divný to úplně vystihuje,“ zahučím.

„No, každopádně musíme zařídit, abys byla dnes večer naprosto neodolatelná,“ zavelí rozhodně.

Ach ne… to vypadá na nějaký zdlouhavý, ponižující a bolestivý proces.

„Za hodinu musím být v práci.“

„Za hodinu snad něco zvládnu. Tak pojď.“ Chňapne mě za ruku a vleče do své ložnice.

Odpoledne u Claytonů se vleče, přestože máme plno. Po zavíračce trávím dvě hodiny doplňováním regálů, protože letní sezona je v plném proudu. Je to jednotvárná práce, takže mám najednou až příliš prostoru na přemýšlení, ke kterému jsem se za celý den nedostala.

Díky Kateině neúnavné a doslova vlezlé instruktáži jsem celá jako ze škatulky, mám dokonale oholené nohy i podpaží a vytrhané obočí. Byla to ta nejnepříjemnější zkušenost. Ale ujistila mě, že právě tohle dnes muži běžně očekávají. Co dalšího bude očekávat on? Musela jsem Kate přesvědčovat, že to opravdu chci. Z nějakého záhadného důvodu mu stále nedůvěřuje, možná proto, že je tak odměřený a formální. Kate řekla, že nedokáže přijít na to, co jí na něm nesedí, tak jsem jí aspoň slíbila, že pošlu zprávu, až dorazím do Seattlu. O té helikoptéře jsem jí ještě neřekla, vyšilovala by.

A pak je tu ještě ta záležitost s Josém. Poslal mi tři zprávy a na mobilu od něj mám sedm zmeškaných hovorů. Taky mi dvakrát volal domů. Kate před ním mlžila, kde jsem. Vytušil, že mě Kate kryje, ona obvykle nemlží. Ale rozhodla jsem se ho nechat trochu vydusit. Ještě pořád se na něj dost zlobím.

Christian se zmiňoval o nějakém papírování a já si nejsem jistá, jestli žertoval, nebo jestli budu opravdu muset něco podepsat. Hrozně mě štve, že to nedokážu odhadnout. A ke všemu ta úzkost, skoro se mi nedaří potlačit rozčilení a nervozitu. Takže dnes je den D! Čekala jsem na něj tak dlouho – jsem na to vůbec připravená? Má vnitřní bohyně mě zpraží pohledem a nedůtklivě dupne svou malou nožkou. Ona na to připravená je. Je připravená na cokoliv s Christianem Greyem, jenže já pořád nerozumím tomu, co ten na mně vidí… šedá myš Ana Steeleová – to prostě nedává smysl.

Samozřejmě je na minutu přesný, a když odcházím, už na mě čeká před obchodem. Vystupuje ze zadních dveří auta, aby mi je podržel, a vřele se na mě usmívá.

„Dobrý večer, slečno Steeleová,“ zdraví mě.

„Pane Greyi,“ kývnu zdvořile, když si sedám na zadní sedadlo.

Za volantem sedí Taylor.

„Zdravím, Taylore,“ ozvu se.

„Dobrý večer, slečno Steeleová,“ odpovídá mi uctivým profesionálním tónem.

Christian nastupuje z druhé strany, bere mě za ruku a jemně ji tiskne. Jako kdyby mě stisknul celou…

„Jak bylo v práci?“ broukne.

„Zdlouhavě,“ odpovídám a můj hlas zazní chraplavě, je příliš hluboký a plný touhy.

„Ano, taky jsem měl dlouhý den.“

„Cos dělal?“ daří se mi zformulovat otázku.

„Šel jsem s Elliotem na trek.“ Palcem mi přejíždí po kloubech prstů tam a zase zpátky. Okamžitě se mi prohlubuje dech a zrychluje tep. Jak jen tohle dělá? Vždyť se mě dotýká na tak malém kousku těla – a moje hormony na počest té události pořádají divokou párty.

Jízda na místo, odkud poletíme, je krátká, než se naděju, jsme tam. Marně se ale rozhlížím, kde je ta slibovaná helikoptéra. Nacházíme se totiž v nějaké zastavěné čtvrti, a dokonce i já vím, že vrtulník potřebuje ke vzletu nějaký prostor. Taylor parkuje, vystupuje z auta a otevírá mi dveře. Vmžiku je u mě i Christian a znovu mě bere za ruku.

„Připravená?“ ujišťuje se.

Přikývnu a chci říct: Na všechno, jenže se mi nedaří promluvit, jak jsem rozrušená a nervózní.

„Taylore.“ Christian zběžně pokyne svému řidiči a odvádí mě do jedné z budov, kde zamíříme přímo k výtahům. Výtah! Vzpomínka na náš ranní polibek se vrací, aby mě znovu pronásledovala. Nemohla jsem ji dostat z hlavy celý den, snila za bílého dne u pokladny v Claytonovic obchodě. Paní Claytonová mě musela dvakrát hlasitě oslovit, aby mě dostala nohama zpátky na zem. Tvrdit, že jsem byla pouze nesoustředěná, by byl omyl století. Christian se na mě zadívá, na rtech lehký úsměv. Ha! Taky na to myslí.

„Jsou to jenom tři poschodí,“ prohlásí suše, v očích mu zasvítí jiskřičky humoru. On má snad nějaké telepatické schopnosti nebo co. Skoro mě to děsí.

Když nastupujeme, snažím se tvářit úplně nezúčastněně. Dveře se zavírají… a je to tady. Vzduch kolem nás jako by se plnil statickou elektřinou, která mezi námi začíná sršet a která mě spoutává. Zavírám oči v chabém pokusu to ignorovat. Christian zesiluje stisk své ruky a o pět sekund později se dveře otevírají. Jsme na střeše budovy a ona tam čeká – bílá helikoptéra s modrým nápisem Grey Enterprise Holdings s.r.o. hned vedle firemního loga. Už to tak vypadá, že se chystáme zneužít majetek společnosti.

Christian mě vede do malé kanceláře, ve které sedí za stolem nějaký důchodce.

„Tady je váš letový plán, pane Greyi. Externí kontroly jsou hotové. Je v pořádku a připravená, pane. Můžete hned letět.“

„Děkuji, Joe,“ usměje se na něj Christian vlídně.

No panečku. Někdo je přece jen hoden Christianova slušného zacházení. Nejspíš to nebude jeho zaměstnanec… Užasle si starého pána prohlížím.

„Tak pojď,“ vyzývá mě Christian a společně vyrážíme k vrtulníku. Když přicházíme blíž, zdá se mi mnohem větší, než jsem očekávala. Předpokládala jsem, že to bude ten malý typ pro dvě osoby, ale ve skutečnosti je v něm místo nejmíň pro sedm lidí. Christian otevírá dveře a ukazuje mi k jednomu ze sedadel úplně vpředu.

„Sedni si – na nic nesahej,“ nařizuje mi, když za mnou nastupuje.

Razantně zabouchne dveře. Jsem ráda, že je heliport osvětlený, jinak bych v tom malém kokpitu těžko něco viděla. Sedám si na určené místo a Christian jde vedle mě do dřepu, aby mě připoutal. Jsou to čtyřbodové pásy, spínané dohromady v jedné centrální přezce. Oba horní mi utahuje tak, že se můžu sotva pohnout. Je tak blízko, plně soustředěný na to, co dělá. Kdybych se jen mohla předklonit, dotkla bych se nosem jeho vlasů. Voní tak čistě, svěže, nebesky, jenže já už jsem pevně připoutaná k sedadlu a účinně zbavená možnosti pohybu. Letmo na mě jukne a usměje se, jako kdyby si vychutnával jeden ze svých tajných vtipů; oči mu jenom září. Je tak mučivě blízko. Když kontroluje jeden z horních popruhů, podvědomě zadržím dech.

„Jsi zajištěná, už mi neutečeš,“ zašeptá. „Dýchej, Anastasie,“ dodává tiše.

Zvedá ruku a zlehka se dotýká mé tváře, pomalu sjíždí prsty až k mé bradě a bere ji mezi palec a ukazováček. Nahýbá se a dává mi krátkou cudnou pusu. Ten nečekaný a vzrušující dotek jeho rtů mi způsobuje závrať a slastné trnutí od pasu dolů.

„Ten postroj miluju,“ vydechne zhruble.

Cože?

Sedá si vedle mě a zapíná si pásy, pak zahajuje zdlouhavý proces kontrol ukazatelů, tlačítek a spínačů u neuvěřitelného množství měřicích přístrojů a kontrolek na palubní desce. Celá se postupně rozzáří podsvícenými ciferníky a problikávajícími světýlky.

„Nasaď si to,“ říká a ukazuje na sluchátka přede mnou. Jakmile je mám na hlavě, začíná se roztáčet vrtule. I tak je to ohlušující zvuk. Taky si bere sluchátka a pokračuje v přepínání dalších a dalších spínačů.

„Právě procházím předletovou kontrolou,“ ozývá se Christianův hlas v reproduktorech na mých uších.

Podívám se na něj a zakřením se.

„Víš určitě, co děláš?“ popíchnu ho.

Otočí ke mně hlavu a uculí se.

„Vlastním pilotní licenci už čtyři roky, Anastasie. Se mnou jsi v bezpečí,“ vycení zuby v dravčím úsměvu. „Teda, když pilotuju,“ dodává a mrkne na mě.

Christian na mě… mrknul?!

„Jsi připravená?“

Vykuleně kývnu.

„Fajn. Kontrolní věži. PDX, tady Charlie Tango – Golf Echo Hotel, připraven ke vzletu. Prosím potvrďte. Přepínám.“

„Charlie Tango – máte povolení. Zůstaňte na frekvenci PDX, vystoupejte na jedenáct tisíc stop, směr nula jedna nula. Přepínám.“

„Věži, rozumím, Charlie Tango vzlétá, přepínám a končím… A jde se na to,“ dodává ke mně, zatímco se vrtulník pomalu a hladce zvedá do vzduchu.

Portland nám mizí přímo před očima a my se vznášíme do vzdušného prostoru Států, i když můj žaludek zůstává pevně přikovaný k Oregonu. Páni! Všechna ta oslnivá světla se postupně zmenšují, až pod námi nakonec jenom poblikávají. Je to jako pozorovat svět z takového toho kulatého akvária. Když vystoupáme ještě výš, není už vidět vůbec nic. Obklopuje nás černočerná tma, dokonce ani měsíc nám nesvítí na cestu. Jak může Christian vidět, kam letíme?

„Je to strašidelné, co?“ zazní mi do sluchátek Christianův hlas.

„Jak víš, že letíš správným směrem?“

„Díky tomuhle,“ namíří svůj dlouhý ukazováček na jeden z přístrojů, ze kterého se vyklube elektronický kompas. „Tohle je Eurocopter EC135. Jedna z nejbezpečnějších ve své třídě. Je vybavená pro noční lety.“ S uvolněným úsměvem po mně střelí koutkem oka.

„Na střeše budovy, ve které bydlím, je heliport. Tam míříme.“

No jasně že má na střeše svého domu přistávací plochu. On je opravdu jiná liga než já. V jeho obličeji se odráží světla z palubní desky. Je velmi soustředěný a neustále kontroluje všechna ta zařízení, co má před sebou. Zpod přivřených víček nenápadně hltám jeho rysy. Má moc hezký profil. Rovný nos, ostře řezaná čelist – mám neodolatelnou chuť po ní přejet špičkou jazyka. Ještě pořád se neoholil a to strniště k tomu svádí dvojnásob. Hmm… Chtěla bych vědět, jak moc drsné by bylo na jazyku, pod mými prsty, na tváři.

„Když letíš v noci, jako bys byla slepá. Musíš se spoléhat na techniku,“ přerušuje tok mého erotického snění.

„Jak dlouho poletíme?“ dostávám ze sebe přidušeně. Vůbec jsem nemyslela na sex, ne, to v žádném případě.

„Necelou hodinu – máme vítr v zádech.“

Hmm, v Seattlu za míň než hodinu… to nezní špatně. Už se nedivím, že letíme.

Do velkého odhalení mi nezbývá ani celá hodina. V podbřišku se mi rozvibruje každičký sval. Mám tu vážný případ motýlků – celé hejno mi třepotavě naráží do stěn žaludku. Do háje, co si to na mě jenom přichystal?

„Jsi v pořádku, Anastasie?“

„Ano.“ Díky těm nervům odpovídám krátce, upjatě a sevřeně.

Myslím, že se usmál, ale v té tmě je těžké to posoudit. Mačká nějaké další tlačítko.

„PDX, tady Charlie Tango, jsme v jedenácti tisících stopách, přepínám.“ Vyměňuje si nějaké další informace s letovou kontrolou. Všechno to na mě působí strašně profesionálním dojmem. Myslím, že opouštíme portlandský vzdušný prostor a vstupujeme do mezinárodního vzdušného prostoru Seattlu. „Rozumím Sea-Tac, zůstáváme na příjmu, přepínám a končím.“

„Podívej, támhle,“ ukazuje na malinkatý světelný bod v dálce. „To je Seattle.“

„Vždycky se snažíš ohromit ženy takovým způsobem? Pojď, proletíme se mým vrtulníkem,“ uhodím na něj s neskrývaným zájmem.

„Ještě jsem tady žádnou neměl, Anastasie. Tohle je mé další poprvé,“ pronese vážným, tichým hlasem.

Uf… tak takovou odpověď jsem nečekala. Další poprvé? Aha, ta záležitost se spánkem, nejspíš.

„Takže jsi ohromená?“

„Nevycházím z úžasu, Christiane.“

Usměje se.

„Užaslá…“ A na malou chvíli zase vypadá na svůj věk.

Přitakám. „Prostě mi připadáš tak… kompetentní.“

„No, tak to pěkně děkuju, slečno Steeleová,“ odtuší zdvořile. A já myslím, že jsem ho potěšila, jenže jistá si nejsem.

Chvíli prolétáme temnou nocí v tichosti. Ten malý světelný bod, kterým je Seattle, se zvolna zvětšuje.

„Kontrolní věž Sea-Tac pro Charlie Tango. Letový plán do Escaly přijat. Prosím, pokračujte. Zůstaňte na příjmu, přepínám.“

„Tady Charlie Tango, rozumím, Sea-Tac. Zůstávám na příjmu, přepínám a končím.“

„Očividně si to užíváš,“ prohodím.

„Co?“ vrhá na mě letmý pohled. V tom matném světle poblikávajících palubních přístrojů vypadá udiveně.

„Přece létání,“ vysvětluju.

„Vyžaduje to kázeň a koncentraci, jak bych to mohl nemilovat? Ale ještě radši mám plachtění.“

„Plachtění?“

„Ano, jako amatér, na větroních. Větroně a vrtulníky – dokážu létat s obojím.“

„Aha.“ Drahé koníčky. Vzpomínám si, že o tom zmiňoval při rozhovoru. Já zase ráda čtu a občas si zajdu do kina. Sem vážně nepatřím…

„Charlie Tango, ozvěte se, prosím, přepínám.“ Vzdálený hlas letové kontroly mě vytrhává ze zamyšlení. Christian mu odpovídá, zní přitom povolaně a sebejistě.

Seattle se přibližuje. Už jsme na jeho periferii. Panečku! Ten pohled je absolutně úchvatný. Vidět noční Seattle z takové výšky…

„Vypadá to hezky, že?“ broukne Christian.

Nadšeně mu to odkývám. Je to jako pohled z jiné dimenze – až neskutečný – a já mám pocit, jako bych se ocitla v nějaké scéně z filmu, možná v nějaké z Josého oblíbeného – Blade Runner. Znovu se mi vybavuje vzpomínka na jeho pokus o polibek. Začínám mít pocit, že jsem tak trochu krutá, když jsem mu ještě nezavolala. Ale co, může počkat do zítra.

„Za pár minut jsme tam,“ ozve se Christian a mně v tom okamžení zaklokotá krev v uších, protože se mi rozbušilo srdce a vstříklo mi adrenalin do žil. Christian začíná znovu komunikovat s letovou kontrolou, ale já už to dál neposlouchám. Myslím, že nejspíš omdlím. Můj osud je v jeho rukách.

Teď už letíme nad budovami a já před námi rozeznávám vysoký mrakodrap s přistávací plochou na střeše. Na vrcholu té stavby je bílý nápis „Escala“. Je stále blíž a blíž a čím dál tím větší… stejně jako mé obavy. Bože, doufám, že ho nezklamu. Docela určitě na mně najde nějaké chyby. Kdybych tak poslechla Kate a půjčila si jedny z jejích šatů… Jenže já mám své černé džíny ráda. A k nim mám tu světle zelenou halenku a Kateino sáčko. Myslím, že je to celkem vkusné. Postupem času svírám okraj své sedačky pevněji a pevněji. To zvládnu. To zvládnu, opakuju si pořád dokola, dokud se mrakodrap netyčí přímo pod námi.

Vrtulník zpomaluje, až se nakonec jen vznáší na místě, a Christian s ním dosedá na heliport na střeše budovy. Srdce mám až v krku a nedokážu přijít na to, jestli je to tím napjatým očekáváním, úlevou, že jsme přežili let, nebo strachem, že něco pokazím. Christian vypíná motor a listy rotoru zpomalují, až nakonec slyším jen svůj vlastní trhaný dech. Christian si sundává sluchátka a natahuje se, aby stáhl i ty moje.

„Už jsme tu,“ promlouvá ke mně mírně.

Pohled na něj je tak působivý – je napůl skrytý ve tmě a napůl osvětlený matnými světly z přistávací plochy. Temný a bílý rytíř v jednom, ta metafora na něj opravdu sedí. Vypadá… napjatě. Má sevřené čelisti a strnulý výraz. Rozepíná si pásy a naklání se, aby uvolnil i ty moje. Jeho obličej se ocitá jen pár centimetrů od mého.

„Víš, že nemusíš dělat nic, co bys nechtěla, že ano?“ Jeho tón je vážný až horečnatý a jeho pohled je najednou tak plamenný, až mě to zaskočí.

„Nikdy bych neudělala nic, co bych nechtěla, Christiane.“ Jakmile to ale vyslovím, už si tím nejsem tak jistá, protože právě teď bych nejspíš pro toho muže, co sedí vedle mě, udělala cokoliv. Ale zabírá to, už se zdá klidnější.

Ještě chvíli mě pozorně sleduje a pak, přestože je tak vysoký, se v tom malém prostoru elegantně přesouvá ke dveřím a otevírá je. Vyskakuje ven, kde na mě čeká, a když se škrábu ze dveří na přistávací plochu, podává mi ruku. Na střeše domu fouká silný vítr a já jsem celá nesvá z toho, že stojím nejmíň třicet pater nad zemí a navíc v neohraničeném prostoru. Christian mi pokládá ruku kolem ramen a pevně mě k sobě tiskne.

„Pojď,“ zakřičí, aby přehlušil hukot větru. Vleče mě k výtahu, na klávesnici vyťukává číselnou kombinaci a dveře se otevírají. Kabina je příjemně vyhřátá a celá obložená zrcadly. Všude, kam se podívám, vidím nekonečné množství Christianů, a co je báječné – každý z nich mě objímá. Zadává další kód na další klávesnici, dveře se zavírají a výtah začíná klesat.

Jenom o chviličku později už se nacházíme v bělostné vstupní hale. Uprostřed stojí oválný stůl z tmavého dřeva, na kterém je neuvěřitelně obrovská kytice bílých květů. Všude na stěnách visí obrazy. Christian otevírá dvoukřídlé dveře a ten bělostný motiv se přelévá do široké chodby, na jejímž konci se nachází vstup do okázalého prostoru. Je to hlavní obytná místnost zabírající dvě patra. Výraz „ohromná“ pro ni není dostatečný. Protější stěna je celá prosklená a ústí na terasu s výhledem na Seattle.

Vpravo se rozkládá impozantní sedačka ve tvaru písmene „U“, na kterou by se pravděpodobně pohodlně vešlo deset osob. Před ní je moderní, umělecky zpracovaný krb z nerezové oceli nebo možná z platiny… co já vím. Uvnitř příjemně plápolá oheň. Nalevo od nás hned za vstupem je kuchyňský prostor. Je celý v bílé, s tmavou pracovní deskou a snídaňovým barem pro šest osob.

Vedle něj před venkovní stěnou stojí jídelní stůl obklopený šestnácti židlemi. A rohu místnosti dominuje nablýskané černé klavírní křídlo. No jistě… nejspíš taky hraje na klavír. Stěny jsou ověšené uměleckými předměty nejrůznějších tvarů a velikostí. V podstatě to vypadá spíš jako galerie než jako místo k bydlení.

„Nechceš si sundat ten kabátek?“ ptá se. Zavrtím hlavou. Ještě pořád jsem prokřehlá z toho větru na střeše.

„Dáš si nějaký drink?“ sonduje. V šoku zamžikám. Po minulé noci?! Snaží se být vtipný? Chvíli koketuju s pokušením z legrace požádat o margaritu, ale nějak na to nemám dost odvahy.

„Já si dám sklenku bílého. Připojíš se ke mně?“

„Ano, prosím,“ vypravím ze sebe.

Stojím v tom obrovském pokoji a připadám si jako kůl v plotě. A tak přecházím k venkovní stěně, kde si všímám, že se dá celá její spodní polovina vedoucí na balkon roztáhnout jako harmonika. V pozadí září a kypí životem Seattle. Vracím se zpátky ke kuchyni, která je tak daleko od balkonu, že mi to zabírá pěkných pár sekund. Christian si mezitím sundal sako a právě otevírá láhev vína.

„Bude ti vyhovovat Pouilly Fumé?“

„Christiane, já o víně nic nevím. Jsem si jistá, že to bude v pořádku,“ odpovídám tiše a váhavě. Srdce mi nejspíš udělá díru do hrudního koše. Nejradši bych odsud utekla. Všechno to kolem je bohatství samo. S ním se snad nemůže měřit ani Bill Gates. Co tady vůbec dělám? Ty víš moc dobře, co tady děláš, jízlivě se na mě zašklebí mé podvědomí. Ano, chci skončit v jeho posteli.

„Prosím.“ Podává mi sklenku vína. Dokonce i ty těžké sklenice jsou nádherné… křišťálové a velice moderní. Trochu upíjím a zjišťuju, že víno je lehké a lahodné.

„Skoro nemluvíš, a dokonce se ani nečervenáš. Vlastně si myslím, že bledší jsem tě ještě nikdy neviděl, Anastasie,“ říká. „Nemáš na něco chuť?“

Zavrtím hlavou. Chuť mám, jenže ne na jídlo. „Máš to tu opravdu velké.“

„Velké?“

„Velké.“

„Je to velké,“ připouští nakonec a v očích mu šibalsky zablýskne.

Znovu usrkávám víno.

„Hraješ?“ ukážu bradou ke klavíru.

„Ano.“

„Dobře?“

„Ano.“

„Samozřejmě že jo. Existuje něco, co neděláš dobře?“

„Ano… pár věcí.“ Upíjí ze své sklenky… aniž by ze mě spustil oči. Cítím je na sobě, i když se otáčím a rozhlížím po tom rozlehlém pokoji. Ne, pokoj není to správné slovo. Tohle není pokoj – to je programové prohlášení.

„Chtěla by ses posadit?“

Když přikývnu, bere mě za ruku a vede k tomu světlounce šedému gauči. Jakmile sedím, dochází mi, že se cítím jako Tess Durbeyfieldová, když se ocitla v novém domově u nechvalně proslulého Aleka d’Ubervilla. Ta myšlenka mi zacuká koutky.

„Co tě tak pobavilo?“ Přisedá si ke mně, natočený čelem. Hlavu si skládá do pravé ruky, jejíž loket má opřený o zádovou opěrku pohovky.

„Proč jsi mi vlastně poslal zrovna Tess z d’Ubervillů?“ vyrukuju na něj.

Chvíli mě jen upřeně sleduje. Myslím, že jsem ho tou otázkou překvapila.

„No, říkala jsi, že máš Thomase Hardyho ráda.“

„To byl jediný důvod?“ Dokonce i já zaznamenávám ve svém hlase zklamání. Christian pevně semkne rty.

„Zdálo se mi to příhodné. Mohl bych pro tebe zůstat iluzí nějakého neskutečného ideálu – jako Angel Clare, nebo tě úplně pokořit – tak jako Alec d’Uberville,“ zapřede. Oči se mu temně a nebezpečně zalesknou.

„Pokud jsou tu jenom ty dvě možnosti, beru to pokoření,“ pronáším šeptem a neohroženě opětuju jeho pohled. Mému podvědomí v šoku padá čelist. Christian zalapá po dechu.

„Anastasie, přestaň si kousat ten ret, prosím. Hrozně mě to rozptyluje. Ty nemáš ani ponětí, o čem mluvíš.“

„A proto jsem tady.“

Trochu se zamračí.

„Pravda. Omluvíš mě na okamžik?“ Mizí v širokých dveřích na protější straně pokoje. Je pryč několik minut, nakonec se vrací s nějakým lejstrem.

„Tohle je Dohoda o mlčenlivosti.“ Trhne rameny a k mému zadostiučinění se zatváří trochu rozpačitě. „Můj právník na tom trvá.“ Podává mi ten papír. Jsem naprosto vyvedená z míry. „Pokud si chceš vybrat tu druhou možnost – pokoření –, budeš to muset podepsat.“

„A co když nechci nic podepisovat?“

„Pak si vybereš Angela Clarea, neuskutečnitelný sen, ten ostatně tvoří většinu knihy.“

„O čem ta dohoda je?“

„Píše se v ní, že o nás dvou nesmíš mluvit. O ničem, s nikým.“

Vyjeveně na něj zírám. Ty bláho. Tohle je zlý, fakt zlý. Jenže tou dobou už hořím zvědavostí dozvědět se, o co jde.

„Dobrá. Podepíšu to.“

Podává mi pero.

„Ty si to ani nepřečteš?“

„Ne.“

Zamračí se na mě.

„Anastasie, pokaždé, když něco podepisuješ, měla by sis to přečíst,“ plísní mě káravě.

„Christiane, ty jsi zřejmě nepochopil, že bych o nás dvou stejně s nikým nemluvila. Ani s Kate. Takže je bezpředmětné, jestli tu dohodu podepíšu, nebo ne. Pokud to pro tebe tolik znamená, nebo pro tvého právníka… se kterým o tom ty očividně mluvíš, tak fajn. Podepíšu to.“

Chvíli na mě jen oněměle hledí a pak vážně přikývne.

„Trefa do černého, slečno Steeleová.“

Okázale se podepisuju na tečkovanou čáru pod textem na obou kopiích a jednu z nich mu vracím. Druhou překládám a strkám do své tašky, zapíjím to pořádným hltem vína. Chovám se mnohem sebejistěji, než se ve skutečnosti cítím.

„Znamená to, že se se mnou dnes v noci pomiluješ?“ Do háje. Opravdu jsem to řekla? V úžasu se mu pootevřou ústa, ale rychle se vzpamatuje.

„Ne, Anastasie, to teda neznamená. Tak za prvé, já se nemiluju. Jen šukám… a tvrdě. Za druhé, máme před sebou ještě hodně papírování. A za třetí, zatím pořád nevíš, do čeho ses namočila. Ještě pořád můžeš vzít nohy na ramena. Pojď, chci ti ukázat svou hernu.“

Tentokrát padá brada mně. Tvrdě šuká?! A sakra, to zní tak… žhavě. Ale co budeme dělat v herně? To mi nedává smysl.

„Chceš si zahrát na Xboxu?“ divím se. A on se hlasitě zasměje.

„Ne, Anastasie, žádný Xbox, žádný Playstation. Pojď.“ Zvedá se a podává mi ruku. Nechávám se jím zavést zpátky do chodby. Vpravo od dvojitých dveří, kterými jsme předtím vešli, jsou další, vedoucí ke schodišti. Stoupáme do patra a dáváme se doprava. Christian vytahuje z kapsy klíč, odemyká jím další dveře a s rukou na klice se zhluboka nadechuje.

„Můžeš kdykoliv odejít. Helikoptéra je v pohotovosti a vezme tě, kam budeš chtít… nebo tu můžeš zůstat přes noc a odletět ráno. Cokoliv, pro co se rozhodneš, bude v pohodě.“

„Prostě ty zatracený dveře otevři, Christiane.“

Otevírá je a ustupuje, abych mohla vstoupit. Ještě jednou na něj pohlédnu. Tak moc chci vědět, co je uvnitř. Nabírám si pořádný doušek vzduchu do plic a vcházím.

A rázem se propadám v čase do šestnáctého století a časů španělské inkvizice.

Do háje zelenýho…

Kapitola 7

První věc, kterou zaznamenám, je vůně: kůže, dřevo, leštěnka se sotva znatelnou stopou citrusů. Je velmi příjemná. Panuje tu měkké, decentní osvětlení. Vlastně nevidím jeho zdroj, protože je ukrytý za ozdobnými lištami, odkud se to uklidňující světlo šíří. Stěny i strop jsou temně rudé a díky tomu místnost působí jako obrovské ženské lůno. Podlaha je stará, lakovaná, dřevěná. Na protější stěně je připevněný velký dřevěný kříž ve tvaru písmene X. Je vyrobený z vysoce leštěného mahagonu a na každém rameni má pouta. Nad ním je pod stropem zavěšena rozměrná kovová mříž, minimálně osm krát osm stop, a z ní volně splývají nejrůznější provazy, řetězy a lesklé okovy. U dveří jsou jako nějaké tyče na závěsy připevněné dva dlouhé, nablýskané, umělecky kované pruty, které vypadají jako sloupky zábradlí, jen o něco delší. Z nich pak visí neuvěřitelná kolekce různých plácaček, bičíků, rákosek a legračně vypadajících roztřepených věciček.

Hned vedle dveří stojí robustní mahagonová komoda, jejíž zásuvky jsou tak úzké, jako by byly určené pro exponáty v nějakém starém muzeu. Krátce se zamýšlím nad tím, co asi ty šuplíky doopravdy obsahují. Chci to vůbec vědět? V jednom z protilehlých rohů stojí lavice potažená karmínově rudou kůží; hned vedle ní je ke zdi připevněný dřevěný stojan, který vypadá jako držák na kulečníková nebo biliárová tága, ale když se podívám pozorněji, vidím, že jsou v něm vyrovnané rákosky nejrůznějších délek i tlouštěk. V protějším rohu je masivní, snad dva metry dlouhý stůl z leštěného dřeva se složitě tvarovanýma nohama – pod ním dvě stoličky v odpovídajícím designu.

Ovšem to, co celé místnosti dominuje, je postel. Je ještě větší než velká, se stáčenými rokokovými sloupky podpírajícími jednoduchá nebesa, která naopak připomínají konec devatenáctého století. Pod nebesy zahlédnu odlesky dalších okovů a pout. Na posteli není žádné ložní prádlo… jen matrace potažená červenou kůží a červené saténové polštářky vyrovnané v hlavách.

U nohou postele, pár stop před ní, stojí prostorný, sytě červený divan. Jen tak umístěný vprostřed pokoje s výhledem na postel. Opravdu zvláštní uspořádání… postavit si gauč před postel. Musím se sama pro sebe zasmát – zrovna ta sedačka, která je bezpochyby tím nejobyčejnějším předmětem v místnosti, mě tak zaujala. Zvedám oči a upírám zkoumavý pohled ke stropu. Celý je doslova posetý karabinami, umístěnými v nepravidelných intervalech. Bezděky se zamýšlím, k čemu asi tak slouží.

Je to zvláštní, ale všechno to dřevo, tmavé zdi, náladové osvětlení a rudá kůže působí skoro jemně a romanticky… Jenže já vím, že tohle je všechno, jenom ne… Prostě tohle je Christianova představa romantiky.

Otáčím se. Soustředěně mě sleduje – věděla jsem, že bude – s absolutně nečitelným výrazem. Přecházím dál do prostoru pokoje a on mě následuje. Ta roztřepená věc mě fascinuje. Váhavě se jí dotýkám. Je to semišové, něco jako malá devítiocasá kočka, ale s mnohem větším množstvím střapců… a na jejich koncích jsou malé plastové korálky.

„Tomu se říká kožené důtky.“ Jeho hlas je tichý a mírný.

Takže důtky, jo? Myslím, že jsem v šoku. Mé podvědomí nejspíš někam emigrovalo, nebo demonstrativně mlčí, nebo ho kleplo a je po něm. A já jsem… prostě paralyzovaná. Dokážu to všechno pozorovat a vstřebávat, ale nejsem schopná pojmenovat, jak se přitom cítím… prostě proto, že jsem v šoku. Jaká je odpovídající reakce na zjištění, že potenciální milenec je výstřední masochistický sadista? Strach… jistě… zdá se, že tenhle pocit převládá. Už ho dokážu rozeznat. Ale zvláštní je, že se nebojím Christiana… nemyslím, že by mi ublížil. Tedy, aspoň ne bez mého souhlasu. Hlavou mi víří tolik otázek. Proč? Jak? Kdy? Jak často? Kdo? Přecházím k posteli a přejíždím rukou po jednom z těch složitě stáčených sloupků. Je velmi bytelný, mistrovská ruční práce.

„Tak už něco řekni,“ vyzývá mě Christian zdánlivě měkce.

„Děláš to ty někomu, nebo to někdo dělá tobě?“

Trochu se pousměje, buď se mu ulevilo, nebo jsem ho pobavila.

„Někomu?“ Párkrát rychle zamrká, než zformuluje odpověď. „Dělám to já. Ženám, které to po mně chtějí.“

Tak to mi hlava nebere.

„Když na to máš dobrovolnice, proč tu jsem já?“

„Protože to chci dělat s tebou, strašně moc.“

„Aha,“ zalapám po dechu. Proč?

Nejistě přecházím do vzdáleného rohu místnosti, kde pokládám dlaň na polstrovanou lavici a přejíždím prsty po jejím koženém potahu. Rád ubližuje ženám. To pomyšlení mě skličuje.

„Jsi sadista?“

„Jsem dominantní.“ Jeho šedé oči intenzivně zaplanou.

„Co to znamená?“ zašeptám.

„To znamená, že chci, aby ses mi vědomě podřídila. Ve všem.“

Svraštím čelo, jak se snažím tu myšlenku zpracovat.

„Proč bych to dělala?“

„Abys mě potěšila,“ zavrní a skloní hlavu k jedné straně, na jeho rtech zahlédnu náznak úsměvu.

Potěšila?! On chce, abych ho potěšila?! Myslím, že na něj zírám s otevřenou pusou. Potěšit Christiana Greye. A v tom samém okamžiku si uvědomuju, že to je přesně to, co chci udělat. Chci, aby se mnou byl zatraceně spokojený. Je to něco jako náhlé vnuknutí.

„Velice jednoduše řečeno, chci, abys mě chtěla potěšit,“ pronáší tichým, hypnotickým hlasem.

„A jak tě mám potěšit?“ Vyschlo mi v ústech, přeju si, abych vypila víc toho vína. No dobrá, věděla bych jak, ale nechápu, jak do toho zapadají viktoriánské mučící techniky. A chci vůbec znát odpověď?

„Mám určitá pravidla, která bys musela dodržovat. Sloužila by ku tvému prospěchu a k mému potěšení. Pokud se jimi budeš řídit a já s tebou budu spokojený, odměním tě. Pokud ne, potrestám tě, a ty se z toho poučíš,“ vysvětluje šeptem. Během jeho proslovu zabloudím očima k šiku rákosek.

„A jak do toho zapadá tohle?“ mávnu rukou do prostoru pokoje.

„To je součástí motivačního balíčku. Jak odměn, tak trestů.“

„Takže tebe bude uspokojovat, když na mě uplatníš svou moc.“

„Podstatou je, abych si zasloužil tvou důvěru a respekt – tak abys mi dovolila tu moc uplatnit. A já pak z tvé podřízenosti získám hromadu potěšení, dokonce radosti. Čím víc se mi podvolíš, tím víc mě uspokojíš – je to jednoduchá rovnice.“

„Dobře, ale co z toho budu mít já?“

Pokrčí rameny a zatváří se skoro provinile.

„Mě,“ řekne prostě.

Božínku. Aniž by ze mě spustil upřený pohled, zajede si rukou do vlasů.

„Ty vůbec nedáváš najevo, co si o tom myslíš, Anastasie,“ zamumlá rozhořčeně. „Pojďme se vrátit dolů, tam se můžu líp soustředit. Je to pro mě hrozně rušivé, mít tě tady.“ Natáhne ke mně ruku a já tentokrát zaváhám, když ho za ni mám vzít.

Kate říkala, že je nebezpečný; a měla tak zatracenou pravdu. Jak to jenom mohla vědět? On opravdu ohrožuje mé zdraví, protože vím, že mu nakonec kývnu. A nějaká část mého já to nechce, chce vzít nohy na ramena a utéct z toho pokoje a pryč od všeho, co představuje. Tohle je nekonečně vzdálené od hranic mých zkušeností.

„Já ti neublížím, Anastasie.“

Vím, že říká pravdu. Beru ho za tu ruku a nechávám ho, aby mě vyvedl ze dveří.

„Pokud do toho půjdeš… chci ti něco ukázat.“ Místo toho, abychom se vraceli zpátky dolů, dává se chodbou za dveřmi herny, jak tomu říká, doprava. Míjíme několikery dveře, až přicházíme k těm, které jsou na konci chodby. Za nimi je ložnice s manželskou postelí, celá v bílé… všechno je bílé, nábytek, stěny, ložní prádlo. Je sterilní a chladná, ale skrz prosklenou venkovní stěnu se otevírá ten nejkrásnější výhled na Seattle.

„To bude tvůj pokoj. Můžeš si ho zařídit, jak uznáš za vhodné, pořídit si do něj, co budeš chtít.“

„Můj pokoj? Ty očekáváš, že se sem nastěhuju?“ nedaří se mi skrýt zděšení v hlase.

„Ne natrvalo. Jen, řekněme… od pátečního večera do neděle. Musíme si o tom všem promluvit, ještě to projednat. Pokud do toho půjdeš,“ dodává tiše a váhavě.

„Tady budu spát?“

„Ano.“

„Ne s tebou.“

„Ne. Už jsem ti to říkal, já nespím s nikým. Kromě tebe, když se zpiješ do němoty,“ připomene mi káravě.

Cítím, jak se mi stahují rty do úzké linky. Tohle prostě nepochopím. Na jedné straně je tu laskavý a starostlivý Christian, který mě zachraňuje před otravou alkoholem a s citem mě podpírá, když zvracím do azalek; a na druhé straně monstrum, které schraňuje biče a okovy ve speciální, k tomu určené místnosti.

„Kde spíš ty?“

„Mám pokoj dole. Pojď, už musíš mít hlad.“

„To je ti zvláštní, najednou jako bych ztratila chuť k jídlu,“ zabrblám vzdorovitě.

„Musíš jíst, Anastasie,“ napomene mě, sevře mou ruku a vede mě zpátky dolů.

Když se znovu ocitám v tom nemožně velkém pokoji, pohlcuje mě šílená úzkost. Stojím na kraji útesu a musím se rozhodnout, jestli skočím, nebo ne.

„Anastasie, jsem si plně vědom toho, že tě svádím na scestí, což je taky důvod, proč trvám na tom, aby sis to všechno pořádně promyslela. Určitě máš nějaké otázky,“ říká mírně, když pustí mou ruku a přechází ke kuchyňskému koutu.

To mám. Jenže odkud začít?

„Teď, když jsi podepsala tu dohodu, můžeš se mě zeptat na cokoliv a já ti odpovím.“

Stojím u snídaňového baru a pozoruju ho, jak otevírá lednici a vyndává z ní tác s různými druhy sýrů a dvěma velkými hrozny červeného a bílého vína. Pokládá ho na kuchyňskou linku a pouští se do krájení francouzské bagety.

„Sedni si,“ ukáže mi na jednu z barových stoliček a já uposlechnu jeho příkaz. Jestli se do toho vrhnu, musím si na takové věci zvykat. V tu chvíli si uvědomuju, že byl tak panovačný od první chvíle, co jsem ho potkala.

„Zmiňoval ses o nějakém papírování.“

„To ano.“

„Co je to za papíry?“

„Takže, kromě Dohody o mlčenlivosti podepíšeme ještě smlouvu, která ustanoví, co budeme a co nebudeme dělat. Já potřebuju znát tvé meze a ty zase mé. Všechno musí být dohodnuté, Anastasie.“

„A když to nebudu chtít podepsat?“

„Bude to v pořádku,“ pronese opatrně.

„Ale pak spolu nebudeme mít žádný vztah,“ odtuším.

„Ne.“

„Proč?“

„Protože tohle je jediný druh vztahu, o který mám zájem.“

„Proč?“

Pokrčí rameny. „Prostě jsem takový.“

„Proč jsi takový?“

„Proč je někdo takový, jaký je? Na to se dost těžko odpovídá. Proč někdo miluje sýr, zatímco jiný ho nenávidí? Když už jsme u toho, máš ráda sýr? Paní Jonesová – moje domácí – ho tu připravila k večeři.“ Vyndává velké bílé talíře a jeden pokládá přede mě.

Takže teď se bavíme o sýru… No to mě podrž.

„Jaká tvoje pravidla bych musela dodržovat?“

„Mám je sepsaná. Až se najíme, společně je probereme.“

Jídlo. Jak mám teď asi jíst?

„Já opravdu nemám hlad,“ hlesnu.

„Najíš se,“ oznámí mi prostě. Dominantní Christian, teď už to všechno dává smysl. „Dáš si ještě sklenku vína?“

„Ano, prosím.“

Nalévá mi víno do sklenice a přechází, aby si sedl vedle mě. Rychle upíjím.

„Nandej si, Anastasie.“

Beru si hrozínek vína. To ještě zvládnu. Christian mě sjede podmračeným pohledem.

„Už jsi dlouho takový?“ ptám se ho.

„Ano.“

„Je snadné najít ženy, které by to chtěly dělat?“

Zdvihne obočí.

„To by ses divila,“ pronese lakonicky.

„Tak proč já? To prostě nechápu.“

„Anastasie, už jsem ti to říkal. Něco na tobě je.“ Hořce se ušklíbne. „Připadám si jako můra ve světle lampy.“ Jeho hlas najednou hrubne. „Já tě chci, opravdu moc, zvlášť teď, když si zase koušeš ten ret.“ Zhluboka se nadechne a ztěžka polkne.

Můj žaludek skáče salto mortale – on mě chce… pravda, trochu zvráceně, ale tenhle krásný, zvláštní, zvrhlý muž mě chce.

„Myslím, žes to přísloví trochu překroutil,“ zareptám. To já jsem můra a on je tím světlem, a budu to já, kdo se spálí. Tím jsem si jistá.

„Jez!“

„Ne. Ještě jsem nic nepodepsala, takže si hodlám ponechat svobodnou vůli o chvilku déle, když dovolíš.“

Jeho pohled roztává, rty se mu v úsměvu zavlní.

„Jak si přejete, slečno Steeleová.“

„Kolik už jich bylo?“ vyrážím ze sebe, jsem zkrátka šíleně zvědavá.

„Patnáct.“

Ach… ne tak moc, jak jsem si myslela.

„Byly to dlouhodobé vztahy?“

„Nějaké ano.“

„Ublížil jsi některé?“

„Ano.“

A sakra.

„Těžce?“

„Ne.“

„Ublížíš i mně?“

„Jak to myslíš?“

„Fyzicky, ublížíš mi fyzicky?“

„Pokud si to zasloužíš, potrestám tě; a bude to bolet.“

Myslím, že je mi lehce na omdlení. Znovu si usrkávám vína. Alkohol – ten mi dodá odvahu.

„Byl jsi někdy bit?“

„Ano.“

Páni… tak to mě zaskočilo. Dřív než mu stihnu položit další otázku, trhá tok mých myšlenek.

„Pojďme to probrat do pracovny. Chci ti tam dát něco přečíst.“

Je hrozně těžké to nějak zpracovat. Bláhově jsem si myslela, že s tímto mužem strávím v jeho posteli noc plnou nevídané vášně, a místo toho tu podepisujeme nějakou praštěnou smlouvu.

Následuju ho do pracovny, další prostorné místnosti s dalším oknem přes celou stěnu, za kterou je další terasa. Sedá si na kraj stolu, ukazuje mi, abych si sedla naproti němu na koženou židli, a podává mi list papíru.

„To jsou má pravidla. Dají se měnit. Tvoří část smlouvy, kterou ti taky můžu ukázat. Přečti si je a můžeme se o nich pobavit.“

PRAVIDLA

Poslušnost:

Podřízená okamžitě uposlechne jakéhokoliv příkazu Dominujícího bez zaváhání nebo výhrad v nejkratším možném čase. Podřízená bude souhlasit s jakoukoliv sexuální aktivitou, kterou Dominující uzná za vhodnou a uspokojující, vyjma těch, které jsou považovány za Krajní meze (viz Příloha 2). Učiní tak s radostí a bez váhání.

Spánek:

Podřízená si v době, kterou nebude trávit s Dominujícím, dopřeje minimálně osm hodin spánku denně.

Strava:

Podřízená se bude náležitě stravovat podle přiloženého stravovacího plánu (viz Příloha 4), tak aby se udržela v dobré kondici a duševní pohodě. Vyjma ovoce nebude podřízená mezi jednotlivými jídly svačit.

Oblečení:

Během Výkonného období bude Podřízená nosit oblečení schválené Dominujícím. Dominující poskytne Podřízené k nákupu požadovaného oblečení finanční prostředky, které bude Podřízená využívat. Dominující bude Podřízenou doprovázet při nákupu oblečení pro zvláštní příležitosti. Pokud to bude Dominující požadovat, bude Podřízená během Výkonného období nosit jakékoliv doplňky, které Dominující uzná za vhodné, kdykoliv to bude Dominující vyžadovat.

Kondiční cvičení:

Dominující zajistí Podřízené čtyřikrát týdně osobního trenéra na hodinovou cvičební lekci v časech, na kterých se Podřízená s dotyčným předem dohodne. Osobní trenér bude Dominujícího informovat o pokrocích, které bude Podřízená činit.

Osobní hygiena/ Péče o zevnějšek:

Podřízená se bude za všech okolností udržovat v čistotě a depilovaná nebo epilovaná. Podřízená bude navštěvovat kosmetický salon dle výběru Dominujícího v časech, které jí Dominující určí, a podstoupí tam jakoukoliv kúru, kterou uzná Dominující za vhodnou. Veškeré výdaje s tímto spojené ponese Dominující.

Osobní bezpečnost:

Podřízená nebude konzumovat nadměrné množství alkoholických nápojů, kouřit, užívat návykové látky nebo se vystavovat jakémukoliv zbytečnému riziku.

Osobní kvality:

Podřízená nebude udržovat žádný sexuální vztah s nikým kromě Dominujícího. Podřízená se bude za všech okolností chovat zdvořile a skromně. Musí být srozuměna s tím, že její chování na veřejnosti přímo odráží osobnost Dominujícího. Podřízená se bude zodpovídat z jakéhokoliv přestupku, provinění nebo nevhodného chování, ke kterým dojde za nepřítomnosti Dominujícího.

Jakékoliv nedodržení výše uvedených pravidel povede k okamžitému trestu, jehož charakter určí Dominující.

A sakra.

„Krajní meze?“ vyjevím se.

„Ano. To jsou věci, které jeden nebo druhý z nás není ochoten dělat. Musíme je do smlouvy specifikovat.“

„Nejsem si jistá těmi penězi na oblečení. Připadá mi to nesprávné.“ Nervózně se ošiju, hlavou mi bleskne slovo „děvka“.

„Přeju si za tebe utrácet peníze. Dovol mi, abych ti kupoval oblečení. Může se stát, že mě budeš doprovázet na nějaké události, a chci, abys byla vhodně oblečená. Jsem si jistý, že tvůj plat, až budeš nějaký mít, nepokryje nákup takového oblečení, které bych na tobě rád viděl.“

„Když s tebou nebudu, tak ho nemusím nosit?“

„Ne…“

„Tak dobře.“ Budu to považovat za uniformu.

„Nechci cvičit čtyřikrát týdně.“

„Anastasie, potřebuju, abys byla silná a pružná a abys byla v kondici. Věř mi, cvičení je potřeba.“

„Ale určitě ne čtyřikrát týdně. Co takhle třikrát?“

„Chci, abys cvičila čtyřikrát v týdnu.“

„Myslela jsem, že budeme vyjednávat.“

Našpulí rty. „Dobrá, slečno Steeleová, to byla další trefa do černého. Co třeba třikrát v týdnu po hodině a jednu půlhodinu k tomu?“

„Tři dny, tři hodiny. Mám takový dojem, že během výkonného období pro mě chystáš dostatečné množství pohybu.“

Šibalsky se usměje a v očích se mu odrazí něco jako úleva. „Ano, to chystám. Dobře, dohodnuto. Víš určitě, že se nebudeš ucházet o místo v mé společnosti? Jsi dobrý vyjednavač.“

„Nebudu. Myslím, že to není dobrý nápad.“ Znovu se zadívám do těch pravidel. Epilace! Epilace čeho? Všeho? Uf.

„Takže, ty meze. Tady jsou mé.“ Podává mi další list papíru.

KRAJNÍ MEZE

Činnosti zahrnující hru s ohněm.

Činnosti zahrnující močení nebo defekaci a jejich produkty.

Činnosti zahrnující použití jehel, nožů, nástrojů porušujících kůži nebo způsobujících krvácení.

Činnosti zahrnující použití gynekologického lékařského vybavení.

Činnosti zahrnující zneužití dětí nebo zvířat.

Činnosti, které by zanechaly trvalé stopy na kůži.

Činnosti spojené s dušením.

Činnosti zahrnující přímý tělesný kontakt s elektrickým proudem (ať už střídavým, nebo stejnosměrným), ohněm nebo plameny.

Ble. A to si jako musel sepsat na papír?! No jasně – všechna ta opatření jsou velice rozumná, a upřímně, je opravdu nezbytné zdůraznit, že… Proboha, nikdo, kdo je aspoň trochu při smyslech, by něco takového nepřipustil, nebo ano? Přesto se mi z toho teď zvedl žaludek.

„Je něco, co bys tam chtěla přidat?“ ptá se vlídně.

Cože? Nemám ani páru. Jsem úplně zkoprnělá. Soustředěně mě sleduje a přitom krčí čelo.

„Je něco, co bys nechtěla dělat ty?“

„Já nevím.“

„Co tím myslíš, že nevíš?“

Zavrtím se a bezděky stisknu spodní ret mezi zuby.

„Prostě jsem nikdy nic takového nedělala.“

„Dobře, takže… při sexu – bylo někdy něco, co se ti nelíbilo?“

Hrne se mi krev do tváří. Po tak dlouhé době, že se to zdá být celé věky.

„Svěř se mi, Anastasie. Musíme k sobě být upřímní, jinak to mezi námi nebude fungovat.“

Znovu se ošívám a zapichuju oči do svého klína, kde si žmoulám prsty.

„Řekni mi to,“ nařizuje mi.

„No… já ještě žádný sex neměla, takže nevím,“ pípnu. Vrhnu na něj letmý pohled. Zírá na mě s pusou dokořán, úplně zcepenělý a bledý – bílý jako stěna.

„Jako nikdy?“ zašeptá.

Zavrtím hlavou.

„Ty jsi panna?“ vydechne.

Kývnu, rudá jako rajče. Zavírá oči a vypadá, jako by počítal do desíti. Když je znovu otevře, probodne mě zlostným pohledem.

„A proč jsi mi to, do prdele, neřekla?“ procedí mezi zuby.

Kapitola 8

Christian si projíždí vlasy oběma rukama. Teď rázuje po pracovně tam a zase zpátky. Obě ruce ve vlasech – to znamená dvojnásobné rozčilení. Jeho obvyklá sebekontrola se někam vypařila.

„Já prostě nechápu, proč ses mi o tom nezmínila,“ vyjede na mě.

„Nikdy jsme se k tomu nedostali. Nemám ve zvyku vykládat lidem na potkání o svém sexuálním životě. Chci říct… vždyť o sobě skoro nic nevíme.“ Hledím dolů na své ruce. Proč se cítím tak provinile? A proč se on tak vzteká? Opatrně mrknu jeho směrem.

„No, tak teď už toho o mně víš mnohem víc,“ štěkne na mě a semkne rty zpátky do přísné linky. „Věděl jsem, že jsi nezkušená, ale panna?!“ Poslední slovo vyplivne, jako by bylo sprosté. „Sakra, Ano, právě jsem ti ukázal…“ zaúpí. „Bože, odpusť mi. Políbil tě vůbec někdo přede mnou?“

„Samozřejmě že ano.“ Usilovně se snažím působit dotčeně. No tak dobře… možná dvakrát.

„A to ti nějaký hezký mladý muž neučaroval? Já to prostě nechápu. Je ti jednadvacet, skoro dvacet dva. Jsi nádherná.“ Znovu si zaboří prsty do vlasů.

Nádherná. Zatetelím se blahem. Christian Grey si myslí, že jsem nádherná. Hypnotizuju vzájemně se proplétající prsty na svých rukou a snažím se skrýt přihlouplý úsměv. Možná je krátkozraký… Mé podvědomí se právě probralo z mrákot. Kdes bylo, když jsem tě potřebovala?

„A to tady se mnou bez mrknutí oka probíráš, co bych s tebou chtěl dělat. S nulovými zkušenostmi?“ Jeho obočí se spojuje do jedné přímky. „Jak se ti podařilo vyvarovat sexu? To mi, prosím tě, vysvětli.“

Neurčitě pokrčím rameny.

„Nikdo mě doopravdy… však víš…“ Nezaujal. Jenom ty. A z tebe se nakonec vyklube takové monstrum. „Proč se na mě tak strašně zlobíš?“ zašeptám.

„Já se nezlobím na tebe, jsem naštvaný na sebe. Prostě jsem předpokládal…“ Chvíli mě zkoumavě sleduje a pak potřese hlavou. „Chceš odejít?“ hlesne nakonec.

„Ne, pokud si to nepřeješ ty,“ zamumlám. Prosím, ne… já nechci odejít.

„Samozřejmě že ne. Jsem rád, že jsi tady.“ Se zadumaným výrazem kontroluje hodinky. „Už je hodně hodin.“ Znovu se na mě zadívá. „Koušeš si ten ret,“ poznamenává zastřeně a dál mě zamyšleně pozoruje.

„Promiň.“

„V klidu, neomlouvej se. Já jen… taky bych ho chtěl skousnout. A pořádně.“

Zalapám po dechu… Jak mi může říkat takové věci a přitom očekávat, že zůstanu v klidu.

„Pojď,“ vyzve mě.

„Kam?“

„Vyřešíme tu situaci. Hned.“

„Co tím myslíš? Jakou situaci?“

„Tvou situaci. Ano, chystám se s tebou pomilovat, teď hned.“

„Aha.“ Ztrácím půdu pod nohama. Tak já mám situaci. Přestávám dýchat.

„Teda, jestli to chceš. Nehodlám tě do ničeho nutit.“

„Myslela jsem, že se nemiluješ. Říkal jsi, že jenom tvrdě šukáš.“ Nutkavě polknu, v puse mám najednou jako na poušti.

Jeho tvář ozdobí hříšný úsměv, jehož účinek mnou prostupuje až úplně… dolů.

„Můžu udělat výjimku nebo to obojí zkombinovat, uvidíme. Ale opravdu se s tebou chci pomilovat. Prosím, pojď se mnou do postele. Přeju si, aby ta naše dohoda fungovala, ale na to potřebuješ mít aspoň nějakou představu, do čeho jdeš. Můžeme tě do toho zasvětit už dnes v noci – minimálně do základů. To neznamená, že se ze mě stal romantik. Je to prostředek, jak se někam dostat; tam, kam chci já, a doufám, že i ty.“ Jeho pohled teď sálá maximální intenzitou.

Cítím, jak se mi rozpalují tváře. Ach bože… Sny se snad opravdu plní.

„Ale já ještě neudělala žádnou z těch věcí, co po mně chceš.“ Už teď jsem celá zadýchaná a můj hlas zní nejistě.

„Zapomeň na to. Pro dnešek zapomeneme na pravidla. Já tě chci. Chtěl jsem tě od chvíle, cos tak vpadla do mé kanceláře. A vím, že ty mě chceš taky, jinak bys tu neseděla a nevyjednávala se mnou o trestech a krajních mezích. Ano, prosím, pojď strávit dnešní noc se mnou.“ Vztáhne ke mně paži, oči mu horečnatě planou vzrušením. A já vkládám svou ruku do jeho dlaně. Trhnutím mě za ni zvedá a přitahuje k sobě do náruče, tiskne se ke mně celou plochou svého těla. Celá ta blesková akce mě překvapuje. Pomalu se mi vkrádá prsty jedné ruky do zátylku, ovíjí si můj culík kolem zápěstí a jemně za něj zatáhne, takže mě donutí k sobě vzhlédnout. Užasle na mě hledí.

„Ty jsi ale statečná mladá dáma,“ zašeptá. „Hrozně tě obdivuju.“ Jeho slova působí jako nějaká rozbuška, zažehnou mi krev v žilách.

Sklání se ke mně, aby mě zlehka políbil. A potom vsaje můj spodní ret mezi ty své.

„Po tomhle rtu toužím,“ zamumlá těsně u mých úst a velmi jemně ho stiskne mezi zuby. Neubráním se zasténání, on se spokojeně usměje.

„Prosím, Ano, dovolíš mi se s tebou pomilovat?“

„Dovolím,“ vydechnu. Vždyť je to důvod, proč jsem tady. Když mě pouští a za ruku odvádí bytem, v obličeji mu září vítězoslavný úsměv.

Jeho ložnice je rozlehlá. Okna, která sahají až ke stropu, poskytují výhled na osvětlené výškové budovy Seattlu. Stěny jsou bílé, veškeré vybavení světle modré. Obrovská postel je supermoderní, vyrobená z hrubě opracovaného, jakoby náplavového dřeva šedé barvy. Má čtyři sloupky, ale žádná nebesa. Na zdi nad postelí je úchvatný obraz znázorňující moře.

Třesu se jako osika. A je to tady. Konečně, po takové době se to chystám udělat, a s nikým jiným než s Christianem Greyem. Dýchám mělce a nedokážu od něj odtrhnout oči. Sundává si hodinky a pokládá je na prádelník ladící k posteli. Svléká si sako a věší ho přes opěrku židle. Na sobě má bílou bavlněnou košili a džíny. Je tak krásný, až se mi z toho zastavuje srdce. Ty jeho tmavě měděné rozcuchané vlasy, ta košile vytažená z kalhot…a ty troufalé šedé jiskrné oči. Vyzouvá se z conversek a v předklonu si jednu po druhé svléká ponožky. Nohy Christiana Greye… uf… proč jen jsou bosé nohy tak…? Otáčí se a mírně se na mě zadívá.

„Předpokládám, že nebereš žádnou antikoncepci.“

Co prosím? A kruci.

„Myslel jsem si to.“ Otevírá vrchní zásuvku prádelníku a vytahuje z ní balíček kondomů. Upřeně se na mě zahledí.

„Tak se na ni připrav,“ zamručí. „Chceš, abych zatáhl žaluzie?“

„Je mi to jedno,“ hlesnu. „Myslela jsem, že ve své posteli nikoho spát nenecháš.“

„Kdo říká, že budeme spát?“ poznamená.

„Ou…“ Ty bláho!

Pomalu se ke mně blíží. Sebejistý, sexy, se zářícíma očima, a srdce se mi znovu dostává do obrátek. V žilách mi divoce pulsuje krev. Touha, hustá a žhavá, mi zaplavuje útroby. To už stojí u mě a propaluje mě pohledem. Je žhavý až k zbláznění.

„Ten kabátek už sundáme, co říkáš?“ zabrouká, uchopí ho za klopy a jemně mi ho stáhne z ramen. Odkládá ho ke svému saku na židli.

„Máš vůbec představu, jak moc tě chci, Ano Steeleová?“ zašeptá. Úží se mi dech. Nedokážu od něj odtrhnout oči. Vztáhne ruku a bříšky prstů obkreslí kontury mé tváře a čelisti.

„A máš vůbec představu, co s tebou teď budu dělat?“ dodává mírně, zatímco v prstech lehce svírá mou bradu.

Někde v nejhlubších zákoutích svého nitra ucítím to nejkrásnější sevření. To zatrnutí je tak slastné a intenzivní, až mě nutí zavřít oči, jenže ten jeho žhnoucí pohled mě dočista hypnotizuje. Sklání se, aby mě políbil. Jeho rty se zvolna, ale taky žádostivě a neústupně tvarují podle mých. Začíná mi rozepínat halenku a přitom pokrývá jemnými polibky mou čelist, bradu a koutky úst. Pomalu mi ji svléká a nechává sklouznout na podlahu. O krok ustupuje, aby si mě prohlédl. Mám na sobě tu světle modrou krajkovou, skvěle padnoucí podprsenku. Díkybohu.

„Ach, Ano,“ vydechne. „Máš tu nejkrásnější kůži, jako z alabastru, bezchybnou. Chci líbat každý její kousek.“

Polévá mě horko. Páni… proč proboha tvrdil, že se nedokáže milovat? Takhle udělám všechno, co si bude přát!

Stahuje mi gumičku z vlasů a rozpustí je; když se mi vzápětí rozprostřou po ramenou, skoro se zajíkne.

„Brunetky se mi líbí,“ zamumlá. Vzápětí mám ve vlasech zabořené prsty obou jeho rukou, v dlaních mi pevně svírá obličej. Tentokrát už mě líbá naléhavě, svými rty kopíruje ty mé a jazykem se mi vkrádá do úst. Zavzdychám a nesměle mu vycházím vstříc. Ovíjí kolem mě paže a vytahuje mě na špičky, pevně mě k sobě tiskne. Jedna jeho ruka zůstává v mých vlasech a druhá zvolna putuje dolů po mé páteři až k pasu a pak ještě níž. Na mých hýždích roztáhne prsty a zmáčkne mě v dlani. Těsně mě přivine ke svému klínu a já díky tomu, jak se propne v bocích, ucítím, že mě doopravdy moc chce…

Zasténám mu přímo do úst. Jsem sotva schopná vstřebat všechny ty divoké pocity, které mě zachvátily – nebo jsou to rozběsněné hormony? Šíleně po něm toužím. Chytám se ho za nadloktí – pod rukama vnímám jeho pevné bicepsy. Je překvapivě silný… hodně svalnatý. Nesměle přesouvám ruce k jeho obličeji a potom mu nořím prsty do vlasů. Jsou tak jemné… nepoddajné. Jemně ho za ně zatahám a on slastně zamručí. Zvolna mě před sebou tlačí k posteli, dokud ji necítím pod ohbím kolen. Pomyslím si, že mě na ni nejspíš povalí, ale on to neudělá. Náhle mě pouští a klesá na kolena. Oběma rukama si mě drží za boky a jazykem zakrouží kolem pupíku, pak si drobnými polibky razí cestu k jedné z pánevních kostí a vzápětí postupuje zpátky podél lemu kalhot ke druhé.

„Ach,“ splyne mi ze rtů.

Vidět ho, jak přede mnou klečí, cítit na sobě jeho ústa, to je tak nečekané, tak vzrušující. Ruce nechávám zaklesnuté v jeho vlasech, asi ho za ně trochu tahám, jak se snažím zklidnit svůj příliš hlasitý dech. Pohlédne na mě skrz ty své neskutečně dlouhé řasy, šedé oči tak temné, a přesto spalující. Zvolna přesouvá ruce ke knoflíku mých kalhot a rozepíná ho, lenivě mi stahuje zip. Aniž by uhnul pohledem z mých očí, vklouzne rukama za pas kalhot a zasune je až na bedra. Pak mi je beze spěchu nechává klesat dolů přes zadek a stehna a bere s sebou i džíny. Nedokážu od něj odvrátit oči. Náhle se zarazí a olízne si rty, pohledem stále zaklesnutý do mého. Předklání se, až se jeho nos ocitá v mém klíně. A já ten dotek cítím. Dotýká se mě tam.

„Tak nádherně voníš,“ zavrní a zavírá oči. Ve tváři se mu mihne takové uspokojení, že se téměř roztřesu. Natahuje se a strhává z postele přehoz, lehce do mě strká a já padám na postel.

Stále vkleče mě bere za nohu a rozvazuje mi conversku, sundává mi ji a svléká ponožku. Nadzdvihávám se na loktech, abych viděla, co dělá. Jsem zadýchaná… celá roztoužená. Zvedá mi nohu za patu a nehtem palce přejíždí po hraně mého nártu. Téměř to zabolí, ale pak ucítím ozvěnu toho doteku ve slabinách. Lapám po dechu. Aniž by mě přestal fixovat pohledem, zopakuje to samé jazykem a potom svými zuby. Do háje. Z úst mi uniká další sten… jak je možné, že to cítím úplně jinde? Zaúpím a svalím se zpátky na postel. K uším se mi donese jeho potlačovaný smích.

„Ach, Ano, co všechno bych s tebou mohl dělat,“ broukne. Sundává mi i druhou botu a ponožku, pak si stoupá a stahuje mi džíny. Teď už ležím na jeho posteli jenom v podprsence a kalhotkách a on se na mě pase pohledem…

„Jsi velmi krásná, Anastasie Steeleová. A já už se nemůžu dočkat, až budu v tobě.“

No teda. To, jak mluví. Zní to tak žhavě. Bere mi to dech.

„Ukaž mi, jak se dotýkáš.“

Co prosím? Nechápavě nakrčím čelo.

„Tak se nestyď, Ano, ukaž mi to,“ zašeptá.

Zavrtím hlavou. „Nechápu, co po mně chceš.“ Můj hlas je nakřáplý. Ani bych ho nepoznala, jak je poznamenaný touhou.

„Jak si to děláš? Chci to vidět.“

Znovu zavrtím hlavou.

„Nedělám,“ špitnu ostýchavě. Překvapeně povytáhne obočí, chvilkově zaskočený. Oči mu potemní, pak nevěřícně zakroutí hlavou.

„Dobře, tak zjistíme, co se s tím dá dělat.“ Z jeho sametového hlasu zaznívá výzva, jakási smyslná pohrůžka.

Rozepíná si knoflík u kalhot a pomalu je ze sebe svléká, ani na chvíli mě nepouští ze zajetí svého pohledu. Nakloní se nade mě a uchopí mě za oba kotníky, cukne mi za ně do stran a vláčným pohybem šelmy se vkrade na postel mezi mé nohy. Zůstává na kraji na všech čtyřech. Toužebně se zavrtím.

„Lež klidně,“ utrousí. Skloní se a líbne mě na vnitřní stranu stehna. A tak pokračuje vzhůru – až k tenké látce mých kalhotek.

Bože… nedokážu se nepohnout. Jak mám asi ležet v klidu? Znovu se pod ním zakroutím.

„Budeme muset zapracovat na tom, abychom tě udrželi v klidu, bejby.“ Postupuje nahoru po mém břiše, cestou noří jazyk do jamky pupíku. A stoupá dál, posévá můj trup svými polibky, kůže mi pod nimi jenom hoří. Jsem vzrušená, polévá mě horko a zároveň se chvěju zimou, prsty zatínám do prostěradla pod sebou. Lehá si vedle mě a prsty přejíždí z mého boku přes pas až k hrudi. Pohlédne na mě, ve tváři neproniknutelný výraz, a v dlani jemně polaská mé prso.

„Mám tě tak akorát do ruky, Anastasie,“ zavrní spokojeně a ukazováčkem vklouzne do košíčku mé podprsenky. Stáhne mi ho dolů pod prso, takže ho ta krajka podepře. Stejným prstem pak putuje i na druhou stranu, kde udělá to samé. Stačí jeho upřený pohled a ztvrdnou mi bradavky. Stává se ze mě zajatec vlastní podprsenky.

„Velmi pěkné,“ zhodnotí to uznale a vrcholky mých ňader zareagují dalším zpevněním. Zlehka na jeden foukne, zatímco ke druhému vztáhne ruku a pomalu ho obkrouží palcem, takže se ještě víc protáhne. Vzdychnu a vnímám, jak mnou ta slast prostupuje až do slabin. Cítím, jak vlhnu. Ach, prosím, zažebrám v duchu a prsty zatínám do prostěradla ještě silněji. Když pak jednu bradavku vezme mezi rty a vtáhne ji do úst, ocitám se na pokraji… něčeho…

„Zjistíme, jestli by to šlo takhle,“ zašeptá a pokračuje ve svém pomalém smyslném útoku. Mé bradavky čelí invazi jeho zručných prstů a horkých rtů, které dráždí každičké nervové vlákno mého těla, takže se postupně celé svíjí v příjemné agonii. A on ne a ne přestat.

„Ach… prosím,“ zakňourám a zvrátím hlavu, to už sténám s otevřenými ústy a nohy se mi samy od sebe propínají. Co se to se mnou proboha děje?

„Poddej se tomu, bejby,“ vydechne a stiskne jednu mou bradavku mezi zuby, zatímco druhou pevně sevře mezi palcem a ukazováčkem a zatáhne za ni. A já se mu sypu pod rukama, mé tělo zachvacují křečovité stahy a tříští se na tisíce kousků. A Christian mě vášnivě líbá, proniká jazykem do mých úst a hltá z nich všechny mé výkřiky.

Bože můj. To bylo… mimořádné. Teď už vím, proč je kolem toho takový povyk. Christian si mě prohlíží, na tváři spokojený úsměv, zatímco já se nepochybně tvářím užasle a vděčně.

„Jsi velmi vnímavá,“ pronese obdivně. „Tohle se budeš muset naučit ovládat a bude taková zábava, ukázat ti, jak na to.“ Znovu mě líbá.

Ještě pořád jsem zadýchaná ze svého prvního orgasmu, a jeho ruka už zase putuje dolů k mému pasu, pak na bok a najednou ji mám přímo v klíně… Ježkovy oči. Prstem odhrne látku mých kalhotek a jemně jím zakrouží – tam. Krátce zavírá oči, vázne mu dech.

„Ty jsi tak krásně vlhká. Bože, jak já tě chci.“ Tím prstem do mě nakonec proniká. Vyjeknu, a on to zopakuje. A pak znovu a znovu. Zároveň se o mě tře dlaní, takže do toho sténám. Pohyby jeho ruky se zintenzivňují, teď už vzdychám do jejich rytmu…

Náhle se prudce zvedá, jedním pohybem mi strhává kalhotky a odhazuje je na podlahu. Stahuje si boxerky a odhaluje se. Pane jo… Hmátne na noční stolek pro malý plastikový balíček a znovu se vklíní mezi mé nohy, rozevírá je ještě víc. Vkleče si roluje kondom na svou opravdu úctyhodnou délku. No to snad… Je to vůbec možné? Určitě se tam…?

„Neboj,“ uklidňuje mě a poutá pohledem zpátky ke svým očím. „Přizpůsobíš se.“

Pokládá si ruce vedle mé hlavy, takže se nade mnou tyčí na všech čtyřech. S pevně zaťatými čelistmi mi upřeně hledí do očí tím svým intenzivním spalujícím pohledem. A právě v tu chvíli si všímám, že si nesundal košili.

„Opravdu to chceš?“ ujišťuje se mírně.

„Prosím,“ zažebrám.

„Tak pokrč kolena,“ vyzve mě vlídně a já ho bez váhání uposlechnu.

„A teď si s vámi zašukám, slečno Steeleová,“ zapřede a zároveň se proti mně nastaví. „A to tak, že tvrdě,“ dodává svůdně a jedním prudkým výpadem do mě vniká.

„Aaah!“ vykřiknu, když hluboko uvnitř ucítím ostrý tlak na své právě porušené panenství. Christian znehybní, jenom se na mě dívá, oči mu září ve vítězné extázi.

Trhaně oddychuje skrz pootevřená ústa. Prodere se mu z nich slastný sten.

„Jsi hrozně těsná. Jsi v pořádku?“

Jen kývnu, s očima doširoka rozevřenýma a rukama pevně svírajícíma jeho předloktí. Cítím se tak… plná. Ještě pořád se nehýbe, nechává mě uvyknout tomu nezvyklému, doslova pronikavému pocitu, že je uvnitř mě.

„Teď se pohnu, bejby,“ vydechne po chvíli sevřeně.

Tak jo.

Christian učiní jeden dlouhý plynulý pohyb zpět. Zavírá oči a s dalším stenem se do mě vrací. Já znovu vyjeknu, on znovu strne.

„Můžeme?“ zašeptá chraplavě.

„Ano,“ vydechnu. Zopakuje to ještě jednou a zase znehybní.

Zavzdychám, mé tělo už ho přijímá… Bože, jak já to chci.

„Ještě?“ hlesne.

„Ano.“ To už je úpěnlivá prosba.

A on to udělá znovu, ale tentokrát už se hýbat nepřestává. Klesá na lokty, doléhá na mě plnou vahou svého těla a tiskne mě k posteli. Zpočátku jsou jeho pohyby pozvolné, ohleduplné. Jakmile si na ten zvláštní pocit zvyknu, mé boky se váhavě zhoupnou jeho směrem. Začíná zrychlovat, a když zasténám, ještě své tempo zvyšuje, až se nakonec propracuje k nemilosrdnému neměnnému rytmu. A já ho v něm následuju, vycházím mu vstříc. Svírá mi hlavu v dlaních a vášnivě mě líbá, můj spodní ret se opět ocitá stisknutý mezi jeho zuby. Pak nepatrně změní polohu, a já ucítím, jak ve mně znovu narůstá ten samý pocit jako předtím. Vnímám, jak se v mém těle koncentruje napětí, zatímco Christian nás neúnavně žene dál a dál. Začínám se chvět, na pokožce mi vyvstávají drobounké krůpěje potu. Ach můj… Netušila jsem, že to bude takové… že to bude tak nádherný pocit. Přestávám být schopná uvažovat… vnímám jen tu rozkoš… jenom jeho… jenom sebe… ach, prosím… propínám se do luku.

„Udělej se pro mě, Ano,“ vyráží ze sebe zadýchaně. A jsou to jeho slova, která ve mně odpálí tu explozi, a já se řítím ze svého vrcholu a tříštím se pod ním na milion kousků. A pak je to on, kdo s posledním divokým výpadem zvolá mé jméno a znehybní, když hluboko uvnitř mě vrcholí.

Ještě pořád nemůžu popadnout dech, natož ho zklidnit. Srdce mi divoce buší a myšlenky… ty se někam rozutekly. No páni… to bylo ohromující. Otevírám oči. Christian se čelem opírá o mé; oči má zavřené, dech zhrublý. Jeho víčka se chvějivě rozevírají a naše pohledy setkávají – ten jeho je sice zastřený, ale vlídný. Ještě stále ho cítím uvnitř. Zvedne hlavu, zlehka přitiskne rty k mému čelu a pomalu ze mě vystoupí.

„Ou…“ V grimase stáhnu obličej, jak mě ten neznámý pocit překvapí.

„Ublížil jsem ti?“ ptá se tiše, když se přesouvá vedle mě a zapírá o loket. Strká mi zbloudilý pramen vlasů za ucho.

Tak tomu se musím zasmát. „Ty se mě ptáš… jestli jsi mi ublížil?“

„Snažíš se být vtipná, chápu,“ ušklíbne se cynicky. „Myslím to vážně, jsi v pořádku?“ Pozorně mě sleduje, pátravě, snad i dychtivě.

Demonstrativně se vedle něj protahuju. Cítím se tak nějak vláčně, jako bych místo kostí měla rosol, ale taky uvolněně… velmi uvolněně. Zakřením se na něj a pak už se mi nedaří dát koutky k sobě. Teď už chápu všechen ten povyk okolo sexu. Dva orgasmy… tak rychle po sobě, jako by šly prostě naprogramovat, to je teda něco. Neměla jsem ani zdání, čeho všeho je moje tělo schopné, že v sobě dokáže nastřádat takovou energii a vzápětí ji tak bouřlivě uvolnit, tak nevázaně. Ten prožitek byl nepopsatelný.

„Ještě jsi mi neodpověděla a už si koušeš ret,“ mračí se na mě. Rozpustile se na něj zazubím. Vypadá skvěle, s těmi rozcuchanými vlasy, uhrančivým šedým pohledem a vážným varovným výrazem.

„Chtěla bych to udělat znovu,“ zašeptám. Mám dojem, že se mu ve tváři mihne úleva, ale pak se opona zatáhne a on si mě lačně změří přimhouřenýma očima.

„To byste opravdu chtěla, slečno Steeleová?“ odtuší věcně. Nakloní se a vtiskne mi velice jemný polibek do koutku úst. „Trochu náročná, ne? Otoč se na břicho.“

Překvapeně zamrkám, ale udělám, co mi řekl. Rozepíná mi podprsenku a dlaní mi sjíždí dolů po páteři až na zadek.

„Máš opravdu tu nejjemnější kůži,“ zabrouká. Zvolna se přemísťuje, jednu svou nohu zasouvá mezi mé a půlkou těla mi naléhá na záda. Když mi odhrnuje vlasy z tváře, aby mohl přitisknout rty k mému holému rameni, zatlačí mě do zad knoflíčky jeho košile.

„Proč máš na sobě tu košili?“ postěžuju si. Na chvilku se zarazí. Nakonec si ji ale svléká, znovu se ke mně přimyká a já ucítím jeho teplou kůži na své. Hmm… nádherný pocit. Na prsou musí mít jemné chloupky – vnímám, jak mě vzadu šimrají.

„Takže ty by sis chtěla zašukat ještě jednou?“ šeptá mi do ucha a vydává se odtamtud dolů po mém krku a pokrývá ho lehounkými polibky.

Dlaní mezitím opisuje linii mého pasu, pak postupuje níž, přes bok a stehno až ke kolenu. Uchopí mě pod ním a pokrčí mi nohu. V hrdle mi zakolísá dech… Copak to asi dělá? Přesouvá se a přitisknutý k mým zádům se mi tlačí mezi stehna. Jeho ruka stoupá zpátky k mým hýždím. Pomalu je prohněte a pak se mi vkrádá mezi nohy.

„Tentokrát si tě vezmu zezadu, Anastasie,“ zavrní a druhou rukou mi shrábne vlasy na šíji, pevně je sevře v pěsti a jemně za ně zatáhne. Zafixuje mě za ně tak, že nemůžu pohnout hlavou. Jsem uvězněná pod jeho tělem, zcela bezmocná.

„Jsi moje…“ zapřede. „Jenom moje. To si pamatuj.“ Jeho hlas mi proniká do žil jako jed, jeho slova jsou opojná, svůdná. Podle tlaku na stehně hádám, že je co nevidět podpoří činy.

Začíná mě těmi dlouhými prsty jemně laskat, pozvolna jimi krouží. Rty lehounce oždibuje mou čelist, na tváři cítím jeho měkký dech.

„Voníš přímo božsky,“ nadechuje se za mým uchem. A jeho prsty mě stále dráždí, dokola, stále dokola. Reflexivně rozhýbu boky ve snaze jeho pohyby napodobit a krevní řečiště mi zaplavuje trýznivá rozkoš podobně jako adrenalin.

„Nehýbej se,“ nařizuje mi sice mírně, ale zároveň důrazně. Velmi pomalu do mě proniká palcem, zakrouží jím, jednou… podruhé… Účinek toho pohybu je devastující – veškerá moje energie se koncentruje do jediného malého místečka uvnitř mého těla. Tiše zakňourám.

„Líbí se ti to?“ zabrouká a zlehka mě škrábne zuby na uchu. A pak začne tím palcem pohybovat jinak… dovnitř, ven, dovnitř, ven… zatímco jeho ostatní prsty stále krouží.

Pevně zavírám oči, snažím se získat kontrolu nad svým dechem a pokouším se nějak vyrovnat s tou bouří pocitů, kterou ve mně rozpoutal. Převaluje se přese mě jedna žhavá vlna za druhou. Tiše zasténám.

„Ty jsi tak citlivá… Ach, Anastasie, to se mi líbí. Moc se mi to líbí,“ šeptá přerývaně.

Chtěla bych propnout nohy, ale nedokážu se pohnout. Tiskne mě pod sebou, udržuje neměnné, mučivě pomalé tempo. Je to skvělé. Znovu zavzdychám a on se znenadání pohne.

„Otevři pusu,“ přikáže a vzápětí mi vsouvá palec do úst. Prudce otevírám oči a překvapeně zamrkám.

„Chci, abys věděla, jak chutnáš,“ šeptne mi do ucha. „Přisaj se, bejby.“ Zatlačí mi palcem na jazyk a já ho instinktivně obemknu rty, pevně ho vtáhnu dovnitř. Ucítím svou vlastní slanou chuť a taky nádech kovové příchuti krve. U všech svatých. Tohle je zvrhlé, ale kčertu s tím, protože je to tak smyslné.

„Chci si zašukat do tvojí pusy, Anastasie, a už brzy to udělám.“ Jeho hlas je teď zhrublý, dech má těžký a trhaný.

Zašukat do mojí pusy?! Zasténám a přitom ho nechtěně kousnu. Vyjekne a instinktivně mi trhne za vlasy – až to zabolí, a já své sevření povolím.

„Zlobivá holčička,“ ucedí a natáhne se k nočnímu stolku pro balíček s kondomem. „Zůstaň, jak jsi, ani se nehni,“ poroučí mi a pouští mě.

Zatímco trhá fólii, já namáhavě oddechuju, v uších mi zpívá vlastní krev. To očekávání je tak vzrušující. Lehá si zpátky a zaujímá stejnou pozici. Nemůžu se ani pohnout. Jsem uvězněná v jeho smyslném objetí a on je připravený si mě vzít ještě jednou.

„Tentokrát to vezmeme pěkně zvolna, Anastasie,“ vydechne.

A skutečně, pomalu, tak pomalinku do mě proniká, úplně celý. Neúprosně. Hlasitě zavzdychám. Tentokrát je to intenzivnější, extrémní smyslnost. Znovu vzdychnu a on úmyslně zakrouží boky, potom se stáhne zpátky a okamžik vyčká, než se zase vrátí. Celý ten postup opakuje, zas a zas. Začínám z toho šílet – ty jeho provokativní, úmyslně pomalé pohyby a opakované pocity plnosti jsou zdrcující.

„Je mi v tobě tak dobře,“ zapřede slastně a já cítím, jak ve mně narůstá to povědomé chvění. A on se přestává hýbat. „Ale ne, bejby, ještě ne,“ krotí mě. Teprve když má rostoucí slast odezní, začíná s celým tím pomalým procesem od začátku.

„Ach, prosím,“ žadoním. Myslím, že víc už nesnesu – celé mé tělo je neuvěřitelně napjaté, dychtí po uvolnění.

„Chci, abys byla bolavá, bejby,“ zamumlá a pokračuje ve svém mučivě lenivém tempu… tam… zpátky... „Aby sis zítra při každém pohybu vzpomněla, kde jsem byl. Jenom já. Protože jsi moje.“

Vydávám ze sebe jakýsi neartikulovaný zvuk.

„Christiane, prosím,“ zakňourám.

„Co bys ráda, Anastasie? Svěř se mi.“

Z hrdla se mi dere další sten. Vyklouzne ze mě a pak se pomalu vrací, znovu zakrouží pánví.

„No tak,“ dožaduje se.

„Tebe, prosím.“

Konečně nepatrně zvyšuje tempo, jeho dech se pozvolna úží. Jakmile chytne rytmus, cítím, že se uvnitř mě začíná schylovat k bouři.

„Ty. Jsi. Tak. Sladká,“ vydechuje do rytmu svých pohybů. „Tak. Strašně. Tě. Chci.“

Zavzdychám.

„Jsi. Jenom. Moje. Udělej se. Bejby,“ procedí.

A zase jsou to jeho slova, co mě postrčí přes okraj té propasti. Mé tělo ho pohlcuje v divokých pulsujících stazích, do polštáře křičím zkomolenou verzi jeho jména. O dva drtivé pohyby později mě Christian následuje. Když do mě vrcholí, úplně znehybní, pak se na mě bezvládně hroutí, obličej zabořený do mých vlasů.

„Sakra, Ano,“ vydechne namáhavě.

Vzápětí mě pouští a přetáčí se na svou stranu postele. Přitahuju si kolena k hrudi a naprosto vyčerpaná okamžitě upadám do těžkého spánku nebo možná omdlévám.

Když se probouzím, ještě je tma. Vůbec netuším, jak dlouho jsem spala. Protahuju se pod dekou a cítím, jak mě všechno bolí, příjemně bolí. Christian není nikde k vidění. Sedám si a zadívám se na panorama města před sebou. Za okny okolních mrakodrapů je sem tam rozsvíceno a na východě už řídne tma. Zaznamenávám nějakou hudbu. Jemné tóny klavíru, smutné a tklivé. Nejspíš Bach, ale jistá si nejsem.

Ovíjím si přikrývku kolem těla a tiše našlapuju chodbou k velkému pokoji. Christian sedí za klavírem, naprosto ponořený do hudby. Jeho výraz je pustý a smutný, tak jako ta hudba. Hraje fantasticky. Opírám se o stěnu u vstupu a uchváceně mu naslouchám. Je opravdu vynikající muzikant. Sedí tam, nahý, jeho tělo se koupe v tlumeném kuželu světla, který na něj vrhá lampa stojící vedle klavíru. V tom obrovském pokoji tonoucím ve tmě to působí, jako by byl ve svém vlastním světě, nedotknutelný… jako v nějaké bublině.

Tiše se k němu blížím, vábená tou nádhernou melancholickou hudbou. Jsem jako uhranutá, pozoruju jeho dlouhé prsty, jak neomylně nacházejí a zlehka tisknou jednotlivé klávesy, a přemýšlím o tom, že se ty samé prsty se stejnou zručností dotýkaly a mazlily s mým tělem. Při té vzpomínce instinktivně stisknu kolena k sobě a lapám po dechu. Vzhlédne ke mně, s jasným neproniknutelným pohledem a nečitelným výrazem.

„Promiň,“ omlouvám se šeptem. „Nechtěla jsem tě rušit.“

Po tváři mu přelétne temný stín.

„To bych měl říct spíš já,“ poznamená. Přestává hrát a pokládá si ruce na stehna.

Teprve teď si všímnu, že má na sobě pyžamové kalhoty. Rukou si prohrábne vlasy a vstává. A ty kalhoty mu drží na bocích tím způsobem… Božínku. Vysychá mi v ústech, když nenuceně přechází od klavíru směrem ke mně. Má široká ramena a úzké boky, a zatímco se ke mně blíží, vidím, jak se mu rýsují břišní svaly. Je zkrátka neskutečný.

„Měla bys být v posteli,“ kárá mě.

„To byla nádherná skladba. Bach?“

„Bachovo aranžmá, ale původně to byla skladba pro hoboj od Alessandra Marcella.“

„Byla nádherná, ale velmi smutná, až moc truchlivá.“

Trochu se pousměje.

„Postel,“ zavelí. „Jinak budeš ráno vyčerpaná.“

„Vzbudila jsem se a tys tam nebyl.“

„Špatně spím, navíc nejsem zvyklý spát s někým,“ zabručí vyhýbavě. Nedokážu odhadnout, na co myslí. Vypadá tak nějak sklesle, ale v té tmě se to těžko posuzuje. Možná je to jenom kvůli té smutné hudbě. Bere mě kolem ramen a vede zpátky do ložnice.

„Jak dlouho už hraješ? Jsi velmi dobrý.“

„Od šesti let.“

„Aha.“

Christian jako šestiletý chlapec. Vidím před sebou obrázek krásného malého kluka s měděnými vlásky a šedýma očima a sevře se mi srdce – šestileté dítě, které miluje neskutečně smutnou hudbu.

„Jak se cítíš?“ ptá se tiše, když jsme zpátky v ložnici.

Rozsvěcí nástěnnou lampičku.

„Jsem v pohodě.“

Oba ve stejnou chvíli pohlédneme na postel. Na povlečení je krev – připomínka mého ztraceného panenství. Samým studem zčervenám a přitáhnu si deku těsněji k tělu.

„No, zdá se, že paní Jonesová bude mít o čem přemýšlet,“ podotkne Christian, když se staví přede mě. Rukou mi podepře bradu a zvedne hlavu, upřeně se na mě zadívá. Pronikavým pohledem pozorně zkoumá mou tvář. Hlavou mi bleskne, že jsem ještě neviděla jeho nahou hruď. Instinktivně vztáhnu ruku, abych si konečky prstů sáhla na ty tmavé chloupky, co se mu tam lesknou, abych zjistila, jaké jsou na dotek. Okamžitě ustupuje z mého dosahu.

„Mazej do postele,“ osopí se na mě. Pak ale trochu zmírní: „Lehnu si k tobě.“ Spouštím ruku a vraštím obočí. Nevzpomínám si, že bych se ho tam někdy předtím dotkla. Otevírá prádelník, vytahuje z něj triko a rychle si ho přetahuje přes hlavu.

„Postel,“ poroučí mi znovu. Lezu do ní a snažím se ignorovat tu krev. Lehá si ke mně a přitahuje si mě do náruče, tiskne si mě k sobě zády. Zlehka mě políbí do vlasů a zhluboka vdechne jejich vůni.

„Spi, sladká Anastasie,“ zamumlá a já zavírám oči. Ale nemůžu si pomoct – pořád ještě cítím doznívající smutek. Ať už z té hudby, nebo z jeho odtažitého chování. Christian Grey má svou stinnou stránku.

Kapitola 9

Pokojem se rozlévá světlo, provází mě z hlubokého spánku do plného bdění. Protahuju se a otevírám oči. Je krásné květnové ráno a u nohou mi leží celý Seattle. Pane jo, to je pohled pro bohy. Vedle mě leží Christian Grey v limbu. Páni, další božský pohled. Překvapuje mě, že ještě spí. Leží čelem ke mně, takže mám neopakovatelnou možnost si ho v klidu prohlédnout. Jeho pohledná tvář působí ve spánku mladším a uvolněnějším dojmem. Ty krásně tvarované, věčně našpulené rty má trochu pootevřené a zdravě lesklé vlasy chaoticky rozcuchané. Je vůbec legální, aby někdo vypadal tak dobře? Vybavuju si ten pokoj nahoře… nejspíš to opravdu nebude legální. Zatřepu hlavou, je toho tolik, o čem musím přemýšlet. Svádí mě to natáhnout ruku a dotknout se ho, jenže je na něj tak pěkný pohled, když spí – jako na malé děti. A taky si nemusím dělat těžkou hlavu s tím, co říkám, co říká on, jaké má plány… hlavně se mnou.

Mohla bych ho pozorovat celý den, ale mám své potřeby – přirozené potřeby. Vyklouznu z postele a na podlaze nacházím jeho košili, házím ji na sebe. Procházím dveřmi, o kterých si myslím, že by mohly vést do koupelny, ale místo toho se ocitám v obrovské šatně, velké jako můj vlastní pokoj. Je přecpaná drahými obleky, košilemi, botami a kravatami. Na co může někdo potřebovat tolik oblečení? Nesouhlasně mlasknu. Vlastně Katein šatník by tomu mohl konkurovat. Proboha, Kate! To ne. Za celý večer jsem si na ni vůbec nevzpomněla. Měla jsem jí poslat tu zprávu. Do háje. Jsem v pořádném průšvihu. Krátce přemítám o tom, jak na tom asi teď bude s Elliotem.

Vracím se zpátky do ložnice, Christian stále spí. Zkouším další dveře. Je to koupelna, rozhodně větší než můj pokoj. Na co potřebuje jeden chlap takového prostoru? A ke všemu dvě umyvadla, jaká ironie. Jestli je pravda, že tu s nikým nespí, jedno z nich zůstává nevyužité.

Zírám na svůj odraz v gigantickém zrcadle nad umyvadly. Vypadám jinak? Určitě se jinak cítím. A jsem trochu rozbolavělá, abych pravdu řekla, a mé svaly – ježkovy zraky, jako bych nikdy v životě necvičila. Ale tys přece nikdy v životě necvičila. Mé podvědomí se právě probralo. Civí na mě s přísně staženými rty a podupává si k tomu nožkou. Takže ses s ním vyspala, předhodila mu své panenství; chlapovi, který tě nemiluje. A jen tak mimochodem – má o tobě dost divné představy, hodlá si z tebe udělat nějakou zvrhlou sexuální otrokyni.

ZBLÁZNILA SES?! Zaječí na mě.

Zašklebím se na svůj odraz v zrcadle. O tomhle budu muset ještě popřemýšlet. Upřímně, zamilovat se do muže, který je víc než krásný, bohatší než Onassis a má pro mě uchystanou Červenou mučírnu… Přeběhne mi mráz po zádech. Jo, v té poslední věci mám jisté pochybnosti. Vlasy si jako obvykle dělají, co chtějí. Účes Noc plná vášně mi nesluší. Pomocí prstů se pokouším do toho chaosu vnést nějaký řád, ale fatálně selhávám a vzdávám to – snad najdu v tašce nějakou gumičku.

Umírám hlady. Vracím se do ložnice. Spící princ stále spí, tak ho tam nechávám a odcházím do kuchyně.

Ach ne… ta Kate. Tašku jsem včera nechala v Christianově pracovně. Spěchám pro ni a hned lovím mobil. Tři textovky.

„Jsi OK Ano“

„Kde jsi Ano“

„Sakra Ano“

Volám Kate. Když mi to nebere, píšu jí zkroušenou omluvu, že žiju a že jsem se nestala obětí masového vraha. Teda, aspoň ne v tom smyslu, ve kterém by si o mě dělala starosti – nebo možná stala. Uf, mám v tom takový zmatek. Chci zkusit nějak zanalyzovat, co vlastně ke Christianovi Greyovi cítím. Ne, to je nesplnitelný úkol. Poraženě zakroutím hlavou. Na to potřebuju odstup, přemýšlet o tom někde jinde než tady.

V tašce nacházím hned dvě gumičky do vlasů a tak si narychlo splétám vlasy do dvou copánků. To je ono! Třeba mě ten holčičí vzhled před masovým vrahem ochrání. Z tašky tahám taky svůj iPod a nasazuju si sluchátka. Není nad dobrou muziku u vaření. Strkám ho do náprsní kapsy Christianovy košile, pořádně zesiluju zvuk a začínám tančit.

Panebože, já mám ale hlad.

Jeho kuchyň mě skoro děsí. Je tak nablýskaná a moderní… a žádná skříňka nemá madlo. Chvíli mi trvá, než zjistím, že je potřeba do dvířek zatlačit. Možná bych měla Christianovi udělat snídani. Tuhle si přece dával omeletu… ehm, vlastně to bylo včera, v Heathmanu. Páni, tolik se toho mezitím stalo. Nakouknu do lednice, kde je hromada vajec, a rozhoduju se, že si dám lívance a slaninu. Za stálého vlnění do rytmu si připravuju těstíčko.

Je dobré mít něco na práci. Člověku to dovolí přemýšlet, ale ne moc hluboce. Hudba, co se mi line do uší, taky vážnému rozjímání nesvědčí. Přišla jsem sem s úmyslem strávit noc v posteli Christiana Greye a taky se mi to podařilo, a to navzdory faktu, že on nikoho do své postele nepouští. Usměju se pro sebe, mise splněna. Má chvíle slávy. Zakřením se. Dlouhá, předlouhá chvíle slávy. Už jenom vzpomínka na něj, na jeho slova, jeho tělo, jeho milování, mě vyvádí z míry… Zavírám oči – stačí, když si to vybavím, a celá se rozechvěju, v podbřišku se mi toužebně sevře každičké svalové vlákno. Mé podvědomí se na mě zle zamračí. Šukání – žádné milování, vřískne hystericky. Nevšímám si ho, ale někde v koutku duše vím, že má pravdu. Zatřesu hlavou, abych si ji pročistila a mohla se soustředit na to, co dělám.

Je tady supermoderní sporák. Myslím, že už vím, jak na něj. Teď ještě najít nějaké místo, kde zůstanou lívance teplé, a začít opékat slaninu. Do sluchátek mi zpívá Amy Studt o holce, co nikam nezapadá. Tahle písnička pro mě kdysi hodně znamenala; jako by byla o mně. Nikdy jsem nikam nezapadala, a teď… teď jsem dostala neslušný návrh od samotného pana Podivína. Proč jen je takový? Má to vrozené, nebo získané? Je to tak neskutečně vzdálené od čehokoliv, s čím jsem se doteď setkala.

Pokládám plátky slaniny na gril, a zatímco se opékají, šlehám vejce. Otáčím se a… na jedné ze stoliček u snídaňového baru sedí Christian, hlavu podepřenou v sepnutých rukách. Stále má na sobě to triko, ve kterém spal. Vlasy jako po noci plné vášně – a jemu fakt sluší, stejně jako to strniště. Sleduje mě zároveň trochu vyjeveně i pobaveně. Zcepením, zrudnu, a pak se zmůžu na to, abych si vyndala sluchátka z uší. Jenom při pohledu na něj mám místo kolen želé.

„Dobré ráno, slečno Steeleová. Vidím, že dnes po ránu překypujete energií,“ pronese suše.

„D-dobře jsem spala,“ vykoktám na vysvětlenou. Snaží se to zamaskovat, ale zacukají mu koutky.

„To by mě zajímalo proč.“ Pak se ale zarazí a zadumá. „Já koneckonců taky, když jsem se s tebou vrátil do postele.“

„Máš hlad?“

„Vlastně ano,“ říká s tak intenzivním pohledem v očích, že si nejsem jistá, jestli mluví o jídle.

„Lívance, šunka, vejce?“

„To zní skvěle.“

„Jen netuším, kde máš prostírání,“ pokrčím rameny a zoufale se snažím nevypadat nervózně.

„To zařídím já. Ty vař. Chtěla bys, abych pustil nějakou hudbu, abys mohla dál… ehm… tančit?“

Sklopím hlavu a soustředěně si prohlížím své ruce. Je mi jasné, že jsem rudá až za ušima.

„Prosím, nenech se rušit mou přítomností. Bylo to velmi zábavné,“ ujišťuje mě sarkasticky.

Našpulím na něj pusu. Tak zábavný, jo? Mé podvědomí se láme smíchy. Radši se otáčím a šlehám vajíčka, pravděpodobně s trochu větším úsilím, než je k tomu třeba. Ve vteřině stojí u mě a lehce mě tahá za jeden copánek.

„Ty se mi líbí,“ zašeptá. „Ale neochrání tě.“ Hmm, takže masový vrah…

„Jak máš rád vejce?“ ptám se provokativně. Uchechtne se.

„Pořádně rozšlehaná a umíchaná,“ instruuje mě s úšklebkem.

Znovu se vracím k práci a snažím se skrýt pobavený úsměv. Je těžké se na něj zlobit. Zvlášť když je tak nezvykle hravý. Otevírá příborník, vyndává z něj břidlicově černé prostírání a pokládá ho na bar. Já vlévám rozmíchaná vejce na pánev a obracím slaninu na grilu.

Když se znovu otočím, na stole už stojí pomerančový džus a Christian připravuje kafe.

„Dáš si čaj?“

„To bych ráda. Pokud nějaký máš…“

Nacházím dva talíře a dávám je nahřát do trouby. Christian se natahuje, aby z kuchyňské linky vyndal čaj – English Breakfast od Twinings.

Našpulím rty. „Tak trochu jsi se mnou počítal, co?“

„Myslíš? Ještě si nejsem tak docela jistý, jestli s vámi můžu počítat, slečno Steeleová,“ utrousí.

Co tím jako myslí? Naši dohodu? Náš, ehm… vztah… nebo co to vlastně je? Pořád je tak tajemný. Nandávám snídani na předehřáté talíře a pokládám je na prostírání. Prohledávám lednici a beru si javorový sirup.

Když vzhlédnu, zjišťuju, že Christian čeká, až se posadím.

„Slečno Steeleová,“ pokyne k jedné z barových stoliček.

„Pane Greyi,“ kývnu zdvořile. Vylézám nahoru a při dosedání sebou nepatrně cuknu.

„Jak moc tě to bolí?“ ptá se, když si taky sedá. Do tváří se mi hrne krev. Jak může klást tak osobní otázky?

„No, abych pravdu řekla, nemám to s čím srovnat,“ zpražím ho. „Chtěl bys mě snad politovat?“ ptám se přesládle. Mám dojem, že se snaží skrýt úsměv, ale jistě to nevím.

„Ne. Chtěl jsem zjistit, jestli budeme schopni pokračovat ve tvém základním výcviku.“

„Aha.“ Oněměle na něj zírám a se zadrženým dechem vnímám, jak se uvnitř mě všechno zatíná. Áách… tak krásně. Potlačuju tichý vzdech.

„Jez, Anastasie.“

Nejsem si jistá, jestli mám vůbec chuť na jídlo. Teď, když… Víc?… Víc sexu?… Ano, prosím.

„Je to vynikající, mimochodem,“ zazubí se na mě.

Strkám si do pusy plnou vidličku, ale stěží rozeznávám, co na ní bylo. Základní výcvik! Chci si zašukat do tvojí pusy. Je tohle taky součást základního výcviku?

„Přestaň si kousat ten ret. Velmi mě to rozptyluje, a protože náhodou vím, že pod tou mojí košilí nic nemáš, rozptyluje mě to ještě mnohem víc.“

Ponořím čajový sáček do malé konvičky, kterou mi Christian připravil. V hlavě mi bzučí jako ve včelím úlu.

„Jaký základní výcvik máš konkrétně na mysli?“ ptám se a příliš vysoký hlas mě zrazuje od přání znít tak normálně, nezúčastněně a klidně, jak jen to je s hormonální bouří zuřící uvnitř mého těla možné.

„No, vzhledem k tomu, že jsi rozbolavělá, myslel jsem, že bychom se mohli zaměřit na orální dovednosti.“

Zakuckám se a s pusou dokořán na něj vykulím oči. Lehce mě poplácá po zádech a podává mi trochu džusu na zapití. Vůbec nedokážu odhadnout, co se mu v tu chvíli honí hlavou.

„Tedy v případě, že tu chceš zůstat…“ dodává. Znovu k němu zvedám pohled a snažím se trochu sebrat. Už zase má ten svůj nečitelný výraz. To mě tak strašně rozčiluje.

„Dnes bych tu ráda zůstala. Jestli to nevadí. Zítra musím do práce.“

„V kolik hodin tam máš být?“

„V devět.“

„Zítra tě tam na devátou odvezu.“

Nakrčím čelo. On chce, abych tu zůstala další noc?

„Musím domů už večer – potřebuju čisté oblečení.“

„Můžeme ti nějaké opatřit tady.“

Nemám dost peněz na to, abych je utrácela za nové oblečení. Vztáhne ruku, pevně mi sevře bradu a mírně na ni zatlačí, takže mi uvolní spodní ret ze sevření mezi zuby. Ani jsem si neuvědomila, že si ho koušu.

„Co se děje?“ uhodí na mě.

„Potřebuju být doma už večer.“

Semkne rty do tvrdé linky.

„Ujednáno, dnes večer,“ přijímá. „A teď sněz tu snídani.“

V hlavě mám zmatek a žaludek jako na vodě. Chuť k jídlu ztracena v nenávratnu. Zírám na zpola snědenou snídani, prostě nemám hlad.

„Jez, Anastasie. Včera jsi nevečeřela.“

„Opravdu už nemám chuť,“ hlesnu.

Zúží na mě oči. „Opravdu bych ocenil, kdybys dojedla svou snídani.“

„Co to pořád máš s tím jídlem?“ obořím se na něj. Zamračí se.

„Už jsem ti říkal, že nesnáším, když se jím plýtvá. Jez,“ štěkne na mě. Jeho pohled je temný, jakoby bolestný.

Do háje. Co se to tu děje? Zvedám svou vidličku a zvolna se pouštím do jídla, usilovně ho žvýkám. Musím si dávat pozor, abych si tolik nenandávala, když bude kvůli každému soustu tak vyšilovat. Jak se postupně prokousávám svou snídaní, jeho výraz se uvolňuje. Zaznamenávám, že sklízí svůj talíř. Čeká, až dojím, a uklízí i ten můj.

„Tys uvařila, já sklízím.“

„To je skutečně demokratické.“

„To je.“ Zamračí se. „Což není můj obvyklý styl. Až to dodělám, dáme si koupel.“

„Ehm, fajn.“ Ach můj bože… mnohem radši bych si dala sprchu. Ze zasnění mě probouzí můj mobil – Kate.

„Ahoj.“ Přecházím k proskleným balkonovým dveřím, dál od něj.

„Ano, proč jsi mi včera neposlala zprávu?“ zlobí se.

„Promiň, trochu jsem se nechala unést vývojem událostí.“

„Jsi v pořádku?“

„Jo, jsem v pohodě.“

„Takže jste…?“ Je zvědavá jako opice. Zakroutím očima nad tou dychtivostí, co jí prosakuje z hlasu.

„Kate, o tom se nechci bavit po telefonu.“ Christian ke mně zvedá pohled.

„Jasně že jo… poznám to na tobě.“

Jak to mohla poznat? Určitě blufuje. A stejně o tom nesmím mluvit. Podepsala jsem tu pošahanou dohodu.

„Kate, prosím.“

„Jaký to bylo? Jsi v pohodě?“

„Už jsem ti říkala, že jo.“

„Byl něžný?“

„Kate, prosím!“ Nedokážu potlačit podráždění.

„Ano, nesnaž se to přede mnou zatloukat. Čekala jsem na tenhle den skoro čtyři roky.“

„Uvidíme se večer.“ Zavěšuju.

Tak tohle bude velbloud uchem jehly. Ta je tak děsně zvědavá, že bude chtít znát každý detail. Jenže já jí nesmím říct nic, protože jsem podepsala nějakou – jak se to jmenovalo? Dohodu o mlčenlivosti. Z toho by vyletěla z kůže, a právem. Potřebuju plán. Vracím se a vychutnávám si pohled na Christiana, který se s grácií pohybuje po kuchyni.

„Ta Dohoda – zahrnuje úplně všechno?“ sonduju opatrně.

„Proč?“ Během sklízení čajové konvice se otočí a pronikavě se na mě zadívá. Cítím, jak rudnu.

„No, mám pár otázek, víš, ohledně sexu.“ Zaujatě si prohlížím prsty. „A chtěla bych si o tom promluvit s Kate.“

„Můžeš se zeptat mě.“

„Christiane, s veškerou úctou…“ zarazím se. Nemůžu se zeptat tebe. Získala bych jen tvůj zkreslený, perverzní, překroucený pohled na sex. Potřebuju nezávislý názor. „Je to jenom o technice. Nezmíním se o Červené mučírně.“

Překvapeně zvedá obočí.

„Červená mučírna? Ta slouží hlavně k potěšení, Anastasie. To mi věř,“ snaží se mě přesvědčit. „Kromě toho,“ poznamená pochmurně, „tvoje spolubydlící si právě začala s mým bratrem, takže bych byl radši, kdybys ji z toho vynechala.“

„A tvoje rodina ví o tvé… ehm… zálibě?“

„Ne. Do toho jim nic není.“ Pozvolna se ke mně krade, až se ocitá přímo přede mnou.

„Co bys chtěla vědět?“ zapřede. Zvedne ruku a zlehka mi přejede prsty dolů po tváři až pod bradu, kterou nadzdvihne, abych se mu podívala přímo do očí. V duchu zakňourám – tomuhle muži nedokážu lhát.

„Nic konkrétního, momentálně,“ hlesnu.

„Tak můžeme začít třeba takhle: Jak se ti líbila dnešní noc?“ Propaluje mě pohledem plným zvědavosti. Opravdu ho to zajímá. Páni.

„Líbila,“ zamumlám.

Pousměje se.

„Mně taky,“ připouští. „Nikdy předtím jsem vanilkový sex nezkusil. A musím říct, že na něm přece jen něco bude. I když, třeba to bylo proto, že jsem byl s tebou.“ Bříškem palce přejede po mém spodním rtu.

Prudce si plním plíce vzduchem. Vanilkový sex?!

„Pojď, dáme si tu koupel.“ Skloní se a zlehka mě políbí. Srdce mi skáče až do krku a mým tělem zvolna protéká touha… dolů… až tam.

Vana je z mramoru, hluboká, vejčitého tvaru – vypadá, jako by ji navrhoval nějaký známý designér. Christian se naklání a otáčí kohoutkem vystupujícím z kachličkami obložené stěny. Potom do koupele vlévá nějaký draze vypadající olej. Jak se vana plní vodou, začíná se na ní tvořit pěna, která vydává sladkou smyslnou vůni jasmínu. Christian se narovná a upře na mě ztěžklý pohled. Přetáhne si triko přes hlavu a pouští ho na podlahu.

„Slečno Steeleová,“ podává mi ruku.

Postávám ve dveřích, vyjukaná a ostražitá, pažemi si pevně objímám trup. Vcházím dovnitř a po očku se kochám pohledem na jeho postavu. Přijímám jeho ruku a on mě mlčky pobídne, abych vstoupila do vany. Ještě pořád mám na sobě jeho košili… Dělám, co po mně žádá. Na to si budu muset zvyknout, jestli chci přijmout tu jeho skandální nabídku… jestli!

„Otoč se ke mně čelem,“ nařizuje mi mírným tónem.

Znovu udělám, co mi řekl. Pronikavě si mě změří.

„Já vím, že je ten ret velmi chutný, dokonce to můžu dosvědčit, ale přestaneš si ho laskavě kousat?“ protlačí skrz zaťaté čelisti. „Když si ho koušeš, chci tě šukat, a to nemůžu, protože by tě to bolelo, jasný?“

Šokovaně zalapám po dechu, čímž automaticky povolím sevření zubů.

„Jo,“ ucedí, „už jsi v obraze?“ mračí se na mě. Prudce zakývám hlavou. Netušila jsem, že na něj mám až takový vliv.

„Výborně.“ Zvedne ruku a vyndá mi z náprsní kapsy iPod, odloží ho vedle umyvadla.

„Voda a iPody – to není zrovna dobrá kombinace,“ poznamená. Sáhne dolů, uchopí lem mé košile, přetáhne mi ji přes hlavu a odhodí na zem.

Ustupuje, aby si mě mohl prohlédnout. U všech svatých, vždyť já jsem nahá. Rudnu a sklápím pohled ke svým rukám, někam na úroveň břicha, zoufale se toužím v té horké vodě a pěně rozpustit, ale vím, že to by si nepřál.

„No tak,“ napomíná mě. Vykouknu na něj zpod řas, sleduje mě s hlavou nakloněnou k rameni. „Anastasie, ty jsi překrásná žena, a to od hlavy až k patě. Tak neskláněj hlavu, jako by ses styděla. Ty se nemáš za co stydět a pro mě je opravdu velikým potěšením tu stát a prohlížet si tě.“ Podepře mi bradu a zvedne hlavu, aby mě donutil k němu vzhlédnout. Jeho oči jsou laskavé a hřejivé, dokonce planoucí. Je tak blízko. Stačilo by mi zvednout ruku a dotkla bych se ho.

„Teď už si můžeš sednout,“ zastavuje tok mých zbloudilých myšlenek a já se nořím do teplé přívětivé náruče vody. Au… je horká a mě to překvapuje, ale taky naprosto nebesky voní. Prvotní palčivý pocit brzy odeznívá. Lehám si, blaženě přivírám oči a vychutnávám si to uklidňující teplo. Když oči znovu otevřu, zachytávám Christianův dychtivý pohled.

„Proč se ke mně nepřipojíš?“ ptám se srdnatě – aspoň myslím – nakřáplým hlasem.

„To bych tuším mohl. Posuň se dopředu,“ nakazuje mi.

Svléká si pyžamové kalhoty a souká se za mě. Vodní hladina se zvedá, když se za mnou usadí a přitáhne si mě k hrudi. Ovíjí své dlouhé nohy kolem mých – s pokrčenými koleny se jeho kotníky dostávají na stejnou úroveň jako moje – a pak je rozevírá… a s nimi i ty moje. Překvapeně se zajíknu. Nosem se zaboří do mých vlasů, zhluboka se jím nadechne.

„Tak nádherně voníš, Anastasie.“

Celá se rozechvěju. Jsem nahá ve vaně s váženým panem Christianem Greyem. A on je taky nahý. Kdyby se mi to někdo pokoušel namluvit včera, když jsem se probudila v jeho hotelovém pokoji, nevěřila bych.

Natahuje se pro sprchový gel stojící na vestavěné římse vedle vany a trochu si ho mačká do dlaně. Roztírá si ho v rukách, až se mu na nich utvoří jemná pěna. Pokládá mi dlaně na krk a ramena a začíná mi tam tu pěnu vtírat, důkladně mě masíruje svými dlouhými silnými prsty. Spokojeně zapředu. Mít jeho ruce na sobě je velmi příjemné.

„Líbí se ti to?“ Skoro slyším, jak se usmívá.

„Hmm.“

Přesouvá se na mé paže a pak pod ně, do podpaží, jemně je omývá. Jsem tak šťastná, že Kate trvala na tom, abych se oholila. Nechává své ruce sklouznout na má prsa a já se prudce nadechuju, když je nejdřív obkrouží prsty a potom začne hníst v dlaních – s citem a zároveň neústupně. Instinktivně se proti němu vzepřu. Bradavky mám citlivé. Dokonce velmi citlivé – nepochybně díky ne tak zcela jemnému zacházení, kterému je včera vystavil. Nezdrží se na nich dlouho. Ruce mu klesají na mé břicho a k podbřišku. To už zrychleně oddechuju a srdce mi tluče jako o závod. Na bedrech cítím, že ani jeho ta masáž nenechává chladným. Je tak vzrušující vědět, co s ním mé tělo dělá. Ha! Takže ne tvoje duše, ušklíbne se mé podvědomí. Rychle tu nevítanou myšlenku potlačuju.

Přestává a sahá pro žínku, nechává mě celou roztouženou oddechovat proti jeho hrudi. Ruce mám položené na jeho pevných svalnatých stehnech. Mačká si na žínku další gel, ponoří ji pod vodu a pokračuje tam, kde předtím skončil. Krátí se mi dech. Jeho prsty mě zručně laskají skrz tu tenkou látku, božský pocit, a mé boky se samy rozhýbou ve svém vlastním rytmu, samy se proti němu tlačí. Přemožena silou těch pocitů zakláním hlavu a zavírám oči, z pootevřených úst se mi dere slastný sten. Uvnitř mě se pozvolna všechno napíná, nezadržitelně… ach bože.

„Vnímej to, bejby,“ zašeptá mi do ucha a velmi jemně mě poškrábe zuby na lalůčku. „Vnímej, co s tebou dělám.“ Svýma nohama tlačí ty mé ke stěnám vany, drží mě v šachu a získává tak volný přístup k nejintimnější části mého těla.

„Ach… prosím,“ vzdychnu. Pokouším se nohy propnout, mé tělo si to žádá, jenže v tu chvíli jsem v jeho sexuálním područí a on mi nedovolí se ani hnout.

„Myslím, že už jsi čistá dost…“ zamumlá a končí.

Cože?! Ne… Ne! Ne! Trhaně oddechuju.

„Proč jsi přestal?“ vypravím ze sebe.

„Protože s tebou mám jiné plány, Anastasie.“

Co… ach tak… ale… už jsem byla tak… To není fér.

„Otoč se. Taky bych potřeboval umýt,“ zapřede.

No teda! Otáčím se a ochromeně zírám na to, jak se pevně svírá v dlani. Padá mi čelist.

„Chci, aby ses důvěrně seznámila, a třeba si i potykala, s nejoblíbenější a nejváženější částí mého těla. Velmi na ní lpím.“

Už tak je velký a stále narůstá. Ční nad vodní hladinou, která teď Christianovi sahá akorát k bokům. Zvedám oči a setkávám se s jeho prostopášným úsměvem. Pase se na mém šokovaném výrazu. Uvědomuju si, že na něj vytřeštěně zírám. Ztěžka polknu. Tohle že bylo uvnitř mě?! To snad ani není možné. A teď chce, abych se ho dotýkala. Hmm… tak fajn, uvidíme, kdo se bude smát naposled.

S úsměvem sahám po sprchovém gelu a trochu si ho nalévám do dlaně. Po jeho vzoru si mnu ruce, až jsou celé pokryté mýdlovou pěnou – aniž bych z něj přitom spustila oči. A protože dýchám skrz pootevřená ústa… zcela úmyslně si zlehka skousnu spodní ret a pak po tom místě, kde se ho dotkly mé zuby, přejedu špičkou jazyka. Jeho oči jsou temné a vážné, a když se olíznu, rozšiřují se. Natáhnu ruku a uchopím ho do ní – stejně, jako se doteď držel sám. Krátce přivírá oči. Páni… je mnohem pevnější, než jsem čekala. Stisknu ho a on mi překryje ruku dlaní a taky ji sevře.

„Takhle,“ zašeptá a pohne rukou, ve které pevně drží mé prsty, nahoru a dolů, a já ještě víc utáhnu své sevření. V hrdle mu vázne dech, znovu zavírá oči. Když je pak otevře, doutnají jako dva uhlíky.

„To je ono, bejby.“

Pouští mou ruku a nechává mě pokračovat samotnou. Když napodobím jeho předešlé pohyby, pevně semkne víčka. Mírně se proti mně propne v bocích a já ho instinktivně sevřu ještě víc. Z hloubi hrdla se mu vydere smyslné zamručení. Zašukat do tvojí pusy… hmm. Vzpomínám si, jak mi zatlačil palcem na jazyk a nařídil, ať se přisaju… a pořádně. Teď už zrychleně oddychuje rozevřenými ústy. Zatímco má stále zavřené oči, předkláním se a beru ho mezi rty, váhavě ho jimi obemknu a obkroužím jeho špičku jazykem.

„Počkej… Ano!“ On vytřeští oči a já se přisaju… a pořádně.

Hmm… je tvrdý a zároveň měkký, jako kov potažený sametem, a překvapivě chutný – jemně slaný.

„Prokrista,“ zasténá a znovu zavírá oči.

Pomalu se po něm sunu níž. Znovu hlasitě zamručí. Ha! Má vnitřní bohyně je celá bez sebe. Dokážu to! Já dokážu šukat jeho. Pusou! Polaskám ho na vrcholku jazykem a on se propne v bocích. Oči má už zase doširoka otevřené, lesklé vzrušením. Se zaťatými zuby se znovu prohne proti mně a já si ho beru ještě víc. Rukama se zapírám o jeho stehna, cítím v nich, jak se mu napínají svaly. Zvedá ruce, chytá mě za oba culíky a začíná se doopravdy hýbat.

„Ach… bejby… to je skvělý,“ vydechne.

Teď už se poctivě hýbu i já, dráždím ho jazykem a zuby schovávám za rty, mezi kterými ho pevně tisknu. Dýchá skrz zaťaté čelisti a do toho vzrušeně sténá.

„Ježiši. Jak daleko můžeš…?!“ zasípe.

Hmm… Sunu se ještě níž, takže ho ucítím až vzadu na patře, a pak se zase zvedám. Nahoře kolem něj zakroužím jazykem. Mé oblíbené lízátko s příchutí Christian Grey. A potom celý ten proces opakuju… zas a znovu… nahoru a dolů… rty a jazyk… Neměla jsem nejmenší tušení, že dávat rozkoš může být tak šíleně vzrušující; pozorovat ho zblízka při tom, jak se mi odevzdává. Má vnitřní bohyně se nadšeně vlní v rytmu merengy a přidává k tomu hříšné pohyby salsy.

„Anastasie, takhle se ti udělám do pusy,“ varuje mě udýchaně. „Jestli to nechceš, nech toho… hned.“ Znovu se propíná v bocích, oči má široce rozevřené, užaslé a plné touhy – čiré touhy po mně, po mých ústech… ach můj bože!

Jeho ruce najednou sevřou mé vlasy pevněji. To dokážu. Teď už do toho dávám všechno, a pak – v jediném mimořádně důvěrném okamžiku – se ho dotknu zuby. Hned nato vykřikne a znehybní, a já v ústech ucítím teplé slané tepání. Rychle polknu. Teda… tím si nejsem jistá. Ale stačí mi jediný pohled na něj a je mi to jedno – je totiž totálně rozsypaný, a to jenom kvůli mně. Narovnávám se a sleduju ho, s vítězoslavným a tak trochu škodolibým úsměvem, který nechávám pohrávat jenom v koutcích úst. Přerývaně oddychuje. Otevře oči a zpříma je na mě upře.

„Copak ty nemáš dávicí reflex?“ diví se. „Ježišikriste, Ano… to bylo… skvělý, fakt skvělý… a nečekaný.“ Pak svraští čelo. „Nejspíš mě nikdy nepřestaneš fascinovat.“

Usměju se a schválně si skousnu ret. Podezíravě si mě změří.

„Ty už jsi to někdy dělala?“

„Ne.“ Neubráním se lehkému náznaku hrdosti v hlase.

„Dobře,“ řekne s uspokojením a tuším i úlevou. „To je další poprvé, slečno Steeleová,“ zadívá se na mě uznale. „Takže, z orálních dovedností máš za jedna. Pojď, půjdeme do postele, dlužím ti orgasmus.“

Orgasmus?! Další!

Rychle opouští lázeň a já mám poprvé tu čest spatřit řeckého boha v celé jeho kráse – to je Christian Grey. Dokonce i má vnitřní bohyně přestala tančit a taky na něj civí – se slinou v koutku otevřené pusy. Jeho vzrušení už opadlo, ale stejně je pořád dost… výrazný. Ty bláho! Ovíjí si kolem boků malý ručník a dotyčné partie jím zakrývá, mně pak přidrží větší huňatou bílou osušku. Chytám se ho za ruku, kterou mi nabídl, a vylézám z vany. Balí mě do té osušky. A najednou mě strhává do své náruče a začíná vášnivě líbat, jazykem si razí cestu přímo do mých úst. Toužím vztáhnout ruce a obejmout ho… dotknout se ho… ale on mi je vězní v tom ručníku. Brzy se v jeho polibku celá ztrácím. Nakonec svírá můj obličej v dlaních, jazykem se učí znát má ústa nazpaměť. A já mám dojem, jako by mi tím polibkem vyjadřoval svůj vděk – možná. Za to, co se stalo ve vaně? Za co vlastně?

Odtáhne se, stále mě drží v dlaních a upřeně mi hledí do očí. On sám vypadá ztracený.

„Kývni mi na to,“ vydechne vroucně.

Nechápavě nakrčím čelo.

„Na co?“

„Na naši dohodu. Na to, abys byla moje. Prosím, Ano,“ šeptá naléhavě se zvláštním důrazem na poslední slovo a mé jméno. A znovu mě políbí, tentokrát měkce a procítěně. Pak ode mě odstoupí a zadívá se na mě, zlehka u toho pomrkává. Bere mě za ruku a odvádí do ložnice a já ho pokorně následuju, ještě pořád celá zmámená. A taky naprosto konsternovaná. On po tom doopravdy bytostně touží.

V ložnici u postele na mě vrhne zamyšlený pohled.

„Věříš mi?“ optá se znenadání. Trochu vyjeveně kývnu a zjišťuju, že ano, opravdu mu věřím. Co se mnou hodlá provádět teď? Mým tělem prostupuje elektrizující záchvěv.

„Hodná holka,“ vydechne a palcem pohladí můj spodní ret.

Odchází do šatny a vrací se s šedou hedvábnou kravatou.

„Podrž před sebou spojené ruce,“ instruuje mě tiše, když ze mě stáhne osušku a odhodí ji na podlahu. Dávám před sebe ruce křížem a on mi kolem zápěstí ovíjí svou kravatu a pevně ji utahuje. Oči mu sálají vzrušením. Zatahá za uzel. Drží dobře. On snad chodil do skauta, že umí takové. A co teď? Můj tep vylétl do závratných výšin a srdce mi duní jako zvon. Christian promne v prstech mé copánky.

„Vypadáš v nich tak mladě,“ zabrouká a pokročí mým směrem. Instinktivně před ním couvám, až za sebou ucítím postel. Shazuje svůj ručník, ale já nedokážu odtrhnout pohled z jeho tváře. Zračí se v ní tolik vášně a touhy.

„Ach, Anastasie, copak s tebou jenom provedu?“ šeptá, když mě pokládá na postel, lehá si ke mně a zvedá mi ruce nad hlavu.

„Nech ty ruce tak, nehýbej s nimi, rozumíš?“ Jeho pohled dosáhl takové intenzity, že mi znemožňuje se nadechnout. S tímhle mužem se nechci dostat do křížku… nikdy.

„Odpověz,“ dožaduje se měkce.

„Nebudu hýbat rukama,“ odpovídám takřka bez dechu.

„Hodná holka,“ zamumlá a naschvál si pomalu navlhčí rty. Fascinovaně sleduju ten pozvolný pohyb jeho jazyku po horním rtu. Upřeně mi hledí do očí, uhrančivě, zkoumavě. Sklání se a dává mi krátký cudný polibek.

„A teď vás zlíbám od hlavy až k patě, slečno Steeleová,“ zavrní a nadzdvihne mi bradu, aby si uvolnil přístup k mému krku. Přejíždí po něm rty a cestu dolů, do toho malého dolíčku pod ním, si značí drobnými polibky, jazykem a něžnými stisky zubů. Okamžitě si tím získává mou plnou pozornost… pozornost celého mého těla. Díky předešlé zkušenosti z koupelny je teď moje kůže hypersenzitivní. Cítím, jak mi horká rozbouřená krev zaplavuje podbřišek a valí se dál… dolů… až do mého klína. Toužebně zavzdychám.

Chci se ho dotknout. Neohrabaně pohnu svázanýma rukama a přiložím mu je k vlasům. Zarazí se a obdaří mě nesouhlasným pohledem, zavrtí hlavou a nespokojeně zamlaská. Bere mě za ruce a znovu mi je zvedá nad hlavu.

„Nehýbej s nimi… teď to budeme muset vzít pěkně od začátku,“ plísní mě mírně. To je takový bazilišek!

„Ale já se tě chci dotýkat,“ zakňourám dýchavičně.

„Já vím,“ zabručí. „Nech ty ruce nad hlavou,“ nařizuje mi s větším důrazem.

Znovu mi zvedá bradu a začíná mě líbat na krku stejně jako předtím. Uf… co z toho má, že mě tak týrá? Když opět doputuje do jamky mezi mými klíčními kostmi, cítím, jak se jeho ruce zvolna sunou dolů po mé hrudi a přes prsa. Nosem obkrouží hranici té malé prohlubně na mém krku a lenivě pokračuje níž, sleduje cestu svých dlaní po mé hrudní kosti až k ňadrům. Každé z nich líbá a ochutnává, obě bradavky něžně saje. U všech svatých. Boky se mi o své vlastní vůli rozhýbou v pomalém rytmu kopírujícím pohyby jeho úst a já se zoufale snažím soustředit na to, abych udržela ruce nad hlavou.

„Lež klidně,“ varuje mě a mou kůži ovane jeho horký dech. To už je u pupíku. Ponoří do něj jazyk a pak mě jemně zaškrábe zuby na podbřišku. Mé tělo se propíná do luku.

„Hmm. Jste tak sladká, slečno Steeleová.“ Špičkou nosu brázdí hranici mezi mým podbřiškem a chloupky, cestou mě jemně oždibuje a dráždí jazykem. Náhle se prudce zvedá a kleká si u mých chodidel, popadne mě za oba kotníky a široce mi rozevírá nohy.

No tohle! Bere mou levou nohu, ohýbá ji v koleni a přitahuje si chodidlo ke rtům. Zatímco zlehýnka líbá jeden prst po druhém, pozorně sleduje mou reakci. Pak opatrně tiskne bříško každého z nich mezi zuby. Když dojde k malíčku, skousne silněji a já sebou zazmítám a zakňourám. Jazykem obtáhne hranu nártu – a já už dál nejsem schopná ho sledovat. Je to prostě příliš smyslné. Mám dojem, že shořím na prach. S pevně semknutými víčky se pokouším absorbovat a ustát všechny ty pocity, které ve mně vyvolává. Líbá mě na kotníku a razí si cestu vzhůru po mém lýtku až ke kolenu. Těsně nad ním se zastavuje a opakuje celou tu svůdnou dechberoucí torturu i na pravé noze.

„Ach, prosím,“ zavzdychám, když mi skousne malíček, až mi z toho zatrne hluboko ve slabinách.

„Všechno chce svůj čas, slečno Steeleová…“ vydechne.

Tentokrát se ale nad kolenem nezastaví, pokračuje dál, nahoru, po vnitřní straně stehna, a zároveň mi ještě víc rozevírá nohy. A já už vím, co se chystá udělat, a jedna moje část by ho chtěla odstrčit, protože se topím v rozpacích a propadám studem. On mě chce líbat tam! Vím to. Ta druhá část se chvěje očekáváním. Christian otáčí hlavu a postupuje nahoru i po druhé noze, líbá, saje, oštipuje, až se nakonec ocitá přímo mezi mými stehny, kde mi velmi, velmi jemně přejede špičkou nosu nahoru a dolů… Zazmítám se… ach můj bože!

Přestává se hýbat, čeká, až popadnu dech. Nakonec přece jen nacházím sílu zvednout hlavu a upřít na něj užaslý pohled. Ústa mám pootevřená, abych pomohla svému splašenému srdci zvolnit tempo.

„Máte vůbec tušení, jak omamně voníte, slečno Steeleová?“ zapřede, a aniž by ze mě spustil oči, zaboří nos do mých chloupků a zhluboka se nadechne. Myslím, že tentokrát rudnu všude a je mi skoro na omdlení, okamžitě zavírám oči. Nemůžu ho při tom sledovat!

A pak mi zlehýnka foukne do klína. Do háje…

„Ty se mi líbí,“ jemně mě zatahá za chloupky. „Možná že ti je necháme.“

„Ach… prosím,“ zažebrám.

„Hmm, mám rád, když tak žadoníš, Anastasie.“

Zaúpím.

„Něco za něco, to není můj obvyklý styl, slečno Steeleová,“ zašeptá a znovu mi jemně foukne do rozkroku. „Ale dnes jsi mě potěšila a měla bys za to být odměněna.“ V jeho hlase zaslechnu hříšný podtón, a zatímco se mé tělo opájí poselstvím, které k němu vyslala jeho poslední slova, a jeho ruce se chytají mých stehen, ucítím první zkusmé zakroužení jeho jazyka.

„Áaach!“ zavzdychám a v důsledku toho doteku se prohnu v zádech a celá roztřesu.

Nepřestává a pokračuje dál v tom mučivém kroužení… pořád a pořád. Pozvolna ztrácím kontrolu nad svým tělem, každý atom mého bytí se koncentruje do jediného malého mocného bodu mezi mými stehny. Nohy se mi samy od sebe propnou a on do mě vklouzne jedním prstem. Zaslechnu, jak zhluboka zavrní.

„Ach, bejby. To miluju, jak jsi pro mě vždycky připravená.“

Začíná tím prstem napodobovat pohyby svého jazyka. Zakňourám. Je to prostě příliš… Mé tělo dychtí po uvolnění a já už nejsem schopná mu ho dál odpírat. Poddávám se tomu, ztrácím schopnost vnímat cokoliv jiného kromě orgasmu, který mě ovládá a celou prostupuje… vlna za vlnou. Pro všechno na světě! Vykřiknu a celý svět se hroutí a mizí mi před očima, protože to, co teď prožívám, všechno přebíjí.

Divoce oddechuju, jakoby zdálky slyším trhání fólie. Vzápětí do mě Christian velmi pomalu proniká. No… páni. Ten pocit je bolestivý a příjemný zároveň, intenzivní i jemný.

„Jaké to je?“ vydechne.

„Fajn. V pohodě,“ hlesnu. A on se začíná opravdu hýbat, rychle, tvrdě a nemilosrdně, tiskne se do mě úplně celý, znovu a znovu, neúprosně, až se opět ocitám na prahu vyvrcholení. Zakňourám.

„Udělej se pro mě, bejby.“ Jeho hlas je drsný, surový a zhrublý vzrušením a já nekontrolovatelně vybuchuju, zatímco on do mě dál živelně proniká.

„Bože, díky,“ zašeptá. Ještě jeden nezkrotný pohyb a vyráží ze sebe zasténání a vrcholí, vtlačený hluboko uvnitř mě. A pak strne, naprosto nehybný.

Bezvládně se na mě hroutí, zaléhá mě celou svou vahou a tlačí k posteli. Spoutanýma rukama ho objímám kolem krku a tisknu k sobě, jak nejsilněji dovedu. V tu chvíli bych pro něj byla ochotná podstoupit cokoliv. Patřím mu. Ten zázrak, který mi ukázal, přesahuje všechno, co jsem kdy očekávala. A chce zajít dál, mnohem dál, až do míst, která si ve své nevinnosti nedokážu ani představit. Bože, co mám dělat?

Vzepře se na loktech a upřeně se mi zahledí do očí, ty jeho intenzivně sálají.

„Vidíš, jak se k sobě hodíme?“ zabrouká. „Kdyby ses mi dala, bylo by to ještě mnohem lepší. Věř mi, Anastasie, můžu ti ukázat místa, o kterých nemáš ani potuchy.“ Jeho slova přesně kopírují mé myšlenky. Jemně přejíždí špičkou nosu podél mého. Ještě pořád jsem se nevzpamatovala z toho, jak pozoruhodně výrazně na něj fyzicky reaguju, takže na něj jen prázdně zírám, neschopná zformulovat jedinou souvislou myšlenku.

Náhle nás oba vyruší hlasy z chodby za dveřmi ložnice. Chvíli mi trvá, než si uvědomím, co vlastně slyším.

„Ale jestli je stále v posteli, musí být nemocný. Nikdy už touhle dobou neleží. Christian nikdy nezaspal.“

„Paní Greyová, prosím.“

„Taylore. Nemůžete mi bránit, abych šla za svým synem.“

„Paní Greyová, on tam není sám.“

„Co tím myslíte, není sám?“

„Někoho tam má.“

„Ou…“ Dokonce i skrz ty dveře slyším nevěřícný údiv v jejím hlase.

Christian zamžiká. Ještě pořád ze mě nespustil oči, které teď rozevírá v předstíraném zděšení.

„Kruci! To je moje matka.“

Kapitola 10

Nečekaně rychle ze mě vyklouzne. Až stáhnu obličej, jak je to nepříjemné. Sedá si a vyhazuje použitý kondom do odpadkového koše.

„No tak, musíme se obléknout – teda v případě, že ji chceš poznat,“ zakření se na mě a souká se do svých džín – bez spodků! Pokouším se posadit, ještě pořád mám svázané ruce.

„Christiane – takhle se nemůžu hýbat.“

Jeho pobavený úsměv se rozšiřuje, sklání se nade mnou a rozvazuje uzel na kravatě. Její smyčky mi vytvořily na zápěstích otlaky. Jsou… sexy. Christian se na ně zadívá – taky se mu líbí, v očích mu šibalsky zablýskne.

Letmo mě políbí na čelo a široce se na mě usměje.

„Další poprvé,“ prohlásí uznale, ale já nemám tušení, o čem to mluví tentokrát.

„Nemám tu čisté oblečení,“ zaskučím v náhlé panice, která naroste do obludných rozměrů, když si uvědomím, co jsme právě dělali. Jeho matka! Proboha. Já nemám co na sebe a ona nás málem přistihla in flagranti. „Možná bych měla zůstat tady.“

„Tak to teda ne,“ pronese výhrůžně. „Můžeš si vzít něco mého.“ Vklouznul do bílého trika a teď si rukama projíždí sexem rozcuchané vlasy. Přes veškerou úzkost okamžitě ztrácím tok myšlenek. Ta jeho krása je zkrátka odzbrojující.

„Anastasie, i kdyby sis na sebe navlékla pytel, budeš k nakousnutí. Prosím, nelam si s tím hlavu. Chtěl bych, aby ses seznámila s mou matkou. Oblékni se. Já půjdu napřed a trochu ji na to připravím.“ Najednou má místo rtů jen tenkou čárku. „Očekávám tě v tom pokoji do pěti minut, jinak si pro tebe dojdu a vyvleču tě odsud třeba nahou. Moje trika jsou v prádelníku, košile v šatně. Vem si, co chceš.“ Ještě chvíli si mě vyzývavě měří a pak opouští místnost.

Do háje. Christianova matka. Na tom jsme se teda nedohodli. Ale třeba mi setkání s ní pomůže doplnit aspoň malý kousek skládačky. Mohla by mi pomoct pochopit, proč je Christian takový… A najednou ji opravdu chci poznat. Zvedám svou halenku z podlahy a s potěšením shledávám, že tu noc přežila bez úhony, skoro žádné faldy. Pod postelí nacházím i modrou podprsenku a rychle se oblékám. Jenže, co opravdu nesnáším, je nemít na sobě čisté kalhotky. Chvatně se probírám šuplíky Christianova prádelníku, až nacházím jeho boxerky. Poté, co si natáhnu jedny zvlášť přiléhavé šedé od Calvina Kleina, beru si džíny a nazouvám conversky.

Popadnu svůj kabátek, vběhnu do koupelny a bezmocně zírám na své příliš rozzářené oči a zrůžovělé tváře – a ty vlasy! A kruci… ani copánky jako po noci plné vášně mi nesluší. Prohrabuju koupelnovou skříňku, jestli bych v ní nenatrefila na kartáč, a nacházím aspoň hřeben. Bude muset stačit. Hbitě si svazuju vlasy do culíku a zoufale sjíždím pohledem po svém oblečení. Možná jsem měla přijmout Christianovu nabídku a vzít si něco jeho. Mé podvědomí našpulí pusu a na rtech němě vykrouží „děvko“. Ignoruju ho. Oblékám si kabátek, šťastná, že jeho manžety zakrývají ty výmluvné stopy po Christianově kravatě, a vrhám poslední vyděšený pohled do zrcadla. Takhle to bude muset stačit. Vyrážím do obývacího pokoje.

„Tady ji máme.“ Christian vstává z gauče, na kterém si pohodlně hověl.

Tváří se přívětivě a spokojeně. Žena s vlasy barvy písku, která doteď seděla vedle něj, se otáčí a rozzáří plným, stomegawattovým úsměvem. Taky si stoupá. Je dokonale ustrojená v béžových úpletových šatech a botách, které k nim perfektně ladí. Je velmi upravená, elegantní a krásná a já jsem najednou takhle malinká, když si uvědomím, že sama vypadám tak nedbale.

„Matko, to je Anastasia Steeleová, Anastasie, to je Grace Trevelyanová Greyová.“

Doktorka Trevelyanová Greyová mi podává ruku. T… jako Trevelyanová? Proto ty iniciály.

„Velmi mě těší,“ řekne. A jestli se nepletu, slyším v jejím hlase údiv a snad i nevěřícnou úlevu. V jejích oříškových očích zahlédnu hřejivý záblesk. Přijímám její ruku a nemůžu jinak než se na ni taky usmát a oplatit jí něco z té hřejivé srdečnosti.

„Doktorko Trevelyanová Greyová,“ pozdravím.

„Říkej mi Grace,“ usměje se, na rozdíl od Christiana, který se zamračí. „Jinak jsem obvykle doktorka Trevelyanová a paní Greyová je moje tchyně,“ mrkne na mě. „Takže, jak jste se vy dva potkali?“ Pohlédne tázavě na Christiana, neschopná zamaskovat zvědavost.

„Anastasia se mnou dělala rozhovor do studentských novin WSU, protože tam tento týden předávám diplomy.“

No jo, vlastně. Na to jsem úplně zapomněla.

„Takže ty tento týden promuješ?“ ptá se mě Grace.

„Ano.“

V tu chvíli zazvoní můj mobil. Vsadím se, že je to Kate.

„Omluvte mě.“ Vyzvání někde v kuchyni. Přecházím tam a nakláním se pro něj přes snídaňový bar. Beru to, aniž bych zkontrolovala číslo.

„Kate…“

„Dios mío! Ano!“ No to mě podrž, to je José. A zní naprosto zoufale. „Kde jsi? Snažil jsem se ti dovolat. Musím tě vidět, abych se ti mohl omluvit za to, jak jsem se choval v pátek. Proč mi to nebereš?“

„Podívej, José, na to teď není vhodná chvíle.“ Koutkem oka mrknu na Christiana… Propaluje mě pohledem, ve tváři ten svůj neproniknutelný výraz, a něco vykládá své matce. Otáčím se k němu zády.

„Kde vůbec jsi? Kate přede mnou strašně mlžila,“ stěžuje si José.

„V Seattlu.“

„Co tam děláš? Ty jsi s ním?“

„José, já ti zavolám později. Teď s tebou nemůžu mluvit.“ Zavěšuju.

Tak nenuceně, jak jen dokážu, kráčím zpátky k Christianovi a jeho matce. Grace je plně zabraná do hovoru.

„…a pak mi volal Elliot a říkal, že už jsi tady – vždyť jsem tě neviděla celé dva týdny, zlato.“

„Skutečně?“ zamumlá Christian, aniž by se přestal dívat na mě – s absolutně kamenným obličejem.

„Myslela jsem, že si spolu dáme oběd, ale vidím, že máte jiné plány, nechci vám je narušovat.“ Grace bere svůj dlouhý krémový plášť a přistupuje k Christianovi, nabízí mu tvář k polibku. Christian ji zlehka a jemně políbí. Zatímco ona se ho ani nedotkne…

„Musím odvézt Anastasii zpátky do Portlandu.“

„Samozřejmě, zlato. Anastasie, bylo mi velkým potěšením. Doufám, že se opět setkáme.“ S přívětivým pohledem mi podává ruku, kterou jí potřesu.

Objevuje se Taylor… Odkud vlastně?

„Paní Greyová?“ vyzve ji.

„Děkuji, Taylore.“ Taylor ji doprovází ven z pokoje a skrz dvoukřídlé dveře až do haly. Taylor tu byl celou tu dobu? Nebo jak dlouho tu je? A kde?

Christian se na mě zakaboní.

„Takže ti volal ten fotograf?“

Do háje.

„Ano.“

„Co chtěl?“

„Omluvit se, víš… za ten pátek.“

Christian přimhouří oči.

„Aha,“ odtuší prostě.

Taylor se vrací.

„Pane Greyi, máme problémy s tím nákladem v Dárfúru.“

Christian úsporně přikývne.

„Je Charlie Tango zpátky na Boeing Field?“

„Ano, pane.“

Taylor mi pokyne hlavou: „Slečno Steeleová.“

Nejistě se na něj pousměju a on opouští místnost.

„On tu bydlí? Taylor…“ ptám se Christiana.

„Ano,“ odvětí úsečně. Co ho žere?

Odchází ke kuchyňskému koutu, bere BlackBerry a nejspíš si na něm pročítá maily. V obličeji se mu usídluje přísný výraz. Nakonec vytáčí nějaké číslo.

„Ros, kde je problém?“ vyštěkne. Pak poslouchá a u toho mě pátravě sleduje, jak postávám uprostřed té obrovské místnosti a nevím, co s rukama. Cítím se neuvěřitelně nesvá.

„Nehodlám tím ohrozit nikoho z posádky. Ne, zruš to… Shodíme to tam z letadla… Dobře.“ Zavěšuje. Veškerá vřelost z jeho pohledu se někam vytratila. Zatváří se zlověstně a poté, co mi věnuje krátký pohled, odchází do pracovny, odkud se za moment znovu vrací s nějakou obálkou v ruce.

„Tohle je smlouva. Přečti si ji, ať ji můžeme příští týden probrat. Vřele ti doporučuju udělat si průzkum, abys věděla, do čeho se vlastně pouštíš.“ Odmlčí se. „Tedy, pokud mi na to kývneš, a já skutečně doufám, že ano,“ dodává už mírněji, nejistě.

„Průzkum?“

„To bys koukala, co všechno se dá najít na internetu,“ podotkne.

Internet?! Já nemám ani přístup k počítači, jenom na Katein notebook, a ten, co je u Claytonů, taky nemůžu použít – teda, určitě ne na zrovna takový „průzkum“.

„Co se děje?“ zjišťuje Christian s hlavou skloněnou ke straně.

„Nemám počítač. Běžně používám ty školní. Uvidím, jestli budu moct použít Katein laptop.“

Podává mi obálku z konopného papíru.

„Jsem si jistý, že ti můžu nějaký… ehm, půjčit. Sbal si věci, vezmu tě zpátky do Portlandu a cestou se někde najíme. Jen se ještě obléknu.“

„Tak já si zatím zavolám,“ prohodím. Prostě potřebuju slyšet Katein hlas.

Zamračí se. „Tomu fotografovi?“ ucedí se zaťatými čelistmi a tvrdým pohledem. Jen poplašeně zamrkám. „Já se s nikým nedělím, slečno Steeleová. To si pamatujte,“ varuje mě tichým arktickým tónem. Vrhá na mě poslední mrazivý pohled a odchází do ložnice.

No tohle! Jen jsem chtěla zavolat Kate! chce se mi za ním křiknout, ale ta jeho náhlá odměřenost mě úplně paralyzovala. Co se stalo s tím velkorysým a uvolněným usměvavým mužem, který se se mnou miloval ani ne před půl hodinou?

„Připravená?“ ptá se mě Christian, když stojíme ve dvoukřídlých dveřích jeho haly.

Nejistě přikývnu. Jeho strohé, zdvořilé a upjaté já si znovu nasadilo masku a je zpátky na scéně. Nese si koženou tašku. Na co ji asi potřebuje? Třeba zůstává v Portlandu… A najednou si vzpomínám na tu promoci. No jasně, ve čtvrtek tam bude. Na sobě má černé kožené sako a ani náhodou v něm nevypadá jako milionář, bilionář, nebo kolik vlastně těch milionů má. Působí spíš jako špatný hoch, rozmařilá rocková hvězda nebo přehlídkový model. V duchu si povzdechnu – kéž bych měla aspoň desetinu jeho nedbalé elegance. Je tak sebejistý a vyrovnaný – zamračím se, když si vybavím ten jeho výstup kvůli Josému – no, aspoň tak působí.

Taylor postává poblíž.

„Takže zítra,“ loučí se s ním Christian.

„Ano, pane. Jaké auto si berete, pane?“

Christian po mně letmo střelí pohledem.

„R8.“

„Šťastnou cestu, pane Greyi. Slečno Steeleová,“ věnuje mi laskavý pohled, i když se mi zdá, že v jeho očích spatřím nepatrný náznak soucitu.

Určitě si myslí, že jsem podlehla pochybným sexuálním praktikám pana Greye. No, ještě ne, zatím jen jeho výjimečným sexuálním schopnostem. Nebo je sex takový vždycky? Krčím čelo, jak o tom usilovně přemýšlím. Nemám to s čím srovnat a nesmím o tom mluvit s Kate. To je něco, o čem si ještě s Christianem promluvím. Je přece přirozené, že se o tom chci s někým bavit. A s ním to půjde těžko, když je v jednu chvíli tak otevřený a v další tak nepřístupný.

Taylor nám otevírá dveře a vyprovází nás. Christian přivolává výtah.

„Co se děje, Anastasie?“ ptá se mě. Jak to ví, že se mi něco honí hlavou? Natahuje ruku a zvedá mi bradu.

„Přestaň si kousat ten ret, nebo tě v tom výtahu ošukám a bude mi jedno, kdo k nám přistoupí.“

Zatímco já rudnu, kolem jeho úst přelétne náznak úsměvu. Vypadá to, že se mu konečně zvedá nálada.

„Mám takový problém, Christiane.“

„A to?“ V tu ránu mám jeho plnou pozornost.

Přijíždí výtah. Nastupujeme dovnitř a Christian mačká tlačítko s písmenkem „G“.

„No…“ Cítím, jak se mi po tvářích rozlévá horko. Jak mu to jenom říct? „Musím si promluvit s Kate. Mám tolik otázek ohledně sexu a ty jsi prostě příliš zaujatý. Když chceš, abych s tebou dělala všechny ty věci, jak mám vědět, že…?“ zarážím se, ve snaze najít správná slova. „Prostě to sama nemám s čím porovnat.“

Obrací oči v sloup.

„Tak si s ní teda promluv, jestli musíš,“ ustupuje popuzeně. „Jen se ujisti, že se o tom nezmíní Elliotovi.“

Ta jeho poznámka mě pobouří. Kate není taková.

„To by neudělala, ani já bych ti nevykládala nic o Elliotovi – teda, kdyby mi něco řekla,“ dodávám honem.

„To jistě, jenže rozdíl mezi námi spočívá v tom, že já o jeho sexuálním životě nic vědět nechci,“ poučuje mě suše. „Elliot je všetečný mizera… Ale bav se s ní jenom o tom, co bylo doteď,“ varuje mě. „Pravděpodobně by mě chtěla vykleštit, kdyby se dozvěděla, co s tebou hodlám dělat,“ zahučí tak potichu, že si nejsem jistá, jestli to bylo určeno i pro moje uši.

„Ujednáno,“ prohlásím odhodlaně a s úlevou se na něj usměju. Myšlenkou na Kate kastrující Christiana se opravdu nechci nějak dlouze zaobírat.

Ušklíbne se a zakroutí hlavou.

„Čím dřív se mi podvolíš, tím líp. Aspoň už s tím skoncujeme,“ zabrblá.

„Skoncujeme s čím?“

„S tím tvým vzdorováním.“ Sáhne po mně, přidrží si mě za bradu a vtiskne mi malý sladký polibek. Dveře výtahu se otevírají, Christian mě bere za ruku a vede do podzemní garáže.

Tak já mu vzdoruju… Jak?

Hned u výtahu stojí to černé Audi 4x4, ale auto, které zabliká, když Christian namíří klíče a stiskne tlačítko, je luxusní černý sporťák. Je to jedno z těch aut, ve kterých muži vozí nohaté blondýny, které toho na sobě kromě šerpy vlající přes kapotu nic moc nemají.

„Hezký auto…“ utrousím suše.

Popatří na mě a zazubí se.

„Já vím,“ řekne a na zlomek sekundy je tu zpátky ten milý, mladý a bezstarostný Christian. Zahřeje mě to u srdce. Je tak natěšený. Ach, ti kluci a jejich hračky… Protočím na něj panenky, ale nedokážu přitom skrýt úsměv. Otevírá mi dveře a já nastupuju. Páni, to je teda nízko. Uvolněným krokem obchází auto a elegantně skládá své rozložité tělo vedle mě. Jak to jenom dělá?

„Takže, co je to za auto?“

„Audi R8 Spyder. Venku je krásně; můžeme stáhnout střechu. Támhle najdeš baseballovou čepici. Vlastně by tam měly být dvě.“ Ukazuje na schránku přede mnou. „A sluneční brýle, jestli chceš.“

Christian startuje a za námi zaburácí motor. Pokládá tašku na zadní sedadlo, mačká nějaké tlačítko a střecha auta se začíná zvolna sklápět. S dotykem dalšího knoflíku nás obklopí hlas Bruce Springsteena.

„Bruce prostě musíš milovat,“ zakření se na mě a couvá z parkovacího místa. Strmým výjezdem stoupá k vratům, u kterých čekáme, až se vysunou.

A pak už se ocitáme v jasném ránu květnového Seattlu. Z přihrádky přede mnou vyndávám dvě kšiltovky. Mariners… Má rád baseball? Jednu z nich mu podávám a on si ji nasazuje. Otvorem v té své si provlékám culík a kšilt si narážím hluboko do čela.

Jak brázdíme ulice, lidé zírají. Na chvíli mě napadne, že na Christiana… a pak na mě zaútočí paranoidní myšlenka, že civí na mě, protože poznali, co jsem dělala v průběhu posledních dvanácti hodin, ale nakonec mi dojde, že je to tím autem. Zdá se, že Christian to nevnímá, je ponořený do svých myšlenek.

Provoz je řídký, a tak brzy najíždíme na dálnici I-5 a s větrem ve vlasech se řítíme na jih. Bruce zpívá o tom, že je jako v ohni, a o své touze. Jak příhodné. S uzarděním naslouchám textu písničky. Christian po mně střelí pohledem. Na nose má svoje Ray-Banky, takže nedokážu odhadnout, na co myslí. Pousměje se, natáhne ruku a pokládá mi ji na koleno. Lehce ho stiskne a mně najednou vázne dech v krku.

„Máš hlad?“ zjišťuje.

Ne na jídlo.

„Ani ne.“

Přísně semkne rty.

„Musíš jíst, Anastasie,“ vypeskuje mě. „Znám jednu dobrou restauraci poblíž Olympie. Zastavíme se tam.“ Znovu sevře mé koleno a pak už vrací ruku na volant. Prošlápne plyn až na podlahu a vmáčkne mě hluboko do sedadla. Panečku, to auto se ale umí hýbat!

Je to malá a útulná restaurace – taková horská chata uprostřed lesů. Vybavení je ryze rustikální – pomalu každá židle je jiná, na stolech kostkované ubrusy, luční kvítí ve vázičkách. Nade dveřmi se chlubí nápisem: DOMÁCÍ KUCHYNĚ.

„Už jsem tu dlouho nebyl. Nedostaneme tu vybrat – uvaří nám cokoliv, co chytí, nebo něco ze zbytků,“ vykulí na mě oči v předstíraném zděšení a já se musím zasmát. Přichází servírka, aby nám nabídla něco k pití. Když spatří Christiana, rudne a vyhýbá se mu očima, schovává se za svou dlouhou blonďatou ofinu. On se jí líbí! Takže v tom nejsem sama!

„Dvě sklenky Pinot Grigio,“ objednává nám Christian bez zaváhání. Nazlobeně na něj našpulím rty.

„Co?“ odsekne.

„Chtěla jsem Colu light,“ zašeptám.

Přivře oči do úzkých škvírek a zavrtí hlavou.

„Věř mi, mají tu výborné Pinot Grigio. Navíc se bude hodit k jídlu, ať už dostaneme cokoliv,“ vysvětluje mi trpělivě.

„Ať už dostaneme cokoliv?“

„Ano,“ usměje se na mě tím svým oslňujícím úsměvem s hlavou lehce skloněnou ke straně a moje rozladění je potlačeno příjemným sevřením kolem žaludku. Nedokážu si pomoct a musím mu ten jeho úchvatný úsměv oplatit.

„Mámě ses líbila,“ odbočí najednou věcně.

„Opravdu?“ Samým potěšením nad jeho slovy červenám.

„Opravdu. Vždycky si myslela, že jsem gay.“

V údivu otevírám pusu. A pak se mi vybaví ta otázka… z toho interview… Ach ne.

„Proč si myslela, že jsi gay?“ špitnu.

„Protože mě nikdy neviděla s dívkou.“

„Jo tak… ani s žádnou z těch patnácti?“

Pousměje se.

„Ty sis to zapamatovala. Ne, ani s jednou z těch patnácti.“

„Aha.“

„Víš, Anastasie, i pro mě to byl víkend mnoha poprvé,“ říká tiše.

„Vážně?“

„Nikdy jsem s nikým nespal, nikdy jsem neprovozoval sex ve své posteli, nikdy jsem nevzal dívku do Charlie Tango a nikdy žádnou nepředstavil své matce. Cos to se mnou provedla?“ Jeho oči mě doslova propalují. Intenzita toho pohledu mi bere dech.

Přichází servírka, přináší nám víno a já se hned musím napít. Začíná se mi otevírat, nebo to bylo prosté konstatování?

„Ten víkend jsem si opravdu užila,“ zamumlám. Christian znovu zúží oči.

„Nekousej si ten ret,“ zavrčí. „Já taky,“ dodává tiše.

„Co je to vanilkový sex?“ ptám se ve snaze jakýmkoliv způsobem se vymanit z toho jeho spalujícího sexy pohledu, kterým mě častuje. Zasměje se.

„Prostě obyčejný sex, Anastasie. Žádné hračky ani speciální techniky,“ pokrčí rameny. „Však víš… vlastně nevíš, ale… prostě tohle to znamená.“

„Aha.“ Měla jsem dojem, že to, co jsme prožili, bylo něco jako čokoládový fondán s třešničkou navrch. Ale jasně, co já o tom vím.

Číšnice nám přináší polévku. Oba si tu tekutinu prohlížíme trochu podezíravě.

„Kopřivová polévka,“ oznámí servírka, otočí se a rázně mašíruje zpátky do kuchyně. Myslím, že se jí nelíbí, jak ji Christian ignoruje. Nejistě si usrknu. Je výborná! Ve stejnou chvíli na sebe s Christianem vrháme úlevný pohled. Zahihňám se tomu a Christian nakloní hlavu ke straně.

„To je krásný zvuk,“ broukne.

„Proč jsi nikdy předtím nezkusil vanilkový sex? To jsi vždycky provozoval… ehm… to, co provozuješ?“ vyzvídám se zaujetím.

Pomalu kývne.

„Tak nějak,“ připouští váhavě. Trochu se zachmuří a chvíli se zdá, že svádí nějakou vnitřní bitvu. Pak vzhlédne – už se rozhodl. „Když mi bylo patnáct, svedla mě jedna z matčiných přítelkyň.“

„Ou.“ Do háje, byl tak mladý!

„Měla velmi neobvyklé choutky. Byl jsem s ní šest let… jako její submisiv,“ trhne rameny.

„Ach tak.“ V důsledku jeho náhlého přiznání mi klesá mozková aktivita na nulu.

„Takže vím, co to obnáší, Anastasie,“ propaluje mě vědoucím pohledem.

Jen na něj zírám, neschopná jakékoliv odezvy. Dokonce i mé podvědomí mlčí.

„Mé zasvěcení do sexuálního života neproběhlo právě obvyklým způsobem.“

Konečně se vzpamatuju – ke slovu přichází má zvědavost.

„Takže jsi s nikým nechodil ani na vysoké?“

„Ne.“ Na podporu svého tvrzení zavrtí hlavou.

Na okamžik nás vyruší číšnice, když odnáší naše talíře.

„Proč?“ ptám se, když je pryč.

Cynicky se ušklíbne.

„Opravdu to chceš vědět?“

„Ano.“

„Nechtěl jsem. Ona byla všechno, po čem jsem toužil a co jsem potřeboval. A navíc, vytloukla ze mě všechno to svinstvo,“ usměje se se zasněným výrazem.

Bože, tolik informací najednou… a stejně chci vědět víc.

„Takže, když teda byla přítelkyní tvé matky, jak byla vlastně stará?“

Uchechtne se. „Dost na to, aby všechno znala líp než já.“

„Vídáš ji ještě?“

„Ano.“

„A pořád spolu… ehm…?“ Zrudnu.

„Ne,“ potřese hlavou a shovívavě se na mě usměje. „Jsme velmi dobří přátelé.“

„Aha, a tvoje matka o tom ví?“

To už mě kárá pohledem nebuď hloupá.

„Samozřejmě že ne.“

Servírka nám přináší zvěřinu, ale veškerý můj apetit je v nenávratnu. Takové odhalení. Submisivní Christian… No to mě podrž! Pořádně si loknu vína – samozřejmě měl pravdu, je vynikající. Ježkovy oči, tolik informací – mám opravdu o čem přemýšlet. Musím to nějak zpracovat, ale až budu sama, až mě nebude rozptylovat jeho přítomnost. Vždyť je tak dominantní, chová se jako alfa samec… a teď mi touhle bombou úplně narušil rovnováhu. On ví, co to obnáší.

„To ale nemohl být vztah na plný úvazek,“ zamýšlím se zmateně.

„Ale byl, i když jsme spolu nebyli neustále. Bylo to… složité. Přece jen jsem chodil do školy a pak na vysokou. A teď se najez, Anastasie.“

„Christiane, já doopravdy nemám hlad.“ Jsem v šoku z tvého přiznání.

Jeho výraz se mění v neústupný. „Jez,“ řekne tiše, příliš tiše.

Zírám na něj. Na muže, který byl jako mladistvý sexuálně zneužit… a teď tu na mě pouští hrůzu.

„Dej mi chvilku,“ hlesnu. Párkrát zamžiká.

„Dobře,“ řekne a dál se věnuje svému jídlu.

Takhle to bude vypadat, když mu to podepíšu. Bude mě komandovat. Zamračím se. Opravdu to chci? Zvedám vidličku a nůž a opatrně se pouštím do zvěřiny. Je velmi chutná.

„Takže, takhle bude náš… ehm… vztah vypadat?“ pípnu. „Budeš mi poroučet?“ Nějak se nemůžu donutit k němu vzhlédnout.

„Ano.“ Polkne sousto.

„Chápu.“

„Ale co je podstatné, budeš si to přát,“ dodává tiše.

Tak o tom vážně pochybuju. Krájím si další kousek masa a přenáším ho k ústům.

„Byl by to pro mě velký krok,“ řeknu zamyšleně a strčím si ho do pusy.

„To ano.“ Na okamžik zavírá oči. „Anastasie, musíš se řídit instinktem. Zjisti si o tom co nejvíc, pročti si smlouvu – velmi rád s tebou pak všechno prodiskutuju. Budu v Portlandu až do pátku, kdybys o tom chtěla mluvit už dřív.“ Najednou to na mě všechno doslova chrlí. „Zavolej mi – třeba si dáme večeři – řekněme, ve středu? Opravdu chci, aby to mezi námi fungovalo. Vlastně, nikdy v životě jsem nechtěl nic tak moc jako tohle.“

V jeho očích se odráží spalující touha a upřímnost. A to je přesně to, co nechápu. Proč já? Proč ne jedna z patnácti? Ach ne… Taky se ze mě stane pouhé číslo? Šestnáctá v pořadí?

„Co se stalo s těmi patnácti?“ vyhrknu.

Překvapeně zdvihne obočí, ale pak se zatváří rezignovaně. Lehce potřese hlavou.

„To je různé, ale většinou to skončilo u…“ odmlčí se, myslím, že hledá správná slova. „nekompatibility,“ škubne ramenem.

„A ty si myslíš, že já bych s tebou mohla být kompatibilní?“

„Ano.“

„Takže už se s žádnou z nich nestýkáš?“

„Ne, Anastasie, to teda nestýkám. Jsem monogamní.“

Uf… to je mi novinka.

„Jasně.“

„Prostě si o tom zjisti co nejvíc, Anastasie.“

Odkládám příbor. Už do sebe nedostanu ani sousto.

„To je všechno? Víc už nesníš?“

Zavrtím hlavou. Zamračí se, ale zůstává zticha. Zvolna vydechnu úlevou. Ze všech těch nových informací se mi úplně sevřel žaludek, navíc už začínám cítit to víno. Sleduju, jak poctivě vyjídá všechno, co má na talíři. Cpe se jako kůň. Nejspíš hodně cvičí, jinak by nebyl v takové formě. Hlavou mi bleskne vzpomínka na to, jak mu pyžamové kalhoty volně obepínaly boky. Ta vize mě naprosto rozhodí. Neklidně si poposednu. Christian ke mně vzhlédne a já se začervenám.

„Dal bych cokoliv za to vědět, na co právě myslíš,“ povzdychne si. Díky tomu rudnu ještě víc.

A jemu se na tváři usídlí ten hříšný úsměv.

„Jistou představu bych už měl,“ dobírá si mě měkce.

„Jsem ráda, že mi nevidíš do hlavy.“

„Do hlavy ne, Anastasie, ale vidím, co říká tvé tělo – to, se kterým jsem se včera tak dobře seznámil,“ zavrní podmanivě. Jak může takhle střídat nálady? Je tak nepředvídatelný… Udržet s ním krok vůbec není snadné.

Mávne na číšnici a požádá o účet. Když zaplatí, vstává a nastavuje mi dlaň.

„Pojď.“ Bere mě za ruku a odvádí zpátky k autu. Ten dotek, tělo na tělo, to je z jeho strany něco tak nečekaného, příliš normálního a intimního. To běžné láskyplné gesto mi prostě absolutně nepasuje s tím, co se mnou chce dělat v té místnosti… v Červené mučírně.

Z Olympie do Vancouveru jedeme mlčky, každý z nás pohroužen do svých vlastních myšlenek. Když zaparkuje před naším domem, je pět hodin odpoledne. Za okny se svítí – Kate je doma. Bezpochyby balí, pokud tam ještě není Elliot. Christian zhasne motor a já si najednou uvědomuju, že se s ním musím rozloučit.

„Chceš jít dál?“ nabízím mu. Nechci, aby už jel. Chtěla bych ten náš společný čas nějak prodloužit.

„Ne, musím pracovat,“ řekne prostě a upře na mě ten svůj neproniknutelný pohled.

Sklopím zrak ke svým rukám a sleduju, jak se mé prsty proplétají. Zčistajasna je mi teskno. On odjíždí…

Natáhne se a uchopí mě za jednu ruku, pomalu si ji zvedá k ústům a něžně políbí její hřbet… tak staromódní a něžné gesto. Srdce mi tluče jako o závod.

„Děkuju za ten víkend, Anastasie. Byl… úchvatný. Takže ve středu? Vyzvednu tě v práci nebo kdekoliv jinde,“ říká tiše.

„Ve středu,“ zašpitám.

Znovu mi políbí ruku a pak ji vrací na můj klín. Vystoupí z auta, obchází ho a otevírá mi dveře. Proč se najednou cítím tak oloupená? V krku mi roste knedlík. Nesmím dovolit, aby mě takhle viděl. Nasazuju si úsměv a vystupuju. Odhodlaně kráčím po chodníku k domu s vědomím, že tam budu muset čelit Kate – toho se děsím už předem.

V půli cesty se ještě otáčím. No tak se vzchop, Steeleová, nadávám si.

„Jo… abych nezapomněla – mám na sobě tvoje spodky.“ Obdařím ho malým úsměvem a povytáhnu si okraj jeho boxerek tak, aby je viděl. Překvapením mu padá čelist. Jak skvěle přemrštěná reakce! Okamžitě se mi zvedá nálada a já sebevědomě dokončuju svou cestu k domu. Část mého já bojuje s nutkáním vyskočit a vítězně máchnout rukou do vzduchu. JO! I má vnitřní bohyně je z toho celá bez sebe.

Kate je v obýváku a balí si knihy do krabic.

„Tak už jsi zpátky! Kde je Christian? Jak je ti?“ ptá se překotně, skoro dychtivě a hrne se ke mně, chytá mě za ramena a zevrubně zkoumá můj obličej. A to všechno dřív, než vůbec stačím říct ahoj.

Sakra… Kate a ta její nesmlouvavá zarputilost… a proti tomu já, vázaná mlčenlivostí díky nějaké legálně uzavřené dohodě. To bude o zdraví.

„Tak jaký to bylo? Musela jsem na tebe pořád myslet. Teda, až když Elliot odešel,“ uculí se rozverně.

Nemůžu si pomoct a musím se zasmát jejímu neskrývanému zájmu a šílené zvědavosti. Ale najednou mě přepadají rozpaky a zčervenám. To, co se stalo, bylo hrozně… privátní. Všechno. Navíc – když jsem viděla a vím, co všechno Christian skrývá. Ale musím se jí svěřit aspoň s něčím, protože jinak mě nenechá na pokoji.

„Bylo to dobrý, Kate. Hodně dobrý, aspoň myslím,“ přiznávám tiše a snažím se skrýt ostýchavý všeříkající úsměv.

„Myslíš?“

„No, nemám to s čím srovnat, že?“ omluvně pokrčím rameny.

„Dokázal tě udělat?“

U všech svatých. Kate se s tím teda nepáře. Rudá jsem až za ušima.

„Dokázal,“ zamumlám neochotně.

Kate mě dotáhne ke gauči a obě si sedáme. Bere si mé ruce do dlaní.

„Tak to teda je dobrý,“ zírá na mě nevěřícně. „A přitom to bylo poprvé. Páni, Christian musí opravdu vědět, co dělá.“

Ach, Kate, kdybys jenom věděla…

„Moje poprvé bylo odporné,“ pokračuje a nasazuje tragikomický výraz.

„Fakt?“ Tím mě zaujala. Je to něco, s čím se mi nikdy předtím nesvěřila.

„No jo, Steve Patrone. Střední škola, vypatlaný sportovec,“ oklepe se odporem. „Byl hrubý. Já nebyla připravená. Oba jsme byli opilí. Znáš to – typická pomaturitní katastrofa. Fuj, trvalo mi měsíce, než jsem se odhodlala to zkusit znovu. Ne s ním… se zbabělcem. Byla jsem moc mladá. Udělalas dobře, že sis počkala.“

„Kate, to zní děsivě.“

Zatváří se zkroušeně.

„Jo, na první orgasmus při sexu jsem si pak musela počkat skoro rok. A podívej se na sebe… hned napoprvé?“

Ostýchavě přikývnu. Má vnitřní bohyně sedí v lotusové pozici a tváří se vyrovnaně, až na ten významný samolibý úsměv na rtech.

„Jsem ráda, že jsi do toho šla s někým, kdo se vyzná,“ mrkne na mě. „A kdy se zase uvidíte?“

„Ve středu. Jdeme na večeři.“

„Takže se ti pořád líbí?“

„Líbí. Jen si nejsem jistá… budoucností.“

„Proč?“

„On je hrozně komplikovaný, Kate. Víš – on žije v úplně jiném světě než já.“ Skvělá výmluva. Taky uvěřitelná. Mnohem lepší než přiznání: Má Červenou mučírnu a chce si ze mě udělat sexuální otrokyni.

„Ale Ano, peníze do toho, prosím tě, nepleť. Elliot mi říkal, že ještě neviděl Christiana s někým chodit.“

„Ne?“ hlas mi vylétá o několik oktáv výš.

Příliš nápadné, Steeleová! Mé podvědomí mě sjíždí nasupeným pohledem a k tomu mi hrozí svým dlouhým kostnatým prstem. Pak se promění ve váhy spravedlnosti, aby mi připomnělo, že mě může Christian zažalovat, když si pustím pusu na špacír. Haha… a co si na mně asi tak vezme? Všechny mé peníze? Až budu dělat ten průzkum, nesmím si zapomenout vygooglit tresty za porušení Dohody o mlčenlivosti. Připadá mi, jako bych dostala domácí úkol. Možná mi ho oznámkuje. Červenám, když si vzpomenu na tu jedničku, co mi dal dnes ráno za koupelnové laboratorní cvičení.

„Copak, copak, Ano?“

„Uhm… jen jsem si vzpomněla na něco, co řekl.“

„Vypadáš jinak,“ říká laskavě.

„Taky se tak cítím. A celá bolavá,“ přiznávám.

„Bolavá?“

„Trochu,“ kníknu.

„Já taky. Muži,“ předstírá znechucení. „Jsou jako zvířata.“ Obě se tomu zasmějeme.

„Ty jsi taky bolavá?“ ujišťuju se nevěřícně.

„Jo… přímo zničená,“ hihňá se.

„Tak mi o tom Elliotovi Ničiteli vyprávěj,“ vyzvu ji, když se dochichtáme. Uf, poprvé od chvíle, kdy jsem se postavila do té fronty v tom baru, se cítím uvolněně. To bylo předtím, než to všechno odstartoval ten telefonát – tehdy jsem ještě Christiana Greye obdivovala jen zpovzdáli. Šťastné, bezstarostné časy.

Kate zčervená. Božínku… Katherine Agnes Kavanaghová à la Anastasia Rose Steeleová. A dokonce jí jihne pohled. Takovou reakci na muže jsem u ní ještě nikdy neviděla. Čelist si budu muset sebrat odněkud z podlahy. Kde je Kate a co jsi s ní udělala?

„Ach, Ano,“ rozplývá se. „On je tak… prostě všechno. A když jsme se spolu… uf… je opravdu dobrý,“ nedokáže ze sebe vypravit jedinou souvislou větu. Takže je v tom až po uši.

„Myslím, že se mi pokoušíš říct, že ho máš ráda.“

Přikývne a culí se u toho jako měsíček.

„A uvidím ho v sobotu. Pomůže nám se stěhováním.“ Zatleská, vyskočí z gauče a odtančí k oknu. A sakra, to stěhování – úplně jsem na to zapomněla. Navzdory krabicím všude kolem nás.

„Tak to je od něj hezké,“ řeknu uznale. Aspoň ho taky poznám. A třeba mi pomůže líp porozumět svému zvláštnímu, zneklidňujícímu bratrovi.

„Co jste vlastně včera večer podnikli?“ vyzvídám. S hlavou ke straně zvedá obočí a vrhá na mě pohled co-asi-myslíš-ty-hloupá.

„Přesně to, co jste podnikli vy dva, s tím rozdílem, že my měli nejdřív večeři,“ pošklebuje se mi. „Fakt jsi v pořádku? Vypadáš, jako by tě to dost vzalo.“

„Taky se tak cítím. Christian je velmi… intenzivní.“

„Jo, to jsem si všimla. Ale choval se k tobě hezky, že jo?“

„To ano,“ ujišťuju ji. „Mám hrozný hlad, neměla bych něco uvařit?“

Kývne na souhlas a bere další dvě knihy, aby je zabalila.

„Co chceš dělat s těmi čtrnáctitisícovými knihami?“

„Vrátím mu je.“

„Opravdu?“

„Je to strašně přemrštěný dárek. Prostě ho nemůžu přijmout – teď už vůbec ne,“ zazubím se na ni a ona vědoucně pokývá hlavou.

„To chápu. Přišly ti nějaké dopisy a taky ti hodinu co hodinu volal José. Zněl naprosto zoufale.“

„Já mu zavolám,“ zahuhlám neurčitě. Kdybych jí řekla, co provedl, dala by si ho k snídani. Beru si dopisy z jídelního stolu a rychle je otevírám.

„Hej, zvou mě na pohovory! Za čtrnáct dnů, v Seattlu, na ty pracovní stáže!“

„Do jakého nakladatelství?“

„Do obou!“

„Říkala jsem ti, že ti tvůj školní průměr otevře dveře, Ano.“

Kate už má samozřejmě sjednanou stáž v The Seattle Times. Její otec má známého, který má známého…

„Co říká Elliot na to, že odjíždíš?“ ptám se.

Kate se vplouží do kuchyně a poprvé za tenhle večer se zatváří zkroušeně.

„Říká, že to chápe. Na jednu stranu se mi tam teď nechce, ale na druhou mě láká představa, že se budu pár týdnů válet u moře. Navíc, máma tam zůstává, protože si myslí, že je to naše poslední společná rodinná dovolená předtím, než nás s Ethanem spolkne svět práce.“

Já sama nikdy Státy neopustila. Kate jede s rodiči a se svým bratrem Ethanem na celé dva týdny na Barbados. Bez Kate budu v našem novém bytě hrozně osamělá. Bude to zvláštní. Ethan se toulá po světě už od loňska, kdy odpromoval. Napadá mě, jestli ho ještě vůbec před odjezdem uvidím. Je to sympaťák. Ze zamyšlení mě vytrhne zvonění telefonu.

„To bude José,“ povzdechnu si a sáhnu po sluchátku – vím, že už s ním musím promluvit.

„Ahoj.“

„Ano, už ses vrátila!“ vyjekne José úlevně.

„Už to tak vypadá,“ pronáším ironicky a obracím oči v sloup.

Chvíli je zticha.

„Můžu tě vidět? Ten pátek mě fakt strašně mrzí. Byl jsem opilý… a ty… ach jo. Ano, prosím, odpustíš mi to?“

„Jasně že ti to odpustím, José. Jenom už to nikdy nedělej. Vždyť víš, jak to s tebou mám.“

Ztěžka si povzdychne, posmutněle.

„Já vím, Ano, jen jsem myslel… kdybych tě políbil… třeba by se to změnilo.“

„José, já tě mám moc ráda, jsi pro mě hrozně důležitý. Jsi jako bratr, kterého jsem nikdy neměla. A to se nezmění. A ty to víš.“ Štve mě, že mu to musím říct, ale je to pravda.

„Takže ty s ním teď chodíš?“ Jeho hlas se plní hořkostí.

„José, já nechodím s nikým.“

„Vždyť jsi s ním strávila noc.“

„Do toho ti nic není!“

„Je to kvůli jeho penězům?“

„José! Jak se opovažuješ?!“ houknu na něj, šokovaná jeho drzostí.

„Ano,“ zaskučí a znovu se omlouvá.

Prostě se nedokážu zaobírat jeho neopodstatněnou žárlivostí. Vím, že se cítí ublížený, ale mě teď plně zaměstnává Christian Grey.

„Možná bychom spolu mohli zítra zajít na kafe nebo tak něco. Já ti zavolám,“ nasazuju smířlivý tón. Je to můj kamarád a mám ho opravdu ráda. Jenže tohle se mi zrovna teď nehodí.

„Tak zítra. Zavoláš?“ Z té naděje v jeho hlase mě píchne u srdce.

„Jo… dobrou noc, José,“ zavěšuju, aniž bych počkala na jeho odpověď.

„Co se to tady děje?“ vyprošuje si Katherine s rukama v bok. Říkám si, že nejlepší bude kápnout božskou. Vypadá totiž ještě zarputileji než obvykle.

„V pátek to na mě zkusil.“

„José?! A Christian Grey? Anastasie Steeleová, tvé feromony nejspíš dělají přesčasy. Co si sakra ten blázen myslel, že dělá?“ nechápavě zakroutí hlavou a vrací se k balení krabic.

O čtyřicet pět minut později si dáváme pauzu na naši domácí specialitu – mé lasagne. Kate otevírá láhev vína a společně si sedáme mezi všechny ty krabice. Jíme, popíjíme levné červené a koukáme na stupidní pořady v televizi. Je to tak normální, tak strašně příjemné po těch posledních osmačtyřiceti hodinách plných… šílenství. Je to vůbec první jídlo, které si za tu dobu vychutnávám v klidu, beze spěchu a nervozity z neustálého sekýrování. Co to pořád s tím jídlem má? Kate sklízí nádobí a já dobaluju věci z obýváku. Zůstává nám jenom gauč, televize a konferenční stolek. Co víc člověk potřebuje? Ještě nám zbývá sbalit kuchyň a ložnice. Ale na to máme celý týden.

Znovu zvoní telefon. Tentokrát je to Elliot. Kate na mě zamrká a odbíhá do svého pokoje, jako by jí bylo čtrnáct. Ví, že by si teď měla připravovat závěrečnou řeč na promoci, ale zdá se, že Elliot je důležitější. Co to jen na těch Greyovcích je? Co nás na nich tak rozrušuje, pohlcuje a přitahuje? Znovu upíjím vína.

Zvolna se proklikávám televizními programy, ale v koutku mysli si uvědomuju, že jen oddaluju nevyhnutelné. Ta smlouva už jistě vypaluje do postranní kapsy mé tašky díru. Mám vůbec sílu ji dnes večer číst?

Skládám si hlavu do dlaní. José a Christian – oba dva po mně něco chtějí. S Josém si nějak poradím. Ale Christian… v jeho případě je potřeba úplně jiné zacházení a chápání. Mám napůl nutkání utéct a někam se schovat. Co si jenom počnu? V duchu vidím jeho uhrančivé šedé oči, ten intenzivní doutnavý pohled… Jen při té vzpomínce se ve mně všechno sevře a instinktivně zalapám po dechu. Ani tu nemusí být a jsem vzrušená. To přece nemůže být jen o sexu. Vybavuju si jeho hravé škádlení u snídaně, jeho radost, když se mi líbil let vrtulníkem, jak hrál na klavír – tu krásnou tklivou skladbu.

Má tak komplikovanou osobnost. A já už tak trochu rozumím proč. Je to mladý muž oloupený o dospívání, sexuálně zneužitý nějakou zlovolnou paní Robinsonovou… žádný div, že předčasně vyspěl. Sevře se mi srdce, když pomyslím na to, čím si musel projít. Jenže jsem příliš nezkušená, než abych si to vůbec dokázala představit… nicméně ten průzkum by mi to měl aspoň trochu objasnit. A chci to vůbec? Chci vůbec prozkoumat svět, o kterém nevím zhola nic? Těžké rozhodnutí.

Kdybych ho nepotkala, žila bych ještě pořád ve sladké nevědomosti. Myšlenky mě zvolna unášejí zpátky k dnešní noci a ránu… a k úžasnému smyslnému sexu, který jsem zažila. Chci, se toho vzdát? Ne! vřískne mé podvědomí… a má vnitřní bohyně přikývne v tichém zenovém souhlasu.

Kate se courá zpátky do obýváku s úsměvem od ucha k uchu. Možná se zamilovala. Nevěřícně na ni zírám, takhle se totiž nikdy nechovala.

„Já jdu spát, Ano. Jsem strašně utahaná.“

„Taky půjdu.“

Objímá mě.

„Jsem šťastná, že ses vrátila v pořádku. Stejně mi na Christianovi něco nesedí,“ dodává tiše, omluvně. Věnuju jí malý povzbudivý úsměv – a přitom mi celou dobu běží hlavou: Jak to kčertu dokázala poznat? Tak přesně tohle z ní udělá skvělou novinářku, ta její neochvějná intuice.

S taškou v ruce se malátně ploužím do svého pokoje. Jsem vyčerpaná ze vší té tělesné námahy za uplynulý den a z šíleného dilematu, kterému teď čelím. Sedám si na postel a váhavě vytahuju konopnou obálku z tašky, znovu a znovu ji obracím v rukách. Chci opravdu poznat rozsah Christianovy zvrácenosti? Je to tak znepokojivé. Nakonec s hlubokým nádechem a srdcem v krku obálku trhám.

Kapitola 11

V obálce je několik papírů. Se srdcem stále divoce bušícím je lovím ven, usazuju se na posteli a začínám číst.

SMLOUVA

Uzavřená dne __________ 2011 („Den podpisu smlouvy“)

SMLUVNÍ STRANY:

PAN CHRISTIAN GREY, bydlištěm 301 Escala, Seattle, WA 98889

(dále jen „Dominující“)

SLEČNA ANASTASIA STEELEOVÁ, bydlištěm 1114 Green Street, Apartment 7, Haven Heights, Vancouver, WA 98889

(dále jen „Podřízená“)

SMLUVNÍ STRANY SOUHLASÍ S NÁSLEDUJÍCÍM:

1. Veškeré náležitosti níže uvedené jsou součástí závazné smlouvy mezi Dominujícím a Podřízenou.

ZÁKLADNÍ USTANOVENÍ:

2. Účelem této smlouvy je umožnit Podřízené prozkoumání její senzuality a bezpečné stanovení jejích mezí s respektem a ohledem na její potřeby, zdraví a duševní pohodu.

3. Dominující i Podřízená souhlasí a potvrzují, že veškeré činnosti, které se vztahují k dané smlouvě, jsou dobrovolné, podléhají mlčenlivosti a budou prováděny v rámci mezí a bezpečnostních opatření dohodnutých níže. Dodatečné meze a další bezpečnostní opatření lze sjednat písemně.

4. Dominující i Podřízená se zaručují, že netrpí žádnou sexuálně přenosnou, infekční, vážnou, nebo život ohrožující chorobou včetně HIV, herpes, hepatitidy a dalších. Pokud by ve Výkonném období (definováno níže) nebo v případě prodloužení smlouvy i v dalším období jedna nebo druhá smluvní strana pojala podezření, nebo jí bylo přímo diagnostikováno některé z výše uvedených onemocnění, je tato povinna tuto skutečnost neprodleně straně druhé oznámit, a to dříve, než dojde k jakékoliv formě fyzického kontaktu mezi oběma stranami.

5. Dodržování výše uvedených ustanovení, závazků a záruk (jakožto i dodatečně sjednaných mezí a bezpečnostních opatření, viz článek 3) je podmínkou platnosti smlouvy. Jakýmkoliv porušením základních ustanovení smlouva s okamžitou platností zaniká a obě strany tímto potvrzují, že za následky takového chování ponesou vůči druhé straně plnou odpovědnost.

6. Obsah této smlouvy budiž interpretován s přihlédnutím k účelu, za jakým byla smlouva uzavřena, a k základním ustanovením obsaženým v článcích 2–5.

ROLE

7. Dominující přebírá zodpovědnost za duševní a fyzickou pohodu, náležitý výcvik, vedení a poslušnost Podřízené. Dominující bude rozhodovat o způsobu tohoto výcviku, jeho vedení i získávání poslušnosti Podřízené, jakož i o době a místu výkonu, s ohledem na základní ustanovení, omezení a bezpečnostní opatření sjednaná ve smlouvě nebo v dodatečných ujednáních dohodnutých na základě článku 3.

8. Jestliže Dominující nedodrží základní ustanovení a omezení nebo bezpečnostní opatření sjednaná ve smlouvě, nebo dodatečná ujednání dohodnutá na základě článku 3, je Podřízená oprávněna tuto smlouvu okamžitě vypovědět a neprodleně se zříct služby Dominujícímu.

9. Předmětem ujednání a článků 2–5 je služba a poslušnost Podřízené vůči Dominujícímu za všech okolností. Na základě ustanovení, omezení a bezpečnostních opatření sjednaných ve smlouvě nebo v dodatečných ujednáních dohodnutých podle článku 3 uspokojí Podřízená bez námitek a zaváhání jakýkoliv požadavek Dominujícího a rovněž bude bez námitek a zaváhání akceptovat jeho výcvik, vedení a získávání její poslušnosti v jakékoliv formě.

NABYTÍ PLATNOSTI A VÝKONNÉ OBDOBÍ

10. Dominující i Podřízená vstupují do smluvního vztahu Dnem podpisu smlouvy, jsou si plně vědomi její podstaty a zavazují se k bezpodmínečnému dodržování jejích ustanovení.

11. Tato smlouva je platná po dobu tří kalendářních měsíců počínaje Dnem podpisu smlouvy („Výkonné období“). Po uplynutí Výkonného období projednají smluvní strany, zda je tato smlouva a její ustanovení vyhovující a zda jí byly naplněny potřeby obou smluvních stran. Každá ze smluvních stran může navrhnout prodloužení smlouvy, úpravy základních ustanovení nebo dalších ujednání. Pokud se smluvní strany na dalším prodloužení neshodnou, smlouva zaniká a obě smluvní strany se rozejdou bez jakýchkoliv vzájemných závazků.

DISPONIBILITA

12. Podřízená bude Dominujícímu k dispozici od pátečního večera do nedělního odpoledne v každém týdnu v průběhu Výkonného období v časech, které určí Dominující („Doba výcviku“). Dodatečné výcvikové hodiny mohou být vzájemně dohodnuty dle potřeby.

13. Dominující si vyhrazuje právo propustit Podřízenou ze svých služeb kdykoliv a z jakéhokoliv důvodu. Podřízená může kdykoliv zažádat o propuštění, tento požadavek bude posouzen a vyhodnocen Dominujícím na základě práv Podřízené stanovených v článcích 2–5 a 8.

MÍSTO VÝKONU

14. Podřízená bude Dominujícímu k dispozici po Dobu výcviku a v dalších dohodnutých hodinách na místech určených Dominujícím. Dominující uhradí Podřízené veškeré náklady spojené s dopravou na příslušné místo.

USTANOVENÍ O SLUŽBĚ

15. Následující ustanovení o službě byla prodiskutována a odsouhlasena a smluvní strany se jimi budou v průběhu Výkonného období řídit. Obě strany jsou si vědomy, že mohou nastat situace, které nejsou ve smlouvě nebo v ustanoveních o službě plně definovány, a že určité situace mohou být předmětem nového projednání. V takovém případě mohou být prostřednictvím dodatků sjednány nové články. Tyto články a dodatky musí být odsouhlasené, doložené a podepsané oběma smluvními stranami a musí vyhovovat základním ustanovením uvedeným v článcích 2–5.

DOMINUJÍCÍ

15.1. Dominující bude za všech okolností dbát na zachování zdraví a bezpečnosti Podřízené. Dominující Podřízené nedo volí ani po ní nebude požadovat nebo se domáhat toho, aby se s Dominujícím účastnila jakýchkoliv aktivit uvedených v Příloze 2 smlouvy nebo jakýchkoliv aktivit, které jedna ze stran považuje za nebezpečné. Dominující nebude vykonávat, ani nepřipustí, aby byly vykonávány jakékoliv aktivity, které by mohly Podřízené způsobit vážné poranění nebo ji ohrozit na životě. Články 15.2.–15.24. musí být vždy interpretovány s ohledem na článek 15.1. a základní ustanovení uvedená v článcích 2–5.

15.2. Dominující bude během Doby výcviku považovat Podřízenou za majetek, který vlastní, kontroluje a cvičí a kterému dominuje. Dominující bude během Doby výcviku nebo během dalších dohodnutých hodin zacházet s tělem Podřízené jakýmkoliv způsobem, který uzná za sexuálně nebo jinak vyhovující.

15.3. Dominující poskytne Podřízené takový výcvik a odborné vedení, aby plnila své povinnosti ve službě Dominujícímu řádným způsobem.

15.4. Dominující zajistí čisté a bezpečné prostředí, v němž bude Podřízená moci řádně plnit své povinnosti ve službě Dominujícímu.

15.5. Dominující bude cvičit Podřízenou dle potřeby tak, aby si byla plně vědoma své submisivní role vůči Dominujícímu a aby Podřízenou odradil od případného nepřijatelného chování. Dominující smí Podřízenou vyplácet bičíkem, důtkami nebo dlaní, nebo jinak fyzicky trestat tak, jak uzná za vhodné k získání její kázně, pro své vlastní potěšení nebo z jakéhokoliv jiného důvodu, který není povinen uvádět.

15.6. Během výcviku a při získávání kázně Podřízené bude Dominující dbát na to, aby na těle Podřízené nevznikly žádné trvalé stopy nebo zranění vyžadující lékařské ošetření.

15.7. Během výcviku a při získávání kázně Podřízené bude Dominující dbát na to, aby metody výcviku a nástroje používané k získání kázně byly bezpečné, aby nezpůsobily Podřízené vážnou újmu a aby jimi nebyly v žádném případě překročeny meze podrobně definované níže ve smlouvě.

15.8. V případě nemoci nebo poranění se Dominující o Podřízenou náležitě postará, dohlédne na její plné zotavení, poskytne jí morální podporu, a pokud to uzná za nutné, zajistí Podřízené lékařskou péči.

15.9. Dominující bude pečovat o své zdraví, a pokud to bude jeho zdravotní stav vyžadovat, vyhledá lékařskou péči, aby zajistil zachování bezpečného prostředí pro Podřízenou.

15.10. Dominující nezapůjčí Podřízenou jinému Dominujícímu.

15.11. Dominující smí Podřízenou připoutávat, poutat nebo svazovat kdykoliv v průběhu Doby výcviku i v dalších dohodnutých hodinách z jakéhokoliv důvodu, a to na tak dlouho, jak uzná za vhodné, aniž by poškodil zdraví nebo ohrozil bezpečnost Podřízené.

15.12. Dominující se zaručuje, že veškeré vybavení používané pro účely výcviku a k získání kázně Podřízené bude vždy udržováno v bezvadném stavu a hygienické čistotě.

PODŘÍZENÁ

15.13. Podřízená uzná Dominujícího jako svého vládce s vědomím, že se stává jeho výhradním vlastnictvím, které smí Dominující využívat ke svému potěšení po celé Výkonné období, zvláště pak v Době výcviku nebo v dalších dohodnutých hodinách.

15.14. Podřízená bude dodržovat pravidla („Pravidla“) uvedená v Příloze 1 smlouvy.

15.15. Podřízená bude sloužit Dominujícímu jakýmkoliv způsobem, který po ní bude vyžadovat a vynasnaží se ho potěšit za všech okolností, jak nejlépe dokáže.

15.16. Podřízená učiní veškerá opatření nutná k udržení dobré zdravotní kondice a vyžádá si nebo vyhledá lékařskou péči, kdykoliv to bude nutné; též bude Dominujícího informovat o všech zdravotních komplikacích, které se u ní vyskytnou.

15.17. Podřízená bude dbát na to, aby pravidelným užíváním hormonální antikoncepce předešla otěhotnění.

15.18. Podřízená se bez zaváhání podrobí jakýmkoliv kázeňským postihům, které uzná Dominující za vhodné, a bude vždy pamatovat na své postavení a svou roli vůči Dominujícímu.

15.19. Podřízená se nebude dotýkáním nebo jiným způsobem pokoušet o sebeuspokojení bez výslovného povolení Dominujícího.

15.20. Podřízená se bez zaváhání nebo diskuse podrobí jakékoliv sexuální aktivitě, kterou po ní bude Dominující požadovat.

15.21. Podřízená se podrobí šlehání bičíkem, vyplácení dlaní, rákoskou, koženými nebo dřevěnými důtkami nebo jakémukoliv jinému kázeňskému postihu, který se Dominující rozhodne vykonat, bez zaváhání, dotazování nebo námitek.

15.22. Podřízená se nesmí Dominujícímu dívat přímo do očí s výjimkou případů, kdy k tomu bude výslovně vyzvána. V přítomnosti Dominujícího ponechá Podřízená sklopený zrak a bude se chovat tiše a uctivě.

15.23. Podřízená se bude k Dominujícímu vždy chovat zdvořile a bude ho výhradně oslovovat pane, pane Greyi nebo jiným titulem, který jí Dominující určí.

15.24. Podřízená se nesmí Dominujícího dotýkat bez jeho výslovného svolení.

ČINNOSTI

16. Podřízená se nebude účastnit žádných činností nebo sexuálních aktivit, které jedna ze smluvních stran považuje za nebezpečné, nebo takových, které jsou uvedeny v Příloze 2.

17. Dominující a Podřízená projednali činnosti uvedené v Příloze 3 a písemně do ní zaznamenali, že s jednotlivými činnostmi tam uvedenými souhlasí.

ÚNIKOVÁ SLOVA

18. Dominující i Podřízená jsou si vědomi, že Dominující může vůči Podřízené vznést takové požadavky, kterým nelze v době jejich vykonávání čelit bez utrpění fyzické, emocionální, duševní nebo jiné újmy. V takových případech může Podřízená použít Únikové slovo („Únikové/á slovo/a“). S ohledem na závažnost situace mohou být použita dvě Úniková slova.

19. Únikové slovo „Žlutá“ bude použito k upozornění Dominujícího, že se Podřízená pocitově blíží k hranici snesitelnosti.

20. Únikové slovo „Červená“ bude použito k upozornění Dominujícího, že Podřízená už nedokáže nadále snášet požadavky Dominujícího. Po vyslovení tohoto slova bude akce Dominujícího ukončena s okamžitou platností.

ZÁVĚR

21. My, níže podepsaní, potvrzujeme, že jsme se seznámili s obsahem smlouvy a jsme s ním plně srozuměni. Akceptujeme její podmínky na základě svobodné vůle a toto stvrzujeme svými podpisy:

Dominující: Christian Grey

Datum:

Podřízená: Anastasia Steeleová

Datum:

PŘÍLOHA 1

PRAVIDLA

Poslušnost:

Podřízená okamžitě uposlechne jakéhokoliv příkazu Dominujícího bez zaváhání nebo výhrad v nejkratším možném čase. Podřízená bude souhlasit s jakoukoliv sexuální aktivitou, kterou Dominující uzná za vhodnou a uspokojující, vyjma těch, které jsou považovány za Krajní meze (viz Příloha 2). Učiní tak s radostí a bez váhání.

Spánek :

Podřízená si v době, kterou nebude trávit s Dominujícím, dopřeje minimálně osm hodin spánku denně.

Strava:

Podřízená se bude náležitě stravovat podle přiloženého stravovacího plánu (viz Příloha 4) tak, aby se udržela v dobré kondici a duševní pohodě. Vyjma ovoce nebude podřízená mezi jednotlivými jídly svačit.

Oblečení:

Během Výkonného období bude Podřízená nosit oblečení schválené Dominujícím. Dominující poskytne Podřízené k nákupu požadovaného oblečení finanční prostředky, které bude Podřízená využívat. Dominující bude Podřízenou doprovázet při nákupu oblečení pro zvláštní příležitosti. Pokud to bude Dominující požadovat, bude Podřízená během Výkonného období nosit jakékoliv doplňky, které Dominující uzná za vhodné, kdykoliv to bude Dominující vyžadovat.

Kondiční cvičení:

Dominující zajistí Podřízené čtyřikrát týdně osobního trenéra na hodinovou cvičební lekci v časech, na kterých se Podřízená s dotyčným předem dohodne. Osobní trenér bude Dominujícího informovat o pokrocích, které bude Podřízená činit.

Osobní hygiena/Péče o zevnějšek:

Podřízená se bude za všech okolností udržovat v čistotě a depilovaná nebo epilovaná. Podřízená bude navštěvovat kosmetický salon dle výběru Dominujícího v časech, které jí Dominující určí, a podstoupí tam jakoukoliv kúru, kterou uzná Dominující za vhodnou. Veškeré výdaje s tímto spojené ponese Dominující.

Osobní bezpečnost:

Podřízená nebude konzumovat nadměrné množství alkoholických nápojů, kouřit, užívat návykové látky nebo se vystavovat jakémukoliv zbytečnému riziku.

Osobní kvality:

Podřízená nebude udržovat žádný sexuální vztah s nikým kromě Dominujícího. Podřízená se bude za všech okolností chovat zdvořile a skromně. Musí být srozuměna s tím, že její chování na veřejnosti přímo odráží osobnost Dominujícího. Podřízená se bude zodpovídat z jakéhokoliv přestupku, provinění nebo nevhodného chování, ke kterým dojde v nepřítomnosti Dominujícího.

Jakékoliv nedodržení výše uvedených pravidel povede k okamžitému trestu, jehož charakter určí Dominující.

PŘÍLOHA 2

KRAJNÍ MEZE

Činnosti zahrnující hru s ohněm.

Činnosti zahrnující močení nebo defekaci a jejich produkty.

Činnosti zahrnující použití jehel, nožů, nástrojů porušujících pokožku nebo způsobujících krvácení.

Činnosti zahrnující použití gynekologického lékařského vybavení.

Činnosti zahrnující zneužití dětí nebo zvířat.

Činnosti, které by zanechaly trvalé stopy na pokožce.

Činnosti spojené s dušením.

Činnosti zahrnující přímý tělesný kontakt s elektrickým proudem (ať už střídavým, nebo stejnosměrným), ohněm nebo plameny.

PŘÍLOHA 3

PŘÍPUSTNÉ MEZE

Určeno k projednání mezi oběma smluvními stranami:

Podřízená souhlasí s:

• masturbací

• felací

• cunnilingem

• polykáním semene

• vaginálním stykem

• vaginálním fistingem

• análním stykem

• análním fistingem

Podřízená souhlasí s použitím:

• vibrátorů

• vaginálních šidítek

• análních šidítek

• jiných vaginálních/análních pomůcek

Podřízená souhlasí s následujícími druhy poutání:

• provazy

• koženými pouty

• želízky/okovy

• páskou

• jinými způsoby

Podřízená souhlasí s následujícími způsoby poutání:

• ruce vpředu

• kotníky

• lokty

• ruce za zády

• kolena

• zápěstí ke kotníkům

• poutání k nábytku/vybavení

• rozpěrné tyče

• závěs

Souhlasí Podřízená s užitím pásek na oči?

Souhlasí Podřízená s užitím roubíků?

Jaký je obecný postoj Podřízené k přijímání bolesti na stupnici od jedné do pěti, kde 1 znamená „velmi kladný“ a 5 „velmi záporný“?

1–2–3–4–5

Kolik bolesti je Podřízená ochotná snášet dle stupnice od jedné do pěti, kde 1 znamená „žádnou“ a 5 „krutou“?

1–2–3–4–5

Se kterými z následujících způsobů působení bolesti, druhů trestů a metod získání kázně Podřízená souhlasí?

• vyplácení dlaní

• šlehání bičíkem

• kousání

• genitální svorky

• horký vosk

• vyplácení dřevěnými důtkami

• vyplácení rákoskou

• svorky na bradavky

• led

• další metody/druhy působení bolesti

No! Ty! Vole!

Na přiložený stravovací plán nejsem schopná ani pohlédnout. Ztěžka polknu – v puse mám jako na poušti – a čtu to ještě jednou.

V hlavě mi bzučí jako ve včelím úlu. Jak bych asi tak mohla s něčím takovým souhlasit? A ještě ke všemu je to myšleno pro moje dobro, abych prozkoumala svou senzualitu, své meze – bezpečně – no to snad…! Rozezleně si odfrknu. Služba a poslušnost za všech okolností… Za všech okolností?! Nevěřícně zatřepu hlavou. Vlastně, nepoužívá se to slovo při svatebním obřadu? Poslouchat… To mě vyvádí z míry. Říká se to ještě vůbec?

Jen tři měsíce – tak proto jich měl tolik? Nenechává si je nadlouho? Nebo mají prostě po třech měsících dost?

Každý víkend? To je moc často. Vůbec bych nevídala Kate nebo nové přátele z práce, pokud nějakou najdu. Možná bych měla mít jeden víkend v měsíci pro sebe. Možná ten, ve kterém budu menstruovat – to zní… prakticky. Bude mým vládcem?! Bude mě smět využívat ke svému potěšení?! Ty bláho!

Při pomyšlení, že by mě někdo vyplácel důtkami nebo bičem, se zachvěju. Dlaň by snad nemusela být tak strašná, i když tak jako tak ponižující. A poutání? No, už mi vlastně spoutal ruce. To bylo… no, bylo to vzrušující, hodně vzrušující – to by možná šlo. Nezapůjčí mě jinému dominujícímu – tak to ať si zapíše za uši! To je naprosto nepřijatelné. Sakra, proč o tom vůbec přemýšlím?

Po tomhle se mu nemůžu ani podívat do očí. To je tak ujetý! Ale byla by to příležitost konečně jednou vidět, co si myslí. I když, co to plácám? Vždyť nikdy nepoznám, co si myslí, jen se mu ráda dívám do očí. Má krásné oči – podmanivé, inteligentní, hluboké, temné. Temné dominantním tajemnem. Vybavuju si jeho uhrančivý šedý pohled a se zachvěním tisknu kolena k sobě…

A nesmím se ho dotýkat. Což mě tak nepřekvapuje. A ta divná pravidla… Ne, ne, to prostě nedokážu. Beru si hlavu do dlaní. Takhle přece nemůže vypadat vztah. Potřebuju se vyspat, jsem úplně vyřízená. Všechna ta fyzická divočina, kterou jsem za posledních dvacet čtyři hodin podstoupila, byla, upřímně řečeno, vyčerpávající. A po psychické stránce… to se prostě nedá zvládat. Jak by řekl José – výplach mozku. Třeba mi to ráno nebude připadat jako špatný vtip.

Škrábu se z postele a rychle se převlékám. Možná bych si měla od Kate půjčit to flanelové pyžamo. Chtělo by to něco, v čem bych se mohla schoulit a připadat si tam v bezpečí. Místo toho si jdu v tričku a šortkách na spaní vyčistit zuby.

V koupelně na sebe zírám do zrcadla. Tohle snad nemůžeš doopravdy zvažovat… Mé podvědomí zní rozumně a racionálně, vůbec není nedůtklivé jako obvykle. A vnitřní bohyně poskakuje jako šílená, tleská do toho jako pětileté dítě. Prosím, pojďme do toho… jinak skončíme osamělé a společnost nám bude dělat jen spousta koček a tvoje klasické romány.

Jediný muž, který mě kdy zaujal, a on mi předloží takovou donebevolající smlouvu, důtky, a spolu s tím horu otazníků. No, přinejhorším už jsem od něj o víkendu dostala, co jsem chtěla. Má vnitřní bohyně přestává skákat a po tváři se jí rozlévá blažený úsměv. Ach ano… naznačí ústy a samolibě pokývá hlavou. Okamžitě mi vzplanou tváře, když si vzpomenu na doteky jeho rukou a úst, na jeho tělo uvnitř mého těla. Když ucítím to povědomé zašimrání v podbřišku, zavírám oči. Chtěla bych to dělat, znovu a znovu. Co kdybych mu podepsala jenom sex… jestlipak by to bral? Obávám se, že ne.

Jsem vůbec submisivní? Třeba tím dojmem působím. Možná si o mně při tom interview udělal mylný obrázek. Jsem stydlivá, to ano… ale submisivní? No, nechávám Kate, aby mě komandovala… je to stejné?

A ty přípustné meze, ježkovy oči! Z toho mi zůstává rozum stát. Aspoň že jsou určeny k projednání.

Apaticky se ploužím zpátky do ložnice. Je toho na mě prostě moc. Potřebuju čistou hlavu – ráno bude moudřejší večera. Ukládám ty pohoršující dokumenty zpátky do tašky. Zítra… zítra je taky den. Hrabu se do postele, zhasínám světlo a vleže zírám do stropu. Ach jo, přeju si, abych ho nikdy nepotkala. Má vnitřní bohyně jen zavrtí hlavou. Obě víme, že je to nesmysl. Nikdy dřív jsem se necítila tak živá.

Zavírám oči a upadám do těžkého spánku s občasnými sny o postelích se sloupky a pouty a o čarovných šedých očích.

Ráno mě probouzí Kate.

„Ano, volám na tebe. Ty jsi snad v bezvědomí.“

Neochotně otevírám oči. Nejenže je vzhůru – už byla běhat. Mrknu na svůj budík – osm ráno. Spala jsem dobrých devět hodin, no to mě podrž.

„Co se děje?“ mumlám rozespale.

„Nějaký chlap ti přivezl zásilku. Musíš to podepsat.“

„Cože?“

„Jen pojď. Je to velké. Vypadá to fakt zajímavě.“ Rozrušeně přešlápne z nohy na nohu a uhání zpátky do obýváku.

Vstávám z postele a beru si župan, který je pověšený na vnitřní straně dveří mého pokoje.

V obýváku stojí uhlazený mladý muž s culíkem a v náruči svírá velkou krabici.

„Zdravím,“ vypravím ze sebe.

„Tak já ti udělám čaj.“ Zrádkyně Kate mizí v kuchyni.

„Slečna Steeleová?“

A v tu chvíli mi dochází, od koho ten balík je.

„Ano,“ odpovídám obezřetně.

„Mám pro vás zásilku, ale musím to nainstalovat a ukázat vám, jak se s tím zachází.“

„Opravdu? Teď hned?“

„Dělám jenom to, co mi bylo řečeno, madam,“ usměje se sice přátelsky, ale veskrze profesionálně, takže je mi hned jasné, že nemá smysl se s ním dohadovat.

Vážně mi právě řekl madam? Zestárla jsem snad přes noc o deset let? Jestli jo, může za to ta smlouva. Cítím, jak se mi rty stahují do znechuceného úšklebku.

„Tak dobře, co je to?“

„Mám tu pro vás MacBook Pro.“

„No jasně,“ protáčím panenky.

„Tenhle ještě není k dostání, madam, je to poslední model od Applu.“

Jak to, že mě to nepřekvapuje? Ztěžka si povzdechnu.

„Prostě to rozložte tady na jídelní stůl.“

Klátím se za Kate do kuchyně.

„Co je to?“ vyzvídá s rozsvícenýma očima navrch rozcuchané hlavy. Taky se dobře vyspala.

„Laptop od Christiana.“

„Proč ti posílá laptop? Vždyť víš, že můžeš používat můj,“ mračí se.

Ne na to, co mi dal za úkol.

„Mám ho jenom půjčený. Chce, abych ho vyzkoušela.“ Moje výmluva zní dost chabě. Kate přesto kývne na souhlas. Panečku… právě jsem oblafla Katherine Kavanaghovou. Poprvé v životě. Podává mi čaj.

MacBook je elegantní, stříbrný a opravdu krásný. A taky má obrovský monitor. Christian Grey miluje velká měřítka – vzpomínám si na jeho obývák… vlastně na celý jeho byt.

„Má nejnovější operační systém a plnou softwarovou výbavu, jeden a půl terabytový harddisk, takže máte spoustu prostoru, třicetdvagigovou RAMku – k čemu ho hodláte používat?“

„Ehm… na e-maily.“

„Na e-maily?!“ zasípe chlapík. Obočí mu vylétá až ke kštici a nasazuje lehce znechucený výraz.

„Možná i vyhledávání na internetu?“ zkouším omluvně a krčím rameny.

Jen zafuní.

„Takže, má bezdrátové připojení a už jsem vám zprovoznil službu My Account. Tenhle mazel je připravený do akce prakticky kdekoliv na téhle planetě,“ vrhá na notebook toužebný pohled.

„My Account?“

„Vaše nová e-mailová schránka.“

Já mám e-mailovou schránku?

Ukáže na nějakou ikonu na ploše a pokračuje ve svém monologu, ale já jako bych ohluchla. Vůbec netuším, co říká, a upřímně – ani mě to nezajímá. Jen mi řekni, kde se to zapíná a vypíná – na zbytek už nějak přijdu . Vždyť už jsem čtyři roky používala Katein notebook. Ta překvapeně zahvízdne, když ten můj spatří.

„Tohle je nová generace,“ vykulí na mě oči. „Většina žen dostává květiny nebo možná šperky,“ poznamenává výmluvně a snaží se potlačit úsměv.

Zamračím se na ni, ale nedokážu udržet vážnou tvář. Obě propadáme záchvatu hihňání a počítačový génius na nás jen zmateně zírá. Nakonec dodělává svou práci a žádá mě, abych mu podepsala dodací list.

Když ho pak Kate vyprovází, sedám si s šálkem čaje k laptopu a otevírám e-mailový program. A co tam nevidím… čeká na mě e-mail od Christiana. Srdce mi málem prorazí hrudní koš. Dostala jsem mail od Christiana Greye! Nervózně ho otevírám.

---

Od: Christian Grey

Předmět: Váš nový počítač

Datum: 22. 5. 2011, 23:15

Komu: Anastasia Steeleová

Drahá slečno Steeleová,

pevně věřím, že jste spala dobře. Doufám, že tento laptop využijete ke správným účelům, jak jsme se dohodli.

Těším se ve středu na večeři.

Nicméně Vám velmi rád prostřednictvím e-mailu zodpovím jakékoliv dotazy i dřív, pokud si to budete přát.

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings s.r.o.

---

Mačkám tlačítko „Odpověď“.

- --

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: Váš nový počítač (zapůjčený)

Datum: 23. 5. 2011, 08:20

Komu: Christian Grey

Děkuji, z nějakého zvláštního důvodu jsem spala velmi dobře… pane .

Pokud to dobře chápu, je tento počítač pouze zapůjčený, tudíž nikoliv můj.

Ana

---

Téměř okamžitě přichází odpověď.

---

Od: Christian Grey

Předmět: Váš nový počítač (zapůjčený)

Datum: 23. 5. 2011, 08:22

Komu: Anastasia Steeleová

Ten počítač je zapůjčený. Na dobu neurčitou, slečno Steeleová.

Z vašeho mailu soudím, že jste již četla dokumenty, které jsem Vám dal.

Máte ohledně nich nějaké dotazy?

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings s.r.o.

---

Nemůžu si pomoct a musím se usmát.

---

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: Zvídavá mysl

Datum: 23. 5. 2011, 08:25

Komu: Christian Grey

Dotazů mám mnoho, ale žádný z nich se nedá poslat e-mailem. Navrch někteří z nás musí pracovat, aby se uživili.

A nepotřebuji ani nechci žádný počítač na dobu neurčitou.

Na shledanou, mějte se. Pane.

Ana

---

Zase mi odpovídá okamžitě, což mi opět vykouzlí úsměv na tváři.

---

Od: Christian Grey

Předmět: Váš nový počítač (znovu opakuji, zapůjčený)

Datum: 23. 5. 2011, 08:26

Komu: Anastasia Steeleová

Pozdějc, bejby.

P.S.: Já taky pracuju, abych se uživil.

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings s.r.o.

---

S úsměvem idiota zavírám notebook. Jak bych jen mohla odolat hravému Christianovi? Přijdu pozdě do práce. Ale je to můj poslední týden – pan a paní Claytonovi nejspíš přimhouří oko. Řítím se do sprchy, neschopná zbavit se toho úsměvu od ucha k uchu. On si se mnou mailoval. Cítím se jako malé natěšené děcko. A všechna ta úzkost ze smlouvy ustupuje jako mávnutím kouzelného proutku. U mytí vlasů přemýšlím, jestli bych se ho přece jen na něco mohla zeptat v e-mailu. Ne, určitě bude lepší to probrat osobně. Co kdyby mu někdo naboural e-mailovou schránku? Při té představě se zachvěju. Rychle se oblékám, volám na Kate své „ahoj“ a letím si odpracovat svůj poslední týden u Claytonů.

José volá v jedenáct.

„Čau, tak jdem na to kafe?“ Zní jako starý dobrý José. José, můj přítel, ne jako – jak mu to Christian řekl? Dobyvatel. Tss.

„Jasně. Jsem v práci. Můžeš sem dorazit – řekněme ve dvanáct?“

„Budu tam.“

Zavěšuje a já se vracím k doplňování štětců a přemýšlení o Christianovi Greyovi a jeho smlouvě.

José je přesný. Nakráčí do obchodu jako nějaký rozjařený tmavooký hejsek.

„Ano,“ obdaří mě tím svým oslnivým hispánským úsměvem a já se na něj v tu chvíli už nedokážu zlobit.

„Ahoj, José,“ objímám ho. „Umírám hlady. Jenom dám vědět paní Claytonové, že jdu na oběd.“

Když se pomalu couráme do místní kavárny, zavěšuju se do něj. Jsem tak vděčná za jeho… normálnost. Je to někdo, koho znám a komu rozumím.

„Ty, Ano,“ zamumlá. „Takže jsi mi opravdu odpustila?“

„José, vždyť víš, že se na tebe nikdy nedokážu dlouho zlobit.“

Šťastně se zakření.

Nemůžu se dočkat, až budu doma – té vyhlídky na mailování s Christianem. A možná bych mohla začít s domácím úkolem. Kate je někde venku, a tak zapínám notebook a otevírám poštu. No jistě, už na mě čeká Christianův e-mail. Samou radostí na židli prakticky nadskočím.

---

Od: Christian Grey

Předmět: Práce pro obživu

Datum: 23. 5. 2011, 17:24

Komu: Anastasia Steeleová

Drahá slečno Steeleová,

doufám, že jste se měla v práci dobře.

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings s.r.o.

---

Stisknu „Odpověď“.

---

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: Práce pro obživu

Datum: 23. 5. 2011, 17:48

Komu: Christian Grey

Pane… v práci jsem se měla velmi dobře.

Děkuji,

Ana

---

Od: Christian Grey

Předmět: Vrhni se na ten průzkum!

Datum: 23. 5. 2011, 17:50

Komu: Anastasia Steeleová

Slečno Steeleová,

jsem velmi potěšen, že jste se měla dobře.

Zatímco si se mnou mailuješ, nemůžeš hledat ty informace.

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings s.r.o.

---

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: Zdržování

Datum: 23. 5. 2011, 17:53

Komu: Christian Grey

Pane Greyi, tak mi přestaňte mailovat, ať s tím průzkumem můžu začít.

Ráda bych si vysloužila další jedničku.

Ana

---

V duchu se poplácám po rameni.

---

Od: Christian Grey

Předmět: Netrpělivý

Datum: 23. 5. 2011, 17:55

Komu: Anastasia Steeleová

Slečno Steeleová,

to Vy mi přestaňte mailovat – a splňte ten úkol.

Rád bych Vám tu další jedničku dal.

Ta poslední byla tak zasloužená. 

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings s.r.o.

---

Christian Grey mi poslal smajlíka… Božínku. Jdu na Google.

---

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: Pátrání na internetu

Datum: 23. 5. 2011, 17:59

Komu: Christian Grey

Pane Greyi,

co byste mi doporučil zadat do vyhledavače?

Ana

- --

Od: Christian Grey

Předmět: Pátrání na internetu

Datum: 23. 5. 2011, 18:02

Komu: Anastasia Steeleová

Slečno Steeleová,

vždy začínejte u Wikipedie.

Už žádné další e-maily, dokud nebudeš mít dotazy. Rozumíš?

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings s.r.o.

---

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: Panovačnost!

Datum: 23. 5. 2011, 18:04

Komu: Christian Grey

Ano, pane ,

Ty jsi tak panovačný.

Ana

---

Od: Christian Grey

Předmět: Dominance

Datum: 23. 5. 2011, 18:06

Komu: Anastasia Steeleová

Anastasie, Ty ani netušíš, jak moc.

No, malou představu už snad máš.

Pusť se do toho.

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings s.r.o.

---

Do Wikipedie zadávám slovo „submisivní“.

O půl hodiny později je mi lehce nevolno a jsem otřesená až do morku kostí. Opravdu se chci tímhle svinstvem vůbec zabývat? Proboha – tak tohle je to, co provádí v Červené mučírně? Sedím a zírám na monitor a jedna malá nedílná a momentálně zvlhlá část mého těla – ta, se kterou jsem se seznámila poměrně nedávno – je doopravdy vzrušená. Ach můj bože… některé z těch věcí jsou totiž ŽHAVÉ. Ale je to vůbec pro mě? U všech svatých… dokázala bych něco takového dělat? Potřebuju odstup. Potřebuju přemýšlet.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .