Předmluva

Hon na Usámu: Z psí perspektivy

Noc na 1. května 2011 na pákistánsko-afghánské hranici. Speciálně vycvičený pes Cairo pracující pro armádu se připravoval na transport v jedné ze dvou helikoptér Black Hawk. Spolu se dvěma Chinooky, které jim kryly záda, se vrtulníky chystaly při velice speciální misi přeletět hranici do Abbottabádu, města ležícího asi čtyřicet mil severně od pákistánského hlavního města Islámábádu. Cairo byl belgický ovčák – malinois, což je plemeno známé svou pronikavou inteligencí. Seděl ve střehu, občas zahýbal ušima a byl plně vyladěn na náladu panující mezi vojáky, s nimiž letěl.

Přestože je doprovázel už předtím při mnoha různých úkolech, cítil, že tento bude něčím specifický. Tak zaprvé, hukot motoru i rotorů byl méně hlučný. Oba Black Hawky měly protihlukově upravený povrch i zakončení trupu. Helikoptéry byly také vybaveny zařízením, které je činilo neviditelnými pro radary.

A zatímco většina letů ve vrtulnících Black Hawk probíhala přímo na místo určení a zase zpět, tentokrát piloti za letu nad horskou krajinou hodně manévrovali a kličkovali, neboť radarový signál tu byl přinejlepším pouze omezený, a tak kopírovali terén po vzoru ptáků. Tato mise byla tak supertajná, že všech sedmdesát devět příslušníků útočného komanda – z nichž dvacet čtyři bylo z vysoce elitního oddílu SEAL Team 6 vojenského námořnictva – vědělo, že jediná možnost, jak se tohoto úkolu zhostit s úspěchem, je dostat se na místo, vykonat svou práci a zmizet dřív, než Pákistánci pošlou na narušitele vzdušného prostoru své vlastní vojenské letectvo.

I Cairo cítil, že tato mise je něčím neobvyklá. Jeho jednotka cvičila v posledních týdnech s větší intenzitou než jindy. A jeho lidští společníci, kteří byli obvykle hovorní a občas ho pohladili po hlavě, nyní mlčeli, jen občas utrousili pár slov. A víc než jindy klopili zrak na své boty. Cairo si tuto náladu uvědomoval a seděl ve střehu, místo aby si při letu lehl, protože se snažil rozluštit emoce svých společníků.

A další věc: muži kolem něj byli vybaveni na všechno, v plné polní a kromě ručních zbraní a útočných pušek M4 měli k helmám připevněny brýle na noční vidění.

Také Cairo byl plně vybaven. Na rozdíl od obyčejných vojenských psů, které nevyužívali v elitních akcích a kteří nenosili neprůstřelné vesty, měl na sobě pohodlnou vestu Storm Intruder K9 v ceně přibližně 20 000 dolarů. Kromě jiných prvků byla na ní namontována kamera s nočním viděním, připevněná přímo mezi jeho lopatkami. Kamera zabírala akci z nízké polohy blízko u země – ze psí perspektivy – a jeho psovod už si připravil miniaturní mikrofon napojený na bezdrátový přijímač v psím uchu. Tímto způsobem mu jeho lidský partner mohl šeptat pokyny i z dálky několika set metrů a sledovat přitom záběry z kamery umístěné na Cairových zádech.

Pes věděl, že tato mise je odlišná i z jiného důvodu. Vypadalo to, že ho možná budou spouštět z helikoptéry na laně. Psovod už přichystal speciální závěs, který používali při nesčetných výcvikových lekcích, aby se Cairo mohl dostat z vrtulníku, když visí ve vzduchu nad zemí a vítr vyvolaný vrtulí víří kolem hlínu a smetí. Měl také své doggles, brýle pro psy. Zatímco jeho lidští partneři měli připravené brýle s nočním viděním, Cairo je nepotřeboval: psí zrak se ve tmě zostřuje.

Když se blížili k cíli, lidé se zklidnili. Pes vycítil, jak z členů SEAL kolem něj prýští směsice nervozity a železného odhodlání. V jednu chvíli mu psovod položil ruce na neprůstřelnou vestu a přejel po ní, jako kdyby ho sušil ručníkem po koupeli. Chtěl se přesvědčit, že na ní necinká ani se nehýbe nic, co by na ně mohlo upozornit obyvatele místa, kam se chystají.

Cairo občas zaslechl, jak jeden z mužů říká Geronimo. Zahýbal ušima. To slovo slyšel už předtím během intenzivních tréninkových lekcí posledních týdnů. Týkalo se jejich nočního cíle. Byl to kód Usámy bin Ládina.

Členové superelitního oddílu SEAL Team 6 měli pouze jedinou možnost, aby vykonali své poslání. Ale v tomto případě bylo v sázce mnohem víc než obvykle. Také mnohem víc probírali teorii i cvičili praxi. Nesměli ponechat žádný prostor pro pochybení.

I pes prošel intenzivním výcvikem. Na rozdíl od jiných vojenských psů, kteří byli cvičeni k vyhledávání určitých výbušnin nebo určitých drog, Cairo byl vycvičen jako speciální pátrací pes známý jako bojový stopař, jenž dokáže podle pachu z kousku oblečení najít osobu, jíž patřilo, dokonce i když je pach už několik dní starý.

Ale podle zaměření námořního oddílu SEAL – zvlášť vojáků v elitních jednotkách, jako je Team 6 – byl Cairo připraven na jakýkoli scénář, neboť ovládal širokou škálu dovedností. Při hledání bin Ládina mohl Cairo využít své schopnosti v mnoha různých situacích. Uměl by dovést své spolubojovníky ze SEALu do místnosti, kde se ukrývá hledaný, a provést pozitivní identifikaci, ať už by byl jejich cíl mrtvý nebo živý. A kdyby se Usámovi podařilo ve zmatku při útoku utéct, Cairo by ho pronásledoval, zneškodnil a držel chyceného, dokud by nedorazili lidské posily. Mohl také upozornit své spolubojovníky na výskyt výbušnin, nástražných drátů nebo min v okolí.

A díky tomu, že se lidé v mnoha kulturách – hlavně v Jihozápadní Asii – vylekají při objevení jakéhokoli psa, velkého i malého, Cairo mohl také sloužit k odvrácení pozornosti nepřítele, vyhnání obyvatel z domu a vyvolání zmatku na tak dlouho, dokud nedorazí členové SEALu a neodvedou svou práci. V jednom rozhovoru Mike McConnery, majitel kanadské společnosti Baden K-9, která chová a cvičí služební psy pro Spojené státy i další země, uvedl jeden takový příklad:

„Když vidíte, jak na vás běží můj pes, můžete zastřelit psa nebo mě. Jestliže zastřelíte psa, já zastřelím vás. Když zastřelíte mě, dostane vás pes. Tato úvaha zaměstná na okamžik uvažování nepřítele a dá vám pár sekund, abyste ho dostali.“

Dodal, že pes jako Cairo musí mít okamžité reflexy, které jsou nutné pro každého elitního vojáka. „Tito psi jsou vycvičeni, aby se pohybovali s týmem. Dokážou ohromně rychle rozeznat přítele od nepřítele. Jsou hbití jako kočky a dokonce i při velkém stresu jsou schopni aktivně komunikovat s psovodem.“1

V tomto případě byl takový výcvik cenným přínosem, protože uzavřený areál, kde se skrýval bin Ládin, byl zdánlivě nedobytný. Kolem celého sídla stály pět a půl metru vysoké zdi. A terasa na třetím patře domu, kterou viděli příslušníci SEALu v dalekohledech, měla zvláštní vybavení: dvoumetrová stěna kolem ní znemožňovala, aby viděli, kdo je uvnitř.

Už v polovině dubna byl celý tým dobře připravený, připravoval se plán útoku a příslušníci SEALu neustále trénovali různé scénáře dobytí této pevnosti.

Jednou možností bylo celé sídlo bombardovat. Druhá spočívala v tom, že by byl proveden útok s pomocí helikoptér. V prvním případě nebylo jisté, že tam bin Ládin vůbec bude, a při výbuchu by byli pobiti všichni v domě a možná i v okolí.

Bylo také nutné, aby bylo identifikováno bin Ládinovo tělo, což by při bombardování nebylo možné.

Druhý plán byl ohromně nebezpečný a vypadal naprosto šíleně. V době, kdy prezident Obama vážil riziko tohoto i jiných plánů, někteří z jeho kabinetu říkali, že pravděpodobnost úspěchu této operace je méně než padesát procent. Jiní tvrdili, že selhání je pravděpodobné v sedmdesáti až osmdesáti procentech. Je třeba říct, že i Obama měl své pochybnosti a hodnotil šanci na úspěšný útok a dostižení Usámy na uvážlivých padesát pět procent.

Jedno však bylo jisté: všichni věděli, že na tu misi budou potřebovat psa. A ne jen tak ledajakého vojenského psa, ale takového, který má stejně intenzivní výcvik jako jeho lidští kolegové.

Potřebovali Caira.

Po měsících úvah, konzultací s největšími specialisty na obranu i s různými konzultanty na boj uvnitř i venku, jim prezident Obama řekl:

„Jděte na to.“2

Po devadesáti minutách ve vzduchu nadešel čas útoku.

Helikoptéry začaly klesat. Družstva ve dvou vrtulnících Black Hawk se přemístila k otevřeným dveřím. Příslušníci komanda byli připraveni k úderu. Jeden tým měl vyskákat na střechu budovy z vrtulníku, který se bude držet stále ve vzduchu, zatímco druhé komando mělo přistát a zaútočit na dům ze země. Společně měli Usámu obklíčit.

A právě v té chvíli vypuklo peklo.

Black Hawk, který měl přistát uvnitř ochranných zdí, o jednu zeď zavadil a začal se nekontrolovatelně točit. Pilot byl naštěstí schopen provést přistání natvrdo. S pomocí druhého pilota rychle zastavili a připravili se k útoku.

Příslušníci SEALu provedli nájezd na budovu.

Od samého začátku sledovali akci v přímém přenosu v Bílém domě prezident Obama, ministryně zahraničí Hillary Clintonová a další vysocí státní představitelé a členové vlády. Mlhavý a zrnitý obraz byl přenášen přes ISR (Intelligence, Surveillance a Reconnaissance) ve vrtulníku nacházejícím se nad budovou a přes satelit. Všem dramatickým scénám chyběl zvuk, pouze je občas komentoval generál poručík William McRaven, který byl hlavním plánovačem celé akce. Dostával zvukové zprávy přímo z místa činu od jednoho člena SEALu a současně je předával na velitelské stanoviště.

Obama i ostatní seděli přilepení k monitorům se směsicí fascinace a hrůzy. Sledovali, jak se hroutí zdi a ze země stoupají mračna prachu. Potom vnikla obě komanda do budovy… A najednou nic. Nesnesitelných dvacet minut.

Nakonec se ozvalo: „Geronimo.“

Jak věděl i Cairo, byl to kód pro kořist. Příslušníci SEALu nalezli bin Ládina.

Další odmlka. Nakonec si McRaven odkašlal.

„Geronimo: EKIA.“

Geronimo: Enemy killed in Action. (Nepřítel zabit v akci).

O několik minut později diváci v Bílém domě spatřili, jak členové SEALu utíkají z rozbitého domu a míří k jednomu z Chinooků. Zatímco šplhali po lanech nahoru, dva z komanda vyhodili do vzduchu rozbitý Black Hawk, aby zničili vysoce pokrokovou technologii na jeho palubě.

Když se mezi rozbitými zdmi komplexu ozvala exploze, Cairo sebou trhl.

Čtyřicet minut poté, co se příslušníci SEALu – lidé i pes – přiblížili ke komplexu, byli všichni přítomni na palubě vrtulníků a mířili s jedním zvláštním pasažérem zpět do bezpečí k afghánským hranicím.

Tím pasažérem bylo tělo Usámy bin Ládina.

Mise byla splněna.

8. kapitola

Pouto

Někteří lidé to silné pouto mezi psem a psovodem nechápou. Koneckonců je to jenom pes, říkají.

Ale vojáci, kteří cvičí a slouží spolu s vojenskými služebními psy, vědí své. Očekávají, že se se svými psími partnery během společné služby velice sblíží. Ale stejně si neuvědomují, jak silné a pevné pouto to bude.

„Ještě než jsem začal se svým psem cvičit, bylo mi řečeno, že mi bude bližší než jakýkoli člověk, kterého jsem v životě poznal,“ říká John Flannelly z námořní pěchoty, který sloužil s dvaačtyřicetikilovým německým ovčákem jménem Bruiser ve vietnamské válce. „A byla to pravda. Byl jsem si s tím psem bližší než většina lidí se svými manželkami či dětmi. Chci říct, že jsme byli nerozluční.“1

Jeho kolega psovod Tom Hewitt souhlasil z celé duše, když vzpomínal na Papera. „Ten pes byl jako moje ruka,“ říká. „Když rukou pohnu, nemusím prstům říkat, co mají dělat. Paper se natolik stal součástí mé osoby, že když u mě nebyl, připadalo mi, jako bych přišel o ruku.“2

Karl Gross se snažil popsat, jak moc měl rád svého psa Hoba. „Už pětadvacet let jsem ženatý a nikoho na celé zemi neznám ani nemiluju tak jako svou manželku. Ale dokonce ani s Theresou jsem toho nesdílel tolik jako s Hobem. Byli jsme spolu dvacet čtyři hodin denně, sedm dní v týdnu. Jedli jsme spolu, spali vedle sebe a svěřovali svůj život jeden druhému. Nikdy mi nebyl nikdo bližší – žádná bytost, člověk ani zvíře.“3

„Každý den říkal instruktor mužům totéž,“ napsala Cynthia Kadohatová v knize Cracker! The Best Dog in Vietnam (Cracker! Nejlepší pes ve Vietnamu). „Až odjedete do Vietnamu, budete dělat všechno spolu se svým psem. Neuděláte bez něj ani krok. Když kýchnete, chci, abyste přitom měli psa po boku. Celá vaše vojenská jednotka bude na vašeho psa spoléhat, že jim zachrání život. Ale váš pes nepracuje pro tuto jednotku, pracuje pro vás. Chci, abyste byli se svým psem svázáni tak, že nebudete vědět, kde váš pes končí a vy začínáte!“4

Zároveň si každý psovod uvědomuje, že svazek, který spolu se svým psím partnerem sdílí, je křehký a hořkosladký. „I když mám psy sebevíc rád, jejich úkolem je postavit se do cesty kulce namířené na mě,“5 řekl trenér četař Douglas Timberlake.

Ani v Iráku a Afghánistánu se nic moc nezměnilo, co se týká lásky a oddanosti, které spolu sdílejí psovod a jeho pes. Každý psovod má o tomto svazku vlastní příběh. V roce 2006 hlídkovali četař Harvey Holt a Jjackson, jeho belgický malinois, severně od Bagdádu, když se dostali do palby ostřelovače. Poté, co palba utichla, Holt popadl Jjacksona a běžel s ním přes pole. „Pes zachytil pach, vyrazil ke kupce sena, skočil do ní po hlavě a vytáhl odtud za zadek ostřelovače,“6 vypráví Holt.

Holt ukázal i na další důležitý důvod, proč je svazek mezi psem a psovodem tak silný. Armádní týmy psovoda a psa většinou rotují mezi mnoha vojenskými jednotkami podle toho, nač jsou zaměřeni a kde je jich nejvíc potřeba. Kvůli tomu psovod nikdy nezůstane s vojáky tak dlouho, aby se s nimi pořádně spřátelil a vytvořil si přátelské vztahy, které se mezi členy jednotky normálně tvoří. Jeho jediným stálým kolegou je jeho pes. Holt a Jjackson si vlastně byli tak blízcí, že často spali bok po boku v jednom spacáku. „Byli jsme jako dvouhlavé monstrum vykukující ze spacího pytle,“ vykládá. „Kdyby se nejednalo o psa, nejspíš bych to nebral tak citově. Pouto a důvěra, které jsem sdílel s tímto psem, byly větší, než jsem kdy cítil k nějakému člověku.“

Jjackson nakonec skončil u jiného psovoda a Holtovi tolik chyběl, že si nechal jeho obrázek vytetovat na levou nohu.

Robert Moore sloužil v Iráku s dvouletým výmarským ohařem jménem Wisky a říká, že byli na sobě tak závislí, že to přerostlo v oboustranné partnerství. „Pes se spoléhá na mě ve všem, co potřebuje, zatímco já se spoléhám na něj ve všem, co dělá při hledání bomb, které by mohly zranit mě i jiné vojáky,“ říká Moore. „Mluvil jsem s ním jako s každým jiným. Je to, jako byste byl s někým den za dnem, jako by to byl váš člověk, pracující ve vašem týmu, a to je velice silný svazek.“7

Jako u všech týmových kolegů a partnerů se i u psů mohou projevovat frustrace a osobní slabůstky. Avšak místo aby se je psovod snažil zlikvidovat, musí se s nimi sžít.

„Wiski má své malé podivnůstky jako každý a já je musím znát, abych věděl, co znamená každá změna jeho chování,“ říká Moore. „Protože psi neumějí mluvit, potřebuju vědět, jestli pes dělá něco, co má dělat, aby mi dal najevo, že něco našel. Nebo jestli zatím jenom hledá? Nebo po něčem jde? Wisky umí být občas tvrdošíjný, ale je to energický pes. Když jde za svým, tak za tím opravdu jde.“

Pro psovody je normální, že svým psům přisuzují lidské vlastnosti a mluví o nich, jako by měli dvě nohy místo čtyř. Edy je tříletý německý ovčák vycvičený na hledání výbušnin, který pracuje spolu s rotným letectva Pascualem Gutierrezem mladším. „Edy je všetečný, někdy až moc. Kdyby byl člověk, byl by to chlapík, který musí být vždycky duší každé akce.“8

Zároveň však Gutierrez připustil, že být všetečným je dobré, protože Edy je stále ve službě, stále se zajímá o to, když je něco v nepořádku. „Díky tomu, že je Edy všetečný, je také opravdu dobrým vyhledávacím psem. Pokud se najde něco, co my přehlédneme, můžete si být jistí, že Edymu to neujde. Pořád si dávám pozor, protože jeho zvědavost mi jednoho dne může zachránit život.“

Edy tu prožívá svou první zkušenost u týmu armádních služebních psů, zatímco Gutierrez byl vyslán do akcí už předtím s jinými psy. Přestože ví, jak je svazek psovoda se psem silný, protože s ním tráví většinu času, kdy nespí, zároveň připouští, že jeho pouto s Edym je silnější než s ostatními psy. „Pracoval jsem se psy, kteří by mě pravděpodobně nebránili, kdybych byl někdy v boji zraněný,“ vykládá. „Ale s Edym vím bez jakékoli pochybnosti, že by za mě položil život. Převládly by u něj jeho zvířecí instinkty a on by mě chránil před vším a přede všemi.“

Edy váží pouze dvacet osm kilogramů, čímž se řadí mezi nejmenší svého druhu, ale Gutierrez věří, že právě proto má tak velký elán. A kromě toho si myslí, že to některé lidi ukolébá do pocitu falešného bezpečí, protože mají co do činění s menším psem. „Je velice čilý, a to víc než nahrazuje jeho velikost,“ říká. „Už teď je velkou hrozbou pro všechny padouchy, ale kdyby nabral ještě trochu váhy, byl by jako hnací motor.“

„Samozřejmě že nám říkají, že nemáme se psy navazovat příliš úzký vztah, ale to je těžké,“ pokračoval. „Pro Edyho jsem otcovský přítel a je mou povinností se přesvědčit, že je o něj dobře postaráno.“

Tento otcovský přítel říká, že občas musí svého psa ukáznit, protože se chová jako děcko, ale na rozdíl od malého dítěte se okamžitě poté pustí do práce. „Edy může lítat jako blázen, ale jakmile si vezmeme vybavení na hlídku, nasadí svůj výraz hráče pokeru,“ říká Gutierrez. „Má tolik energie, že by mohl pracovat celé dny, a vůbec by nebyl unavený.“

Gutierrez není jediný psovod, který mluví o svazku se psem jako o vztahu rodiče a dítěte. Rotný Nicholas Pospischil, psovod u 506. expediční roty bezpečnostních sil, používá stejná slova při popisu svého vztahu s německým ovčákem Wodanem, s nímž už pracuje tři roky.

„Je to tatínkův hodný hoch,“ vykládá Pospischil. „Jsme spolu už tak dlouho, a jako s každým psem, čím víc času spolu trávíte, tím je ten svazek pevnější. Někdo se snaží o svého psa nejdřív pečovat jako o domácího mazlíčka, ale nakonec najdete zlatou střední cestu. Nemůžete se na něj vázat přespříliš, protože musíte splnit svou misi.”9

Přiznává, že je vinen tím, že to občas se svou starostlivostí přehání. „Vzpomínám si, že jednou nebo dvakrát jsem musel zařadit zpátečku, protože jsem si uvědomil, že se k němu chovám spíš jako k domácímu mazlíčkovi.“ Dodává, že právě proto je jejich vztah tak dobrý. „Vyhovuje mé povaze. Kamarádi mi pořád říkají, že důvod, proč tak dobře spolupracujeme, je ten, že jsme oba velcí, pomalí a nešikovní.“

Podobně jako u jejich civilních protějšků není ani u vojenských služebních psů pochyb o tom, že se umí postarat o své psovody a přesně vědí, kdy je mohou utěšit jen tím, že jsou s nimi. Seržant Ricky je pětiletý německý ovčák, jehož armáda využívá k hlídkování a vyhledávání výbušnin. Pracuje s psovodem Davidem Steelem ze 34. oddílu vojenské policie.

Steele říká, že je obdivuhodné, jak se psovod může soustředit na svůj úkol prostě jen díky tomu, že psi jsou tak citliví na sebemenší kolísání či změnu nálady u svého člověka.

„S oblibou říkáme, že ‚to psi vycítí přes vodítko‘. Když mám špatný den, pes to pozná,“ vysvětluje Steele. „Před dvěma týdny jsem se dozvěděl, že mi doma umřel pes, a byl jsem smutný. V noci si Ricky lehl ke mně do postele a nechtěl mě opustit.“10

„Neznám psovoda, který by řekl, že nemá se svým psem úzký vztah,“ říká Gerry Proctor. „Tito lidé neplní jen tak nějaký program, ale chtějí být jeho součástí, takže zranění a smrt psa je pro psovoda zjevně traumatickou emocionální zkušeností.“11

„Jsou jako vaši nejlepší přátelé,“ tvrdí rotný Jason Winge z 355. roty bezpečnostních sil, který přišel po půlročním nasazení v Iráku o tříletého německého ovčáka Eika kvůli pooperačním komplikacím. „Můžete jim říct cokoli a oni jednají, jako když poslouchají.“12

Avšak vytvoření tohoto úzkého pouta není automatické. U někoho to chvíli trvá. „Každý pes je jiný,“ říká četař Adam Murphy, psovod přidělený k bojovému týmu 3. brigády, 1. pěší divize v Afghánistánu. „Musí vědět, že se o něj postaráte. Může trvat pár dní nebo pár měsíců, než se s vámi nový pes sžije.“

Je jasné, že pes váhá ohledně nového partnera, když byl nějakou dobu s předchozím psovodem. Clifford Hartley sleduje určité pochody v nově vytvořeném páru. „Pes se může od svého psovoda distancovat, což buď může znamenat, že ho nerespektuje, nebo že jsou ještě příliš mladý tým. Jakmile pak vznikne skutečně pevný svazek mezi psem a psovodem, pes se bude v každém případě třít tělem o psovodovy nohy a bude na něj skákat. „Psovi však může chvíli trvat, než se do vás zamiluje,“ řekl Hartley.14

„Když jsem si poprvé vyzvedl psa, mohl jsem hned říct, že to bude trvat nějakou dobu, než si na mě zvykne,“ uvedl psovod David Adams, který o rok později odjel do vietnamské války. „Nejpamětihodnější noc byla má první noc na stanovišti, jemuž se přezdívalo pekelná hlídka, protože vedla po úzké prašné silničce asi tři metry široké a po stranách ohrazené plotem. Z jedné strany byla džungle a ještě víc džungle na druhé straně. Žilo tu několik druhů kober, zemních zmijí, stonožek a škorpiónů, a všechna ta havěť byla jedovatá.“15 Stalo se vojenským zvykem poslat na ni nováčka hned po příjezdu.

První noc na stanovišti byl Adams pochopitelně nervózní. „Pes už tu pracoval téměř rok předtím, než jsem přijel, takže když jsem se natáhl a pohladil ho, podíval se na mě, jako by se ptal: ‚Na co čekáme?‘ A tak jsme vyrazili. Té noci jsem veškerou sebedůvěru čerpal ze svého psa.“

Když se rotný Robert Weddle poprvé setkal se svým psím partnerem Elmem, nemusel dlouho uvažovat, aby zjistil, že z nich budou celoživotní partneři. Weddle měl odjet do Iráku, když se jeho předchozí pes zranil a veterinář rozhodl, že se nestačí do doby odjezdu uzdravit. Weddle však chtěl být nasazen a žádal, aby mu dali jakéhokoli psa, ale jeho nadřízení váhali. Měl odjet za tři měsíce a bývalo pravidlem, aby se psovod sžíval se psem alespoň rok a teprve potom mohli být vysláni na nějakou misi. To on dobře věděl.

„Čím víc vám pes věří, tím méně agresivnější bude a tím víc můžete zase naopak věřit vy jemu,“ řekl. Tým je úspěšný podle toho, jak moc jeden druhému důvěřuje. Budování důvěry probíhá mezi každým psovodem a psem jinak. Avšak každý den, který se psem strávíte, získáváte víc a víc jeho důvěry.“16

Weddle se bez ohledu na armádní pravidla stále snažil získat jiného psa a nakonec k tomu získal povolení. Dali se s belgickým malinoisem Elmem hned do práce. Weddle odhaduje, že asi za dva měsíce si mezi sebou vytvořili silné pouto, avšak práce, kterou spolu konali, nikdy nekončí.

„Měli jsme mezi sebou bratrské pouto, protože já jsem dával pozor na Elma, a kdyby mu někdo něco udělal, nedopadlo by to s ním dobře,“ pronesl Weddle. Jeho snaha být vyslán do boje jako součást týmu psovod a pes byla o to překvapivější, že v dětství prožil se psem traumatizující událost. „Když jsem s tím začal, tak jsem se psů bál, protože v dětství mě dva pokousali. Ale někdy se musíte svému strachu postavit. Nakonec to bylo to nejlepší, co jsem kdy udělal.“

Pouto mezi psem a člověkem se ještě víc upevní, když jsou vysláni na nějakou bojovou misi do zámoří, kde se naučí spoléhat jeden na druhého mnohem víc než předtím. Benjamin Maple byl už třikrát nasazen do Iráku, pokaždé s jiným psem, ale stejně jako Gutierrez měl ve zvláštní oblibě Edyho, Maple si obzvlášť rozuměl s předchozím psem jménem Star. „Málem jsem šlápl na minu, ale on přiběhl přede mě a zachránil mi život,“ vykládá Maple. „Zachránil život i dvěma mariňákům, kteří byli se mnou. Ten pes viděl víc bojů než já, až jsem se kvůli tomu styděl. Vlastně jsem po něm pojmenoval svou dceru a mám jeho jméno vytetované na paži.“17

Samozřejmě že nedělitelnou součástí takového vztahu je důvěra. „Od prvního dne je důvěra a vzájemné porozumění mezi psem a jeho psovodem to zásadní,“ říká četař technických služeb Robert P. Hansen, psovod u 2. praporu vojenské policie. „Je to, jako by psi nějak věděli, že tu jsme pro ně, stejně jako oni jsou tu pro nás.“18

„Používáme termín ‚psí tým‘, protože trávíme se svými psy tolik času, že už nakonec myslíme stejně,“19 říká Alex Reeb.

„Všechno, co si myslím, se přenáší vodítkem na psa,“ tvrdil Joel Townsend o A-Taqovi. „Ví, kdy se bojím, kdy mi není lehko, kdy jsem vzrušený nebo rozčilený. Umí to všechno vycítit. Tihle psi jsou neopěvovaní čtyřnozí hrdinové téhle války a poslední věc, kterou by člověk chtěl jako psovod udělat, je všechno to zkazit jenom proto, že nemá zrovna nejlepší den.“

„Naše práce je zatraceně ta nejlepší v armádě,“ pokračuje. „Máme  se svými psy pouto, protože oni nás mají rádi zrovna jako my je. Přijel jsem s tímhle psem do války a udělal bych to bez váhání znovu. Šel bych kvůli němu na konec světa a zase zpátky a vím, že on by to udělal taky. Ví, co k němu cítím, a dává mi najevo totéž. Je to víc než jen pracovní vztah. A občas máme takovou chvíli, kdy on ví, že je pro něj jen dobře, že je pes.“20

Když přijde rozkaz, musí čas od času psovodi i psi změnit partnera, přetrhnout jeden svazek a začít tvořit nový. Přerušení takového pouta je vždycky obtížné.

Četař Scott Tracey sloužil od roku 1992 do roku 1997 na Fairchildské letecké základně ve Spokane, stát Washington, s belgickým malinoisem Basjem. Potom Tracey dostal rozkaz odletět do Koreje, zatímco Basje zůstal ve Washingtonu. „Bylo to opravdu těžké,“21 říká Tracey o té době.

„Vrátíte se ze své mise a oni vám vezmou psa a dají vám jiného. A vy znovu trávíte spoustu času sžíváním se s ním a znovu procházíte tím, čím už jste prošli,“ řekl svobodník Justin Granado. „Je to tvrdé. Vždyť ten pes spí v noci s vámi a děláte všechno spolu. Je to, jako by vám vzali nejlepšího přítele.“22

„Je moc obtížné předat svého psa někomu jinému a dostat dalšího,“ říká specialista Jeffrey Michaud, který sloužil v Iráku s Blackem, devítiletým německým ovčákem vyhledávajícím výbušniny. „Svého psa si zamilujete, a pak s ním vidíte někoho jiného. Je těžké nechat je odejít, přesto to musíme udělat.“23

Ani pro nového psovoda to není vždycky lehké. Když Larry Buehner přijel do Vietnamu, měl pracovat s Cali, která předtím byla s psovodem, jenž měl za dva týdny odjet domů. „To není, jako když vám někdo předá klíčky a řekne, tak a teď máš mého psa,“ vysvětluje. „Je to dlouhý proces, než člověk svého psa pozná a než on pozná mě. Cvičil jsem ji a krmil a ten předchozí psovod už nedělal nic. Snažili jsme se je úplně oddělit, aby pes nyní poslouchal mě.“24 Po dvou týdnech její bývalý psovod odletěl a Buehner měl konečně volné pole působnosti.

„Postarej se dobře o svého nového kamaráda, protože ten neví, jak to tu chodí,“25 loučil se četař letectva Craig Lord se svým německým ovčákem Winstonem, když v roce 1969 odlétal z Vietnamu.

A potom také nastává doba, kdy jeden z těchto partnerů u armády končí a druhý ještě ne. Rotný Christopher Hinds věděl, když se dostal do týmu s Ajaxem, devítiletým německým ovčákem, že jako jeho šestý psovod bude také pravděpodobně jeho posledním. „Tím to pro mě je všechno osobnější a dohlédnu na to, aby měl co nejlepší možnou péči. Vždycky se z něj budu snažit dostat to nejlepší, ale budu věnovat víc pozornosti i tomu, abych si s ním hrál. Moc rád si s ním hraju.“

„A opravdu doufám, že uvidím Ajaxe ještě s dalším psovodem, až můj čas vyprší,“ dodává Hinds. „Ale bude mi chybět jeho věrnost. Mám ho stále po boku, i když není na vodítku. Nemusím nic říkat, je prostě vedle mě a kouká, jestli to schvaluju. Bude mi chybět i to, jak si stoupne přímo přede mě, nebo když ležím na zemi, stoupne si mi přes nohy, aby mě ochránil. Je to tak legrační, ale já to mám moc rád.“26

Četař technických služeb Scott Gardner, vedoucí psince a zároveň i psovod v Fairchildu, to může jen potvrdit. „Říkají nám, že se na psy nemáme moc vázat, protože můžeme být posláni někam bez nich. Ale my si je stejně zamilujeme.“27

Psovod není jediný, kdo teskní, když se musí odloučit od svého partnera, pes je na tom stejně. Když si Hinds vzal několik dní dovolenou, Ajax trpěl úzkostí z odloučení. „Ten pes byl sklíčený, když psovod odjel pryč,“ říká Jonathan Bierbach. „Obcházel znuděně kolem a měl depresi.“28

Sám Bierbach zažil vlastní starosti s úzkostí z odloučení u svého tříletého německého ovčáka Deniho. „Ta dvoutýdenní dovolená je pro něj těžká doba,“ uvažuje. „Je senzační, že můžete být opět s rodinou, ale je vám líto, že tam necháváte psa samotného. Pes bude umístěn v psinci, bude postrádat svého psovoda a bude v depresi. Je to složitá situace.

Když jste nasazeni do zámoří, opouštíte rodinu, ale berete s sebou svého psa – samozřejmě že ne jako domácího mazlíčka – ale pokud jste psovod, je to váš partner a nejbližší kamarád. Pracujete i hrajete si společně. Každý den – dokonce i když mám volno – ho vidím, třeba jen na hodinu nebo dvě, kdy se jen tak flákáme kolem, abychom utužovali vzájemné porozumění. Pes je propojen s vaším životem dvacet čtyři hodin denně. A pro psa je to stejné.“29

Hluboké pouto se vytváří nejen mezi psem a psovodem, ale může se přenést na celou jednotku. Když pak pes odejde – ať už na odpočinek, nebo na jiné místo či kvůli nemoci nebo umře – často to zasáhne opravdu celou jednotku. Když lidé uvažují o tom, co jako oddíl vojenských služebních psů děláme, často si neuvědomují, jak důležití jsou tito psi pro bezpečnost leteckých sil, takže když o takového psa a partnera přijdeme, pocítí to celý oddíl,“30 vysvětluje četař technických služeb Gregory Jones, vedoucí psince u 95. roty bezpečnostních sil.

Popravdě řečeno, mohl tak mluvit všeobecně, ale on má na mysli hlavně Berryho, strážního psa, který zároveň vyhledával drogy u 95. roty bezpečnostních sil a který umřel v srpnu 2005 po deseti letech služby. Jones a ostatní psovodi i vojáci z jednotky uctili Berryho, když ho pohřbili na Edwardské letecké základně a promluvili přitom o jeho zásluhách. Za svou desetiletou kariéru Berry prožil téměř jedenáct set hodin strážní služby a sedmačtyřicetkrát našel drogy.

„Je mi líto, že musím použít slovo ‚nepopsatelný‘ tam, kde bych měl vysvětlit, jaké pouto nás spojovalo,“ omlouval se Bierbach, „ale to byste museli zažít sami.“31

Bodo

Specialista Joaquin Mello z 98. roty vojenské policie plně uznává, že kdyby nebylo jeho německého ovčáka Boda vyhledávajícího výbušniny, nebyl by už dnes naživu.

V zimě roku 2009 spolu čistili od min jednu silnici poblíž iráckého Nadžáfu. Pracovali v tandemu s dalším psovodem a jeho psem. Mello s Bodem šli na každém podezřelém místě vepředu před konvojem a prohlíželi nebezpečně vypadající odpadky a křoví podél cesty. Vozidla mohla vyrazit, až když dali znamení, že je všechno v pořádku.

Foto: U.S. Army/Private First Class Tyler Maulding

Jako zvlášť předběžné opatření byli psovodi požádáni, aby propátrali několik dalších kousků odpadků v nejbližším okolí. V této fázi prohledávání přestal Bodo svého psovoda poslouchat.

„Měl jsem Boda na volném vodítku, ale on začal při prohledávání za mnou zaostávat,“ vypráví Mello. „Snažil jsem se ho poslat opět před sebe, ale on nechtěl, a tak jsem skončil tak, že jsem šel první.“ Za zlomek sekundy vypuklo pravé peklo.

„Najednou sebou Bodo za mnou trhl, a jak se vodítko natáhlo, trhl jsem i já prudce hlavou dozadu,“ vykládá Mello. „Zaslechl jsem hvízdnutí střely a hlasité plesknutí, jak kovová střela narazila do kamene. Do obličeje mi vletěl písek, takže jsem zamával oběma rukama, protože jsem kvůli prachu v očích nic neviděl. Vtom mi to došlo, jako by mě někdo praštil tunou cihel: někdo po mě vystřelil!“

Jak se ukázalo, kulka se zaryla jen asi třicet centimetrů od mé hlavy. „Kdyby mě Bodo nestrhl zpět, zasáhla by mě přímo do hlavy. K smrti mě to vyděsilo. Začal jsem o tom uvažovat: ‚Páni, můj pes mi právě zachránil život.‘ Byla to pro mě děsivá chvíle. V tom okamžiku se válka stala velice skutečnou.“

Přestože si později tu chvíli přehrával v mysli stále znovu a znovu, nakonec se rozhodl, že jak se to stalo, nehraje zase až tak důležitou roli. „Bodo slyší věci, které my slyšet nemůžeme,“ pokračuje. „Je možné, že něco zaslechl a pomyslel si: ‚Taťka má potíže‘ a trhl mnou zpátky. Není pro mě důležité, jak to udělal. Já jen vím, že ten den mi Bodo bez jakékoli pochybnosti zachránil život.“

Když se vrátili k jednotce, nadřízení se Mella zeptali, jestli by ho neměli navrhnout na vyznamenání. Mello to odmítl. „Nebyl jsem zraněný,“ prohlásil. „A nic zvláštního jsem neudělal. To Bodo učinil něco opravdu podivuhodného.“

9. kapitola

V předních liniích

Stejně jako jiní vojáci, námořníci i letci sloužící v předních liniích, také psovodi a jejich psi cvičí každý den po mnoho let, aby byli připraveni na jakoukoli situaci, která by se v bojové zóně mohla objevit.

Jak vám řeknou psovodi ve výslužbě, skutečnost nelze ničím nahradit – ve válečné zóně není téměř žádný prostor pro chyby. V podstatě na vás a vašem psu závisí životy mnoha mužů. Ve Vietnamu chodili psovodi se psy jako první, což znamenalo, že se stávali prvním terčem ostřelovačů.

Jak Cynthia Kadohatová napsala v knize Cracker!, realistickém románu o psovodovi a jeho psu během vietnamské války, chodit vepředu znamenalo:

jedno z nejnebezpečnějších zaměstnání ve Vietnamu, protože to znamenalo, že pokud tam byla nastražená mina, vy jste na ni šlápli jako první…

To byl ten zásadní rozdíl od cvičných lekcí. Teď [psovod Rick Hanski] musel chodit za Crackerem co možná nejpřesněji a musel se pořádně naučit, co znamená každý pohyb jeho ucha. Protože kdyby zastavil rotu příliš brzy, mohli by si myslet, že je zbabělý kojot a nebrali by Crackera vážně. Ale kdyby oddíl nezastavil při skutečném nebezpečí, muži by mohli zemřít.1

Psovodi to nikdy neměli snadné. Když byli v minulosti představeni jednotce, vojáci, kteří se předtím ještě nikdy nesetkali s armádním psem, se jim obvykle smáli nebo na ně štěkali či jim přezdívali „psí muž“.

V takové chvíli zůstávají psovodi obvykle klidní. Vědí, že stačí, když jednou vojákům ukážou, co pes umí, když lokalizuje nášlapnou minu jen pár metrů od nich nebo vyčenichá nepřítele skrytého pod podlahou rozbombardovaného domu. Potom nevěřící Tomášové uvěří. Mnozí psovodi mluví o tom, jak dostávali zvláštní příděly nebo nabídky od vojáků, že ponesou psí krmivo či vodu, a v druhé světové válce a ve Vietnamu někteří vojáci vykopávali pro psa a psovoda okop a potom vykopali ten svůj hned vedle, a sice z toho důvodu, že pes upozornil svého psovoda v noci na jakýkoli nezvyklý zvuk nebo pach. Takhle měli vojáci jistotu, že bude vyburcován nejen psovod, ale že pes bude hlídat i je, zatímco se můžou pořádně vyspat.

Omezení

Psovod a pes berou jeden druhého jako rovnocenného partnera, ať už se nacházejí na domovské základně, nebo v bojové zóně. Každý z nich má určité úkoly, které musí denně vykonat, než se může sám uložit. Psovod krmí svého psa a bere ho na krátké procházky a vyvenčit. Potom ho rychle prohlédne, lehce mu přejede prsty tělo, jestli nemá nějaké kousnutí nebo menší ránu, kterou si mohl způsobit přes noc. „Je důležité, abyste psa prohlédli od nosu až k ocasu a měli tak jistotu, že je zdravý,“2 říká psovod, svobodník Carrie Dowdyová, která pracuje se sedmiletým německým ovčákem jménem Ciro.

Pokud všechno vypadá v pořádku, jejich tým se dává do práce a jde za svými úkoly. „Veškerou naši činnost opravdu zpomaluje horko,“3 říká četař technických služeb Chad Eagan, psovod, který pracuje s tříletým belgickým tervurenem jménem Suk. Dodává, že je životně důležité, aby každý psovod neustále zdokonaloval svou techniku první pomoci a pozorně psa sledoval, aby si včas všiml varovných příznaků.

V ubíjejícím pouštním vedru Iráku a Afghánistánu bývají psi v nejteplejší části dne venku pouze krátkou dobu, pokud je to sebeméně možné. Když je beton příliš horký, nosí někdy malé botičky, ale hodně psů je nemá rádo a snaží se je setřást nebo rozkousat. „Pro mého psa to byl šok, když se měl aklimatizovat na zdejší vedro poté, co žil v Illinois u velkých jezer,“4 říká četař Michael Peck, který pracuje s holandským ovčákem jménem Mudludo. Toto plemeno je vzrůstem podobné německému ovčákovi, ale většinou má žíhanou barvu.

Ale jakmile plní svůj úkol, nebo dokonce i když pouze cvičí za zdmi vojenské základny, zanedlouho přijdou na to, že na těchto misiích mají nedostatečné vybavení, které se nemůže rovnat tomu, co mají doma, může však omezovat jejich každodenní život i jejich pracovní úkoly. Například balíčky s detekčními látkami, které jsou zapotřebí pro výcvik psů vyhledávajících výbušniny, nejsou v zámoří nikdy kompletní.

„Nemáme cvičný balíček se všemi potřebnými pachy,“5 říká Jason David, jehož psím partnerem byl v roce 2009 v Iráku anglický špringlšpaněl jménem Bandit. David říká, že kdyby měli úplný balíček, Banditův stálý výcvik by byl mnohem pokročilejší. Iráčtí povstalci však používají některé odlišné druhy výbušnin, než jaké se psi učí znát ve Spojených státech. Psovodi proto také používají vzorky tamních výbušnin, aby výcvikové hodiny psů využili pro ukázky místních zvláštností.

A zásoby nejsou to jediné, co lze získat pouze v omezeném množství. Podobné je to i s ubytováním. Ačkoli vojenské směrnice přikazují, že psi musí spát ve vlastních kotcích, není to vždy možné. Psi a psovodi spí v kasárnách často spolu, z čehož mají psovodi většinou radost. A pravidla se tak často překračují – mnozí psi i psovodi se k sobě rádi přitisknou.

„Vojenští služební psi normálně zůstávají v psinci, pokud nemají výcvik nebo nějakou akci,“ říká rotná Melinda Millerová, psovod 732. expediční roty bezpečnostních sil. „Ale na některých základnách v cizích zemích nejsou na psy zařízeni a nemají pro ně ubytování, takže psi zůstávají v polních stanech nebo v obytných buňkách. V tomto prostředí žijí psi spolu se svými psovody.“6

Rotné Dayně Sangeminové, psovodce 95. praporu vojenské policie, spát se psem Lucky nevadí. „Je to, jako když ve vašem obytném přívěsu s vámi žije blízký přítel,“7 říká.

Ale taková situace není ideální. Někteří důstojníci včetně četaře první třídy Chrise Laye, vedoucího programu pro vojenské služební psy u 25. pěší divize, si myslí, že se tím u psa vytváří dispozice pro pozdější úzkost z rozdělení.

„Se psy je třeba neustále cvičit, a to je téměř nemožné bez nějakého cvičiště,“ říká dál Laye. „Když pes žije na stejném místě jako jeho psovod, má nejenom problémy se závislostí na psovodovi, ale také s poslušností. Pokud neexistují žádné oddělené prostory pro trénink poslušnosti, psi se snadno přestanou soustředit.“

Laye se také obává situace, kdy by někdo nečekaně vstoupil do kasáren a narazil na psa v okamžiku, kdy není přítomný psovod. „Armáda nyní investuje víc peněz do jednoho psa, než na výcvik jednoho vojáka. A naším úkolem je, aby tyto investice byly dobře využity.“8

Typický den

LeighAnn Weigoldová se psem Akimem vědí, že v bojové zóně neexistuje nic takového jako typický den. Od dubna do října 2007 byli nasazeni v Camp Victory v Bagdádu, kde u první jízdní divize prohlíželi při vjezdu do kasáren vozidla kvůli kontrabandu a výbušninám. Za šest měsíců našel Akim s Weigoldovou víc než 170 kg silných výbušnin.

„Nikdy nevíte, co můžete očekávat, takže nemůžete být spokojený sám se sebou,“ říká Weigoldová a podotýká, že o Akimovi to platí také. „Vidíte pořád stejně lidí – znáte je a oni znají vás – ale nikdy se nesmíte nechat ukolébat. Naši práci je třeba vykonávat stoprocentně po sto procent času.“9

Rotný Chris Reynolds, který byl v létě 2009 vyslán s německým ovčákem Baikym na leteckou základnu v afghánském Bagramu, s tím souhlasí.

Jednou v noci se snažilo tisíc lidí opustit základnu jediným možným východem. Nervozita rostla a hlasy se zvedaly, a tak Reynolds poslal Baika, aby zjednal pořádek. Lidé se okamžitě uklidnili, utvořili řady a opustili základnu v obvyklém pořádku.

„Jakmile Baiky zaštěká, všichni se začnou chovat slušně,“ vypráví Reynolds. „Když jsou tu psi, je to opravdu znát.“10

Pokud někdy nastane to nejhorší, nebo téměř nejhorší, pouhá přítomnost psa dokáže divy. Dne 25. června 2005 se četařka leteckých technických služeb Jamie Dana vracela se svým německým ovčákem vyhledávajícím výbušniny z mise, když pod jejich vozidlem vybuchla bomba. Danu to vyhodilo z Humvee a málem ji to zabilo. Brzy přijeli zdravotníci, a po převozu do nemocnice začali chirurgové okamžitě pracovat na její rozbité páteři, zlomené pánvi, kolapsu plic a dalších zraněních. Krátce po explozi se zeptala někoho na Rexe a bylo jí řečeno – omylem – že ho výbuch zabil.

Její zranění byla natolik vážná, že byla transportována do amerického armádního zdravotnického centra Waltera Reeda. Aniž o tom Dana věděla, její jednotka se rozhodla, že pošle Rexe zpět do Států, aby jí dělal společnost, zatímco se bude pomalu zotavovat. Po několika týdnech ji udivilo, když slyšela na chodbě před nemocničním pokojem známé ťapání. Pomyslela si, že to zní, jako by tu běžel Rex, tak na něj zahvízdala. Rex vtrhl do pokoje, skočil k ní na postel a uvelebil se mezi všemi dráty, cévkami a zvedáky.

„Když mi řekli, že je naživu, a přivedli ho na návštěvu, pomyslela jsem si: ‚Fajn, teď můžeme jít dál, můžeme se do toho znovu pustit,‘“11 vzpomíná Dana. Rex si z celého výbuchu odnesl pouze popálený nos, ránu do hlavy a škrábanec na noze.

Veterinární péče v bojové zóně

Psovodi i zdravotníci sloužící spolu s psími týmy jsou dobře vybaveni, aby si uměli poradit při lehčích onemocněních psů a při poskytnutí první pomoci. Mají k tomu balíčky první pomoci pro psy, které obsahují všechno, od léků po injekce.

Když se psi zraní, jsou těžší případy odváženy do vojenských veterinárních center stovky mil daleko a někteří dokonce na rehabilitaci do Německa či Spojených států. Mnozí se zcela uzdraví a jsou schopni vrátit se do aktivní služby.

Není překvapením, že když je v boji zraněn psovod, první, o co se stará, není vlastní zdravotní stav, ale jestli se něco nestalo jeho psímu partnerovi.

Psovod, desátník Brendan Poelaert byl zraněn při sebevražedném útoku v Iráku v roce 2007. Když nabyl vědomí, neuvědomoval si, že mu kuličková ložiska, letící tak rychle, jako by byla v pušce, zlomila ruku.

Místo toho potřeboval jako první vědět, jestli je v pořádku jeho pes. Kde je Flapoor, jeho belgický malinois? Zatímco mu zdravotníci fixovali ruku, Poelaert spatřil Flapoora, jak kulhá několik kroků od nich po ulici Ramadi. Zíral do prázdna a z hrudi mu tekla krev.

„Nestaral jsem se o svoje zranění,“ říká Poelaert. „Řekl jsem zdravotníkovi: ‚Musím dopravit svého psa k veterináři!‘“12

„Vždycky si zjistím, kde je nejbližší veterinář,“ vykládá Jeffrey Michaud o svém psu Blackovi. Sloužili v roce 2010 už půl roku jako tým v Iráku. Black byl na své čtvrté misi. „Kdyby mého psa kousl had, potřeboval bych okamžitě vědět, kde je zvěrolékař. Zatím jsem viděl tři hady. Nejsem si jistý, jestli byli jedovatí, ale byli velcí a nevypadali pěkně.“13

Ale dokonce, i když je psovod se psem vzdálený jen pár minut od nejbližšího veterináře, není to žádná záruka, že pes neutrpí žádnou újmu. Jednou v noci vcházeli Christopher McCleskey a jeho fenka Katja do kasáren blízko Tikritu po dlouhém dnu hlídkové služby. McCleskey jí dal krmení a vodu a potom zašel do jídelny pro něco na zub.

Právě dojídal, když do jídelny vtrhl jeden důstojník a volal, že kasárenský barák hoří. McCleskey běžel do budovy, kde mu plíce plnil černý kouř. Uvědomil si, že Katja je chycená uvnitř.

„Snažil jsem se vběhnout do budovy, ale nějaký četař mě popadl a zařval, že dovnitř nemůžu,“ vzpomíná. „Řekl jsem mu, že tam mám psa a že tam musím.“14

Rotný Sean Bailey z McCleskeyovy jednotky popadl hasicí přístroj a řekl, že mu pomůže dostat Katju ven.

„Přikrčeně jsme se probíjeli do mého pokoje, protože kouř se válel pořádně nízko,“ vypráví McCleskey. „Neviděl jsem nic než dlaždičky na podlaze.“

Když jsme se dostali až do pokoje, zakřičel McCleskey na Katju, aby šla k němu, ale ona se nehýbala. „Ležela na podlaze a nereagovala, tak jsem sáhl do její přepravky, popadl obojek a přetáhl ji přes žebra,“ vzpomíná. „Slyšel jsem, jak lapala po dechu, když jsem ji táhl z budovy. Když jsem ji dostal na ulici, která se táhla asi pětadvacet metrů od budovy, už natahovala vzduch do plic. Nosil jsem ji dlouho kolem, zatímco ona kašlala a lapala po dechu.“

Kamarádi vojáci se dali do práce. Po telefonické poradě s veterinářem, který se ptal na rozsah Katjiných zranění, přiletěl za hodinu a půl vrtulník Blackhawk s veterinářem na palubě. Ten jí dal léky na podporu dýchání a monitoroval ji, zatímco letěli na bagdádské letiště. Když dosedli, čekal na ně primář vojenských veterinářů. Všichni pak nastoupili do Humvee, jež je dovezlo k veterinární klinice.

„Veterinář řekl, že Katja nejvíc ze všeho potřebuje klid,“ vypráví McCleskey. Po dvou dnech se McCleskey s Katjou vypravili do dalšího zařízení na intenzivní rehabilitaci – McCleskey jí byl stále po boku – a za týden byli psovod i se psem zpátky v práci.

Veterinářka Angela Parkerová, jež byla v roce 2006 nasazena do Iráku, dobře zná takové pohotovostní akce jako u Katji. Popsala svůj typický den: „Obvykle jsem pozdě v noci odjížděla a cestovala na jednu z několika daleko vysunutých základen buď vojenskou helikoptérou, nebo v konvoji po zemi,“ říká. Tam dostala postel a snažila se na pár hodin usnout. Ráno se vypravila do kotců prohlédnout psy a popovídat si s psovody, aby viděla, jestli je s nimi všechno v pořádku.

„Každého psa důkladně prohlédnu,“ pokračovala, „a zaléčím veškeré problémy, které by mohli mít. Většinou se jedná o ušní infekce, průjmy, zranění z horka a stresu a tržné rány na tlapách a nohou a různá jiná zranění. Beru si s sebou tašku s léky a vybavením, které potřebuju pro stanovení diagnózy a k léčení, a pokud potřebuju něco, co u sebe nemám, zavolám na místní zdravotní stanici pro lidské pacienty a požádám o pomoc nebo odvezu psa na svou domovskou základnu k dalšímu léčení, pokud je to možné.“15

Psi nejsou ohroženi pouze dvounohými nepřáteli. Ačkoli si mnozí vojáci i jednotky adoptují toulavé a civilní psy, když má nějaký toulavý pes v úmyslu napadnout vojenského psa, vojáci neváhají a chrání ho. V jednom případě mariňáci prováděli pěší hlídku v afghánském městě Marja, když jeden místní pes napadl jejich retrívra. Neměli jinou možnost, než toho místního psa zastřelit. Koneckonců se jednalo o ochranu jejich vojenského kolegy.

Veterinární péče v bojové zóně se však nezužuje pouze na psy, kteří se upsali strýčku Samovi. Podle dokumentu NATO se nutná péče týká všech zvířat v okolí jakékoli zahraniční vojenské základny. „Cíl takových zámořských misí spočívá v tom, abychom přijali veškerá opatření k ochraně zvířat  ve svém okolí. Snažíme se o spokojený život jak pro vojenské služební psy, tak i pro toulavé psy a kočky, pro domácí zvířata, koně i pro divoká zvířata.“16

Odpočinek

Přes všechna prohlášení, která říkají, že práce je pro vojenské služební psy jenom hra, je to přece jen práce, a protože se jedná o válku, může ta práce být špinavá, intenzivní a stresující. Koneckonců vojenský pes musí být při práci soustředěný a přichystaný dát si dohromady všechny pachy, zvuky a hrozby zjištěné smysly i jinak. Proto tito psi stejně jako jejich lidští partneři potřebují oddech.

„Nejsou to stroje,“ prohlásil Len Arsenault. „Nemohou fungovat jako vojenští psi dvacet čtyři hodin denně. Musí mít také trochu času na to být štěnětem nebo obyčejným psem.“17

Takže přestože psi opravdu dostávají nějaké vynucené R+R, občas berou věci do svých vlastních pacek. „Musím se pořád rozhlížet, jestli nevyčenichal nějaký míč,“ říká rotný James Pilkerton, psovod na Edwardské letecké základně, který pracuje s desetiletým belgickým malinoisem Ringem. „V Pákistánu jsme opravdu museli schovat všechny basketbalové, fotbalové i volejbalové míče, protože on se k nim pořád snažil dostat.“18

Labradorský retrívr Tango, pes na vyhledávání výbušnin, se jednou na počátku roku 2010 v afghánské provincii Helmand „utrhl z řetězu“. Byl na hlídce se skupinou námořní pěchoty, když najednou značil, že něco našel. Tým výbušninu našel a nebezpečí bylo odvráceno. Toho dne bylo hodně přes 35 °C, takže se brzy vraceli zpět na základnu. Na cestě Tango objevil zavodňovací kanál a rozběhl se k němu. Skočil do vody a plaval, zatímco vojáci stáli na břehu a pozorovali ho. Když bylo třeba znovu vyrazit, volali na něj, ale on se nemohl vyškrábat na příkrý břeh. Jeden voják musel skočit za ním do vody a vyzvednout Tanga nahoru.

Co si psovodi myslí o tom, jestli jsou psi radši na misi v zámoří, nebo na své domácí základně? Gregory Massey si myslí, že jsou radši v akci.

„I když se jim stýská po rodině a nedostávají bojový příplatek,“ žertuje. „Ale teď už vážně: mají to tady z mnoha ohledů radši. Například podnebí je tu drsnější, ale oni si na něj zvyknou. A je to tady celkově domáčtější. Zrovna teď tu máme psy, kteří spí v posteli se svými psovody. Doma ve Státech spí v pohodlném kotci, ale jsou sami. Takže když sem přijdou, jsou se svým psovodem dvacet čtyři hodin denně, sedm dní v týdnu.“19

Ukázky výcviku

Moc se neví o tom, že když jsou vojenští služební psi v zámoří, provádějí pravidelně se svým psovodem veřejné demonstrace svých dovedností pro místní lidi, stejně jako pro své spolubojovníky a piloty. Dělá se to z několika důvodů.

Zaprvé je třeba ukázat, co tým psa s psovodem dokáže. Aby rozptýlili všechny mylné představy, demonstruje psovod čistou, brutální sílu dobře vycvičeného psa. Jak říká oficiální armádní směrnice o výcviku psů: „Cílem veřejné demonstrace je potlačení kriminálních aktivit a obecné uznání vojenských služebních psů. V žádném případě by taková demonstrace neměla být pouze určitým druhem zábavy.“ A manuál pokračuje: „Vedoucí psince by se měl ujistit, že se na veřejnost nedostanou žádné detaily citlivých policejních výcvikových technik. Vyhýbejte se však dlouhým nebo častým veřejným předváděčkám, při nichž se psi snadno unaví a znudí.“20

Takové ukázky také umožňují, aby psi i psovodi ukázali, co umí, před svými kolegy ve zbrani.

„Hlavním důvodem těchto ukázek je umožnit ostatním vojákům, aby si uvědomili, co všechno umíme, ať při vyhledávání, tak při útoku či při poslušnosti,“ říká rotná Cully Parrová, psovod u 554. roty vojenské policie, která přijela do Afghánistánu s jedenáctiletým belgickým malinoisem Rexem. „Díky tomu vidí, jak nás mohou využít, když něco potřebují. Občas nás lidé žádají, aby pes udělal něco, co přesahuje jeho schopnosti. Například naši psi nejsou cvičeni k tomu, jak najít cestu skrz minové pole. Na to je cvičený úplně jiný druh psa.“21

Přestože se jedná o pouhou demonstraci, divákům to vše připadá až bolestně skutečné. Při ukázkách v roce 2005 po nástupu do Iráku ukazovali psovodi desátník Scott Zorn a rotný Danny Spaide, jak jejich psi umí nalézt výbušniny a zaútočit na podezřelého a potom ho uhlídat.

Jako první předváděl svůj výcvik Aldo, Zornův pes. Četař Randall Pyell dělal dobrovolně figuranta. Když se dal do běhu, Zorn přikázal Aldovi, aby ho chytil. V několika sekundách ho Aldo srazil na zem a zakousl se do Pyellovy chráněné levé paže. Zorn Pyella prohledával, když vtom se Pyell podle scénáře snažil psa zbavit, přestože Aldo pořád visel na jeho paži.

Pyell se nakonec uvolnil a utíkal pryč, ale najednou se zastavil, dřív než mohl Aldo zabrzdit. Pes přeběhl kolem něj, otočil se a hnal se zpět, aby ho ohlídal, než přišel Zorn, aby se o něj postaral. Aldovou poslední ukázkou byl doprovod Pyella na určené místo. Pokaždé když uhnul jiným směrem, Aldo zaštěkal a tlačil Pyella na dané místo.

Pak se představil Britt, Spaideův pes, a ukázal, co všechno umí. Tentokrát hrál figuranta Zorn. Nejdřív skočil do čekajícího vozidla, aby mu ujel, ale v okamžiku proskočil Britt oknem, přistál mu na klíně a zakousl se mu do paže. Poté ho uvolnil a Zorn běžel k Zumvee a snažil se vylézt na jeho střechu. Ale nestihl to. Britt šel znovu po něm a Zorn se znovu ocitl se psem visícím mu na paži.

Strava a voda ve válečné zóně

Znovu se obracíme na spolehlivé armádní směrnice: „Psi si musí udržet určitou váhu a musí jíst pouze určitou stravu. Průměrný příjem vody pro jednoho vojenského služebního psa je kolem 3 litrů denně. Je také třeba se zásobit psí stravou alespoň na 90 dní dopředu nebo na tak dlouho, než bude možné přivézt nové zásoby. Psi musí být krmeni standardní, vysoce kalorickou psí stravou, dodávanou General Services Administration, pokud nenařídí jinak vojenský veterinář. Psi se krmí dvakrát denně, pokud veterinář nenařídí jinou frekvenci podávání stravy.“22

Když pes tráví většinu času v bojové zóně, kde vyhledává bomby a jiné potenciální výbušné systémy, je někdy obtížné držet se striktně dvou krmení během dne. Když byl psovod Matthew Cobb se psem Lajkou v roce 2005 vyslán do Iráku, musel fenku jednou denně vážit.

„Dávám jí čtyři šálky psího krmiva denně,“ říká. „Mění se to, protože i my přijímáme stravu různě. Když má za sebou dlouhý, těžký den, dávám jí víc. Když odpočíváme a ona tráví většinu času v kotci, dostává míň.“23

Ačkoli někdo se může vzpírat tomu, že se psům v bojové zóně věnuje tolik pozornosti, trenéři a psovodi tvrdí, že na tom není nic nepochopitelného. „Když se na to podíváte z hlediska logistiky, psi potřebují trochu zvláštní pozornosti, ale jejich potřeby se zase tolik neliší od potřeb normálního vojáka,“ říká četař Nicholas Kosierowski, psovod u 101. letecké divize sloužící v Afghánistánu s německým ovčákem Benym. „Potřebují objednat krmivo u zásobovačů, nějaký kotec, kde by spali, a veterináře nebo veterinárního technika pro případ nouze.“24

Když psovodi odcházejí na delší hlídku, musí brát s sebou i zásoby pro psa. „Když jdeme ven a budeme bez spojení, musíme se postarat nejen o sebe, ale i o našeho partnera,“ vykládá četař třetí třídy Adam H. Molatore, pracující jako psovod. „Tam kde normální voják nese vybavení pro sebe, my musíme nést ještě věci pro psa. Neseme další vodu, krmivo, lékárničku a výstroj, jako brýle či botičky, a také něco pro odměnu.“25

Ve Vietnamu to podle Larryho Buehnera bylo ještě mnohem horší. V té době obvykle chodil tým psovoda se psem na třídenní výpravy. „Když jsme vycházeli, můj batoh vážil skoro čtyřicet kilo,“26 vypráví. Obvykle v něm měl asi 18 litrů vody, protože procházeli oblasti, kde nebylo moc řek. Pokud našli zdroj vody, museli do něj použít jodové tablety.

Jednou se Buehner připravoval na cestu, ale nadřízení mu zapomněli říct, že bude trvat pět dní, dokud neprojdou džunglí do oblasti, kde půjde shazovat zásoby vrtulníkem.

„Nezáleželo mi ani tak na mně, ale Cali se nemohla obejít bez jídla,“ vysvětloval. Buehner zavolal zásobovačům, aby mu poslali půl tuctu psího krmení Gaines-Burgers, že to psovi k přežití stačí. Počítal s tím, že vyžebrá něco k jídlu také od ostatních vojáků.

Několik hodin po volání zaslechli, jak nedaleko od nich letí nízko nad zemí vrtulník a za chvíli zaslechli i vzdálené bouchnutí nákladu shozeného z helikoptéry. Buehner byl šťastný, že Cali nebude hladovět, a tak se vydal s jedním vojákem směrem, odkud slyšeli ránu. Chvíli se motali džunglí, než shoz našli. Ale místo šesti balení Gaines-Burgerů jich tam byla celá bedna.

Nejdřív ho napadlo: „Co budu, zatraceně, dělat s celou bednou Gaines-Burgerů?“ I kdyby byla Cali hodně vyhládlá, nemohla by za pár dní sežrat celou tuhle zásilku, a byla jediným psem v jednotce. Armáda vydala přísný rozkaz, že se nesmí za sebou na tábořišti ani na hlídce nic nechávat, protože pro Vietkong to bylo, jako by vojáci za sebou nechávali cestičku sypanou drobky.

„Musíme se toho zbavit,“ pomyslel si. „Musíme to zakopat.“ Buehner začal kopat díru, ale netrvalo dlouho, a hlad se hlásil o svá práva. Koneckonců jeho jídlo došlo ve stejnou dobu jako Caliino. A tak požádal několik dalších vojáků o pomoc při nesení zásob.

„Kluci nesli zásoby jenom pro sebe a nemohli se moc dělit,“ pokračoval.

Buehnera čekaly další dva dny v džungli bez jídla, a tak udělal jedinou možnou věc. „Začal jsem se také živit psími granulemi,“ přiznal se. „Nebylo to tak špatné. Jsou vlhké a trochu škrábavé. S vodou se daly docela dobře polykat a řeknu vám, že jsou některé věci, které prostě musíte udělat.“

Výcvik nových policejních sil

Dokonce i na bojišti pokračuje výcvik.

Když jsou týmy se psy vyslány do zemí s drsným podnebím, výcvik je stále nejdůležitější součástí rozvrhu vojenských psů. Matthew Cobbs řekl, že musel utužovat výdrž svého psa nejen kvůli zadaným úkolům, ale také kvůli drsnému podnebí v Iráku.

„Lajka to neví, ale všechno to hraní a cvičení je pro ni moc dobré,“ vysvětluje. „Každý den jsme cvičili aport, dokud se neunavila. To dala najevo tím, že si lehla do stínu nebo se na mě významně podívala.“27

Jediný rozdíl mezi výcvikem doma a na místě nasazení je v tom, že někdy je snazší zabít dvě mouchy jednou ranou. Mnohé nasazené jednotky jsou také zodpovědné za výcvik místních vojáků. Mají je naučit, jak co nejlépe vykonávat svou práci. Týmy se psy mohou často spojit povinný výcvik vlastních psů s výcvikem nových iráckých psovodů, kteří se učí, jak pracovat se svými psy.

V září 2009 začala armáda spolupracovat s iráckými bezpečnostními silami na založení policejní jednotky se psy a školy policejních psovodů. Vybraní armádní trenéři vytvořili tým se svými iráckými protějšky, kterých je stále ještě málo, aby jim pomohli při tréninku, po němž se z nich měli stát psovodi pracující se psy vyhledávajícími výbušniny.

Navzdory tomu, že Iráčané dlouho hleděli na psy nedůvěřivě a nechovali malá domácí zvířata jako své miláčky, tento program je celkově úspěšný. „Moc se mi to líbí! Mám psy rád,“28 prohlásil četař Sarug Sa’ad Hamed, který už je čtyři roky iráckým policistou a přihlásil se dobrovolně, že bude dělat figuranta.

„Moc na mě zapůsobilo, jak reagují na své psy,“ řekl námořní četař první třídy Matthew Nalley, vedoucí instruktor tohoto programu. „Psi, které mají, chtějí být věrní a s psovody dobře spolupracují, takže je možné s konečnou platností říct, že místní policejní psovodi si vytvářejí se svými psy opravdový vztah.“29

A dalším kladem tohoto programu je to, že při společném výcviku si iráčtí policisté zlepšují angličtinu. Psi, kteří s nimi pracují, jsou všichni z Ameriky. A protože irácký program úzce navazuje na americký výcvikový program služebních psů, iráčtí psovodi se také učí, jak svým psům poskytnout zdravotní péči.

„Je důležité, aby Iráčané prošli základním zdravotnickým výcvikem a dokázali pak poznat, co má pes za problémy či choroby, hned jak se objeví. Psi potom mají šanci dostat se k veterináři, kdykoli to bude zapotřebí,“30 říká kapitánka Jennifer Scruggsová, veterinářka u 64. lékařského oddílu.

Četař Justin Fernandez, psovod u 52. oddílu vojenské policie, který spolupracoval se Scruggsovou při výcvikových lekcích, s tím souhlasí. „Díky výcviku si Iráčané poradí, jak využít služební psy, až odsud budeme odveleni,“ říká Fernandez. „A po skončení výcviku budou schopní diagnostikovat potenciální problémy svých psů a přivedou je k veterináři.“31

Zatím je tedy tento program úspěšný. „Máme víc žádostí, než kolik máme psovodů a psů,“ říká brigádní generál Mohammad Mesheb Hajea, velitel bagdádské policejní školy, zaměřující se na výcvik jednotky psovodů se psy. „Ale v budoucnosti budeme potřebovat alespoň tisíc takových policejních psů,“32 dodal, „což by mělo zvýšit bezpečnost ve veřejných prostorách.“

„Povzbuzujeme psovody, aby své psy každý den pohladili a objali, aby se mezi nimi vytvořil vzájemný vztah,“ pokračoval. „Veřejnost musí věřit tomu, že ti psi nejsou zuřiví a že umí plnit své povinnosti.“

Dokonce i zkušení psovodi získávají nové zkušenosti různými překvapivými způsoby. Podporučík Lars Persson, švédský psí výcvikář, pracoval v Kosovu v tréninkovém týmu Spojených národů, který pomáhal psovodům z této země, aby se naučili, jak cvičit psy k vyhledávání a jak vylepšit jejich praktický výcvik.

„Určitě budu používat tenhle trénink i doma,“ řekl. „Tato zkušenost rozšířila moje znalosti, jak můžu cvičit psovody K9 a jejich psy spolu se svým psem u nás doma. Tento výcvik nám umožňuje trénovat v odlišných podmínkách i mimo naše vlastní tábory, kde je každý den stejné prostředí.“3^3

„Všichni trenéři psů v USA prošli výcvikem na stejné škole, ale tady jsme narazili na věci, které jsme se naučili hlavně od tamějších kolegů,“ řekl četař první třídy Jimmie Smith, vedoucí psince, který sloužil na společné misi Spojených národů na Filipínách. „A to i přesto, že jen málo z nás nezískalo zkušenosti o výcviku psa přímo v boji.“34

„Výcvik byl tvrdý, a to je pěkné,“ říká vojínka první třídy Emanuelle Leonardová z 73. bezpečnostní roty filipínského letectva. „Ráda pracuju ve smíšeném týmu, protože se naučím nové techniky od americké armády i letectva. Výcvik základní poslušnosti budu využívat i nadále při zdokonalování své práce psovoda.“35

Vzpomínkové obřady

Je smutné, že psovodi i psi mají někdy v bojové linii kromě svého obvyklého rozvrhu za povinnost účastnit se vzpomínkového obřadu za padlé kamarády psovody.

Na těchto vzpomínkových obřadech se často setkává několik dalších psů – cvičených vojenských i jiných – pospolu. Na bagramském letišti v Afghánistánu navštěvuje zlatý retrívr Timmy spolu s Theresou Schillreffovou vzpomínkové obřady i rozloučení s jednotkou, když mise skončí se ztrátami na životech a zraněními.

„Často vyjíždím do terénu a seznamuji se s různými jednotkami, takže když na ně dolehnou těžké časy – vážná zranění nebo úmrtí – mohou mi zavolat,“ říká Schillreffová. „My k nim pak zajedeme a utěšíme je a podpoříme.

Lidé se tu stále zastavují, aby navštívili Timmyho,“ dodává. „Na něm je hezké to, že nikoho nediskriminuje. Je mu jedno, kdo jste nebo jakou máte hodnost. Když na sebe vezme uniformu, znamená to: ‚Dělám svou práci, jsem tu pro tebe.‘“36

Čtyřnozí i dvounozí vojáci se tu občas zastaví nejen proto, aby zavzpomínali na psy i psovody, kteří byli usmrceni minami nebo kulkou ostřelovače. Některé z těchto vzpomínkových akcí se konají na počest psů, kteří umřeli na zranění nebo nemoc.

Na jaře 2009 drželi psi i psovodi ze základny blízko Bagdádu vzpomínkový obřad za Kevina, který zemřel na rakovinu. Jeho smrt byla nečekaná a jeho psovod, rotný Aaron Meier to nesl velice těžce.

„Kevin byl světlem mých dní,“ řekl Meier, který s ním pracoval víc než čtyři roky. „Kevin byl výtečný strážní pes, který také vyhledával výbušniny. Snadno jsem ho dokázal přimět k práci, protože jsme celý výcvik prodělali spolu.“ Kevin byl jeden z prvních psů, kteří se účastnili operace Irácká svoboda, a byl na své poslední misi, když onemocněl. Meier měl v plánu si ho vzít domů, až by šel na odpočinek. „Kevin měl mnoho lidských vlastností.“37

Při vzpomínkovém obřadu četli vojáci básně k jeho poctě. Trumpetista zahrál „Taps“ a ostatní psovodi se psy nechali v Kevinově misce nějaký pamlsek na památku.

10. kapitola

Jde se na ryby

Antis byl vysoce výkonný belgický malinois, strážní pes, který byl v roce 2002 poslán z armády na odpočinek. Protože byl zdravý a netrpěl žádnými chronickými chorobami,

armáda ho nejdřív nechala vyšetřit v Lacklandu, kde přistávají všichni vojenští psi vracející se ze služby v zámoří po splnění své poslední mise, a poté ho nabídla k adopci. Byl uznán za zcela zdravého.

Melodie Proffittová z illinoiského Jolietu hledala vysloužilého vojenského psa, aby dělal jí i její rodině společníka, zatímco její manžel, četař první třídy Thomas Proffitt byl na rok a půl vyslán do Koreje. „Antis mi dělal společníka i hlídače, když byl manžel pryč,“ vysvětlovala Melodie. „Byl trpělivý a jemný k našim šesti dětem, které ho zbožňovaly. Neštěkal, dokud se mu neřeklo, ale často si s rodinou ‚povídal‘.“ 1

Po třech šťastných letech s Proffittovými Antis onemocněl. Veterinář diagnostikoval rakovinu močového měchýře a po počátečním léčení bylo jasné, že pes nepřežije. Melodie učinila obtížné rozhodnutí, že ho nechají uspat. Všechny děti se s ním rozloučily a nakonec tak učinila i ona.

„Fráze, že pes je nejlepší přítel člověka, dokonale vystihuje to, čím nám byl Antis,“ prohlásila. Celá rodina, včetně manžela s ním moc ráda trávila svůj volný čas, jakmile byl pes poslán na odpočinek. „Antis nás naučil radovat se z toho, co máte, dokud to máte, protože nikdy nevíte, kdy o to můžete přijít.“

Příběh Antise je dokonalým příkladem toho, jak by měl probíhat život vojenského služebního psa poté, co odejde na odpočinek. Je to v podstatě stejné jako u člověka. Konej dobře svou práci a služ vlasti, poté si vychutnávej život a odpočívej a občas zavzpomínej na minulost.

Existuje několik důvodů, proč se armáda může rozhodnout poslat na odpočinek služebního psa. Spadá mezi ně i chronické, nehojící se zranění, které potřebuje dlouhou dobu na rekonvalescenci. Jindy se zdá, že pes ztrácí rychlost, ať už pomaleji reaguje, nebo ztrácí elán. Dále se může stát, že když pes skončí s jednou misí, nemůže už ho armáda poslat na další, protože by byl příliš starý, než by ji ukončil. V takových případech jde o to, že problémy a maličkosti, které se na počátku zdají být nepatrné, mohou rychle přerůst ve vážné zdravotní problémy, zvlášť kvůli stresu, který se přirozeně projevuje ve válečné zóně.

Armáda se oficiálně staví k propuštění vojenských služebních psů na odpočinek tak, že je možné adoptovat psy ve věku od dvou do dvanácti let. Psi v aktivní službě, ať už jsou vysláni do zahraničí, nebo slouží doma, odcházejí běžně do důchodu ve věku osmi až dvanácti let. Psi, které si lidé adoptují z lacklandského programu, by měli být alespoň dva až čtyři roky staří.

Od teroristických útoků 11. září 2001 byli mnozí vojenští služební psi posláni na odpočinek dříve. V roce 2010 klesl průměrný věk těchto psů odcházejících na odpočinek z deseti let přibližně na osm a půl zvlášť proto, že zodpovědnost služebních psů vzrůstá a jejich práce je těžší a intenzivnější.

„Tihle vojenští psi jsou skuteční atleti,“ říká Gary Emery, bývalý vedoucí pro styk s veřejností v Lacklandu. „A jako všichni atleti se u nich začínají s věkem projevovat zdravotní obtíže jako např. problémy s klouby. Ale i poté jsou užiteční v tom, že pomáhají cvičit nové psovody, protože takhle je to pro všechny mnohem méně stresující.“ 2

Ve srovnání s lidmi, kteří jsou v určitém věku často nuceni odejít z určitého odvětví průmyslu či jiné profese, na tom psi nejsou tak špatně. Věk pro ně nic neznamená, dokud vojenský služební pes koná svou práci na nejvyšší úrovni. Není žádnou výjimkou, že se setkáte s dvanáctiletým psem na čtvrté či páté misi, která ještě zdaleka nekončí.

Například takový devítiletý Black pracuje u armády déle než někteří jeho psovodi. Tento pes vyhledávající výbušniny nyní slouží už podruhé v Iráku, když předtím dokončil dvě mise v Afghánistánu. Black a jeho psovod Jeffrey Michaud byli vysláni do Iráku v první polovině roku 2010. „Tak je zase tady, ale ten pes tu bude pracovat, dokud ho nepošlou jinam,“ říká Michaud. „Jiným psům je třeba třináct a ještě pořád jsou dostatečně silní.“ 3

Někdy se armáda rozhodne, že pošle psa na odpočinek, protože sám pes se prostě rozhodl, že je načase to „zabalit“.

Není nijak neobvyklé, že vysoce vycvičený pes má po několika cestách za povinností „nervy v kýblu“. Rotný Rickey Hooker pracoval jako psovod s belgickým malinoisem jménem Jacco, když se tento desetiletý pes rozhodl, že už toho má dost. „Tito psi prošli tolika hrůzami, že si prostě řeknou, že není moudré, aby tu dál zůstávali,“ vykládá Hooker. „Prostě už se chtějí vrátit domů.“ 4

Bez ohledu na to, jestli pes cestuje domů s psovodem, přeřadí se na domácí vojenské základně na méně stresující práci nebo jde na jiný vládní úřad, případně se připravuje na adopci do civilní rodiny, ale nejdřív je třeba udělat ještě něco:

Takový pes musí být hlavně „přeprogramován“.

Zakončení výcviku

Po druhé světové válce začalo být povinné, že psi určení k odchodu z vojenské služby musí absolvovat výcvik, po němž se mají orientovat na nevojenský odpočinkový život. „Pes se musí naučit, jak vycházet nejen s ostatními zvířaty, ale také s mnoha lidmi,“ 5 řekl Donald R. Walton, jehož německý ovčák jménem Lucky sloužil u námořnictva na ostrově Guam a v Pacifiku v letech 1945 a 1946.

Lucky prošel celou vojenskou službou pouze s jedním psovodem a poté, co se vrátil do rodiny Waltonů, musel být resocializován. „Bylo zcela primární, aby si uvědomoval ostatní lidi a choval se k nim normálně,“ vysvětloval Walton. Cvičili ho k tomu různými způsoby, například tím, že si s ním každý den hráli, aby si znovu zvykl na to, že je normální pes. „Když jsme dostali Luckyho zpátky, mariňáci nám řekli, že s ním každý den musíme alespoň půl hodiny dovádět. Věřte mi, takové cvičení by unavilo každého.“

Jakmile je pes z lékařského hlediska schopný adopce, testuje se ohledně agresivity. Podle postupu vypracovaného Timothy Onem, operačním vedoucím v Lacklandu, se mu dá krmení a hračky a pak se mu zase seberou, aby se zjistilo, co by se mohlo stát v domácnosti s malými dětmi.

„Dáme psovi náhubek a necháme ho chodit kolem lidí a zjišťujeme, jestli má v úmyslu někoho napadnout nebo kousnout,“ vysvětloval. „Pokud to pes chce udělat, náš adaptační výcvik nebyl úspěšný a nemůžeme ho dát k adopci civilistům.“ 6

Adopce

Prezident Clinton podepsal 6. listopadu 2000 tzv. Robbyho zákon č. 5314, který dovoluje, aby vojenští služební psi, kteří jdou na odpočinek, mohli být využiti jinými ozbrojenými složkami či adoptováni bývalými psovody a poté i širokou veřejností. Než tento zákon vstoupil v platnost, psovodi či jiný vojenský personál občas žádal o jejich adopci, avšak odpověď pokaždé zněla ne.

Robby byl osmiletý belgický malinois, který byl několikrát vyslán na zahraniční mise, ale potom se mu zhoršila dysplazie ramenního kloubu a artritida. Vrátil se do Lacklandu, kde se ho jeho psovod snažil adoptovat, ale nadřízení to zavrhli a prohlásili, že jeho fyzická kondice vyžaduje, aby byl uspán. Psovod poté zainteresoval média, aby ozřejmil veřejnosti Robbyho situaci. Poslanec sněmovny a lékař Roscoe Barlett se poté začal zabývat chybějící legislativou, až z toho nakonec vznikl nový zákon. Bohužel v době, kdy zákon prošel, se Robbyho stav drasticky zhoršil, takže nakonec nebyla jiná možnost než ho uspat.

Dnes psi často zamíří po ukončení mise do Lacklandu. „Jakmile už pes není schopen konat hlídky, prvním krokem je rozhodnout, jestli je právě třeba cvičit v Lacklandu nové psovody,“ říká major John Probst, velitel lacklandské 34. výcvikové roty. „Pokud se noví adepti zrovna necvičí, zákon ponechává možnost adopce na veliteli bezpečnostních sil nebo vojenské policie, pod něhož spadá jednotka, kde pes naposledy sloužil.“ 7 Žadatel o adopci si může promluvit s vedoucím psince, vojenským veterinářem a se specialisty na chování zvířat ve výcvikovém centru, aby se rozhodli, jestli je adopce pro psa tím nejlepším.

„Například jak by pes reagoval na přátelské pošťuchování svého bývalého psovoda s někým jiným?“ ptá se Probst. „Jako velitel s osobní zkušeností v tomto procesu znám zásadní morální povinnost ležící v tomto rozhodnutí.“

Pokud je pes dobrý kandidát pro adopci, jež závisí na jeho fyzickém stavu a temperamentu, nabízí se nejprve některé civilní rodině žijící v okolí základny.

Každý civilista, který adoptuje vojenského služebního psa na odpočinku, musí podepsat smlouvu, jež zbavuje armádu i vládu jakékoli zodpovědnosti za škody nebo zranění, které by pes způsobil. Jeho nový majitel také platí veškeré veterinární výlohy.

Psi musí projít lékařskou prohlídkou, dokonce i když žádá o adopci jejich bývalý psovod. Clifford Hartley z charlestonské spojenecké základny sloužil čtyři roky se psem Cirem. Při posledním nasazení v Afghánistánu pes chytil virus, který mu poškodil obě zornice. „Ztratil většinu zraku a naráží do věcí,“ popisuje jeho stav Hartley. „Štěká na každého, kdo jde kolem, protože ho nevidí, dokud se k němu nepřiblíží.“ A protože je to německý ovčák, začínají mu odcházet i kyčelní klouby. „Nyní už by měl žít jen rozvalený na gauči.“ 8

Oba se vrátili do Charlestonu, kde Hartley povýšil na trenéra a podal si žádost o adopci Cira. Ale dokud se žádost nevyřídí, Cir musí obývat jeden z osmi kotců na základně. A Hartley musí projít všemi obvyklými postupy provázejícími adopci takového psa. Vyžaduje se, aby bylo natočeno video s tím, jak pes reaguje na různé testy, které zkouší jeho temperament a tendenci kousat. Když například psovod dá ruku do misky se psím žrádlem, jak bude pes reagovat? Potom výsledky pošlou do Lacklandu, kde poradci pro adopci rozhodnou, jestli je možné psa adoptovat. I když bude žít se svým psovodem, bude mít kolem sebe civilisty a neznámé lidi. „Jedná se o to, jestli budeme v bezpečí, když ho budeme mít u sebe?“ ptá se Hartley. „Pokud zní odpověď ne, pes zůstává v Lacklandu a pomáhá při výcviku.“

„Tito psi jsou většinou cvičeni, aby byli na neznámé lidi agresivní, proto je třeba každého z nich důkladně otestovat,“ 9 říká majorka letectva Kathy Jordanová, velitelka 341. výcvikové roty v Lacklandu. Ona i další zástupci armády na základně, zabývající se adopcí psů, musí uvážit, jestli jsou v budoucím domově adepta o adopci nějaké děti či další psi a jestli má nový majitel psa dostatečné zkušenosti s výcvikem.

Kolik se toho změnilo od války ve Vietnamu: „Teď už pes není pouze armádním vybavením, ale protože nám pomáhá zachraňovat životy, musíme se všemožně snažit, aby zůstal co nejzdravější,“ říká Jordanová.

Někteří civilisté si stěžovali na zbytečnou složitost žádostí o adopci, ale Jordanová říká, že celý ten proces není nic než jednoduchý dotazník k získání informací o adoptivních rodinách.

„Je to žádost, žádná esej,“ prohlásila. „Chceme získat základní informace o dalších domácích zvířátkách a dětech v rodině, abychom si byli jistí, že jsme psa dobře vybrali a vy že budete schopni se o něj dobře postarat.“ Následující pohovor má dokázat, jestli jsou budoucí majitelé realističtí s ohledem na vojenského psa na odpočinku a co od něj očekávají.

„Hledají žadatelé psa, který bude hlídat jejich dům, nebo s nímž budou chodit na procházky?“ ptá se. „Chtějí psa s elánem, nebo spíš klidného? Sbíráme tyto podrobnosti, protože se snažíme, aby se adopce vydařila.“ V mnoha případech navštíví vojáci z naší jednotky domov potenciálních majitelů, aby se ujistili, že pes bude v pohodlí, a aby zkontrolovali zahradu a ujistili se, že má dobrý plot, aby nemohl utíkat.

První pes, který měl být adoptován po přijetí Robbyho zákona, byl jedenáctiletý belgický malinois jménem Ronny. Jeho psovodem byl už víc než tři roky četař Kevin Bispham a po možnosti ho adoptovat přímo skočil.

„Mám svého psa moc rád a jsem nadšený, že ho mohu dostat,“ řekl. „Ronny už si svoje odpracoval a já mu teď chci připravit pěkný domov. Všechno pro něj udělám pořádně. Už nebude muset nikdy pracovat.“ 10

Debbie Kandollová byla poté, co v roce 2008 adoptovala Bennyho, desetiletého německého ovčáka s degenerativní chorobou kostí z letecké základny Langley, tak nadšená, že se to rozhodla dát všem vědět. Kandollová, manželka důstojníka letectva v záloze, založila webovou stránku MilitaryWorkingDogAdoptions.com, aby se lidé dozvěděli, že i z těchto psů mohou být domácí mazlíčci a že je lze získat na základnách po celých Spojených státech.

Je pochopitelné, že za rozvoj hnutí zaměřujícího se na adopce vojenských služebních psů do civilních rodin jsou z velké části zodpovědní veterináři sloužící ve Vietnamu. Tehdy byli psi bráni jako součást vybavení a po skončení války jich byla většina ponechána nejistému osudu v místě bojů. Alan Driscoll sloužil dva roky ve Vietnamu jako psovod a ten den, kdy se musel rozloučit se svým psem, německou ovčačkou Dutchess, má stále ještě vypálený v mozku.

Koneckonců podobně jako většina psovodů ve Vietnamu i on trávil se svou fenou daleko víc času než s ostatními vojáky. Byli spolu každou noc, kdy hlídkovali po obvodu letecké základny Tan Son Nhut od soumraku po rozednění.

Takže když se po třiceti letech naskytla možnost zlepšit život podobnému psu, Driscoll se té možnosti hned chytil. Na konci roku 2002 se stal druhým vietnamským veteránem, který si jako bývalý psovod vzal na odpočinek vysloužilého vojenského psa. Uvítal doma dvouletého čistokrevného německého ovčáka Bara. Baro nebyl typickým vysloužilým vojenským psem, jak si ho lidé obvykle představují. Jeho cvičitelé v Lacklandu rozhodli, že se nehodí pro tvrdý život vojenského psa. Ale to Driscollovi nevadilo.

„Mnoho z nás bylo hrozně zničených z toho, co se stalo s našimi psy,“ vypráví Driscoll o svých kolezích psovodech, kteří sloužili ve Vietnamu. „Všichni jsme si na to stěžovali, ale teprve nyní máme možnost něco pro to udělat a pomoci věci změnit.“11

Samozřejmě že dnes, kdy se po celém světě zveřejnila hrdinská dobrodružství Caira, si všichni chtějí adoptovat nějakého vojenského služebního psa. Ale měli by se připravit na čekání. Na konci roku 2011 byla čekací doba na takového psa většinou rok a půl dlouhá. V současnosti odchází každý rok na odpočinek v průměru tři sta vojenských psů a od chvíle útoku na Usámu bin Ládina v květnu 2011 byla komise pro adopci zaplavena více než čtyřmi stovkami žádostí. Debbie Kandollová oznámila, že její skupina Adopcí vojenských služebních psů dostala v období čtrnácti dní po útoku na Usámu víc než tři sta dotazů na možnost adopce.

„Zajímá se o ně hodně lidí z civilních kruhů,“ říká John Probst. „Myslím, že spoustu lidí k tomu vede vlastenecké cítění a chápou, že život vojenského psa není snadný a že se k němu podle toho chtějí chovat.“ Ale varuje je, že je třeba dívat se na přijetí takového psa do svého domova realisticky.

„Tito psi strávili osm až deset let života nácvikem toho, aby byli agresivní,“ vysvětluje. „Proto musí rodiny žadatelů pochopit celkovou pracovní náplň takového psa i to, jak může být takové zvíře potenciálně nebezpečné.“ 12 Oficiální místa dovedla toto varování tak daleko, že součástí screeningu pro potenciální zájemce jsou fotografie zranění způsobených kousnutím vojenského služebního psa.

A jak už ukázal Alan Driscoll, všichni psi nejsou vysoce vážení veteráni se stovkami bojových misí na svém kontě. Někteří byli prostě vyřazeni z Lacklandského výcvikového programu, ještě než se oficiálně přehoupli přes štěněčí léta. Ale jsou víc než kvalifikovaní pro jiné akce, jejichž hlavním úkolem je vyhledávání podezřelých lidí.

Příkladem nám může být pes Xanto. V roce 2007 propadl při armádním výcviku v Lacklandu, ale okamžitě po něm skočila policejní jednotka K9, pracující se služebními psy v alabamském Decaturu. A jsou moc rádi, že tak učinili. Kromě hlídkování po celém okrese a stopování podezřelých je Xanto častým účastníkem policejních soutěží a závodů v kraji. Vlastně se nedávno umístil na špici v soutěži tří amerických států a byl uveden do Alabamské zvířecí síně slávy.

„Všechno, co potřebuje, je čas,“ říká Xantův psovod Kristen Barnettová. „Je velice vyrovnaný, poslušný a dobře se s ním cvičí.“ 13

Podle Gerryho Proctora se už žádní psi, kteří se nehodí na adopci, zbytečně neutrácejí. „Všechna ta zvířata najdou domov,“ 14 tvrdí.

Někdy je nutné dát dohromady psa s majitelem, který se k němu bude hodit víc než jiný, tak jako se dávají dohromady pes a jeho psovod. „Mám třínohého psa,“ říká četař první třídy amerického námořnictva Ron Bishop, který je doma ve virginském Portsmouthu. „Je to invalida, ale je moc fajn. A pokud tito psi měli psovoda, což všichni měli, nejsou příliš agresivní pro zkušené lidi, jako jsem já.“ 15

Realita adoptování vysloužilého vojenského služebního psa

Staré zvyky odcházejí pomalu, dokonce i u vojenských služebních psů. Tiffany Touchstoneová z kalifornského Bakersfieldu si to uvědomila poté, co adoptovala Baggera, který býval psem vyhledávajícím výbušniny. Přiznává, že povětšinu dní se jeho bývalé povolání stále něčím projevuje.

„Nevím, jestli z něj ten výcvik někdy úplně dostaneme,“ říká. „Prohledává batohy dětí i naše tašky, když jedeme z města ven.“ 16 A stejně jako jeho lidští společníci, i on se občas šklebí, když v televizi probíhá střelba.

Zároveň by jak psovodi, tak civilisté, kteří si chtějí přivést domů vysloužilého psa, měli mít dobrou představu o tom, proč už nemůže dál sloužit v armádě.

Jinými slovy, adopce vysloužilého vojenského služebního psa je velkou ctí a můžete se díky tomu cítit skvěle, ale desetiletý pes je v psím světě už senior, a pokud se u něj neprojevují žádné významnější zdravotní problémy v době, kdy se objeví u vás doma, jen chvíli počkejte. Zvlášť u německých ovčáků, kteří jsou stále ještě nejvyužívanější rasou u armády! Jako první se u těchto psů objevuje dysplazie kyčlí spolu s katary, artritidou, rakovinou a dalšími onemocněními projevujícími se ve stáří.

Některé z těchto problémů, které jsou překážkou pro život v normální domácnosti, vás mohou nejdřív překvapit, ale dají se pochopit. Zaprvé mnozí vojenští služební psi žili celý život venku a nijak netouží žít doma pod střechou. To také znamená, že typické lekce pro nevojenské psy – jako chození do a ze schodů a zákaz skákání na linku, odkud ukradnou celý steak, který měl být pro čtyřčlennou rodinu – mohou být pro vysloužilého psa vyhledávajícího dřív výbušniny poněkud matoucí. A pokud se týká různých zvuků v domácnosti, které domácí psi ani lidé téměř nevnímají, jako fén nebo zvonek u dveří, takový starší vojenský služební pes si je může instinktivně spojit se zvuky boje a jednat podle toho.

Stejně jako lidé i někteří psi dostanou deprese, když přestanou pracovat. Trávili přece až dosud celý život v terénu, pracovali, cvičili a vytvářeli si občas ohromně blízký vztah s jedním člověkem. Ano, někdy si psovod adoptuje psa, který jde na odpočinek, ale zatímco pes zůstane doma, psovod chodí i nadále každý den do práce cvičit a pracovat s novým psem, kterýžto fakt jen málokdy ujde tomu staršímu.

Brian Amos, zástupce šerifa v okrese Sacramento, si adoptoval Jimmyho, s nímž předtím čtyři roky pracoval. Potom byl Jimmy zraněný a musel jít na odpočinek. Amos vyprávěl, že to není snadné, když musí odejít z domu a cvičit s novým psem. Jimmy zjevně věděl, co se děje, a neváhal vyjádřit hlasitě svou nelibost tím, že každé ráno dlouho hlasitě štěkal.

„Cítil jsem se, jako bych ho podváděl,“ 17 říká Amos.

Dokonce i psovodi a veterináři, kteří mají za sebou léta zkušeností s mnoha různými psy, stojí často před neobvyklými problémy, když si vezmou domů vysloužilého vojenského psa, který o tom může mít své vlastní představy.

Seržant Jeffrey Souder s manželkou Jeanne žili na letecké základně Kadena na Okinawě, když se na začátku roku 2010 rozhodli adoptovat jedenáctiletého německého ovčáka Irana. Původně ho ani adoptovat nechtěli, ale potom slyšeli, že jeho další osud není jistý. Irano byl připraven na adopci poté, co ukončil úspěšnou vojenskou kariéru strážního psa, který zároveň vyhledával výbušniny. Nicméně jeho předpokládaní noví majitelé od adopce ustoupili, když se dozvěděli, že kvůli degenerativní bederní stenóze nemůže téměř hýbat zadními končetinami. A opravdu se mohl pohybovat jenom tak, že používal přední nohy a zadní táhl po podlaze.

„Kdybych si ho nevzal, velice pravděpodobně by ho utratili,“ říká Souder, vedoucí okinawské zvěrolékařské ordinace, který se stará o čtyřicet osm vojenských služebních psů na základně. „Svoje už si odpracoval, a tak mi připadalo fér, že si zaslouží slušný důchod jako všichni ostatní.“ 18

Po určitém počátečním váhání vzal Souder psa domů. Aby pomohl Iranovi pohybovat se snadněji po domě, pokryli se ženou všechny podlahy koberci. „Měl tak větší tření pro přední nohy, takže se mohl snadněji pohybovat,“ říká.

Poté se dal do výroby improvizovaného kolečkového křesílka pro psa, které se skládalo ze dvou lehkých koleček, rámu z umělé hmoty a postroje, který ušila Jeane. Toto křesílko mělo podepřít Iranovu zadní část těla a umožnit, aby se nohy většinou nedotýkaly podlahy. Souder postavil křesílko asi za dvanáct hodin a Iranovi se moc zalíbilo šmejdit s tím křesílkem kolem nich.

„Nejhůř se vyráběl ten postroj,“ prohlásil suše Souder.

Utracení

Bez ohledu na mnoho rodin, které dychtivě touží adoptovat vojenského psa na odpočinku, i když má speciální požadavky, které by mnohé jiné frustrovaly, dost služebních psů stále ještě končí tím, že je veterinář uspí. V roce 2007 si psovodi i rodiny adoptovali z Lacklandu 281 psů, zatímco 116 jich bylo uspáno. Stalo se tak ze dvou hlavních důvodů: buď měli nějakou vážnou nemoc jako rakovinu a trpěli chronickou bolestí, nebo byli příliš agresivní, aby se mohli zapojit do civilního života.

„Ze stejných důvodů může kdokoli nechat uspat i své domácí mazlíčky,“ říká Timothy Ori. „Provádí se to čistě proto, aby se pes zbavil utrpení, nebo z bezpečnostních důvodů.“ 19

Ne všichni s tím souhlasí: „Přál bych si, aby posílali psy na odpočinek předtím, než jsou zcela bezmocní a neschopní práce,“ uvedl Ron Bishop, který věří, že pokud by se armáda nesnažila vyždímat z těchto psů maximum dřív, než je pošle na odpočinek, nabízela by se tu možnost, že by si ještě užili rok nebo dva bezstarostného psího důchodu, než by něčím onemocněli. „Nenechávají pracovat lidi, dokud nepadnou, takže nenechávají pracovat ani psy, dokud nepadnou mrtví.“ 20

Avšak dokonce i psi, kteří jsou armádou prohlášeni za neschopné adopce, mají ještě druhou možnost. Občas dokonce dostávají vojenská vyznamenání.

Vezměte si například německého vlčáka Dextera, který byl poslán na odpočinek, avšak potom měl být utracen, protože byl nejen příliš agresivní, ale trpěl i degenerativní nemocí kloubů. Dexter měl během své služby hodně úspěchů, mezi jinými našel výbušninu, která by na americké základně v Iráku jinak vybuchla před jídelnou plnou lidí.

Několik lidí se o tom doslechlo, včetně neziskové organizace Save-A-Vet, která zachraňuje policejní a vojenské psy neschopné adopce a dává je dohromady s invalidními vojenskými veterány či policisty. V důsledku toho se Dexterovi nejen dostalo přivítání jako hrdinovi, když se vrátil zpět do Států, ale místní skupina American Legion Post v Chicagu (přijímající mezi své členy vojáky, kteří prošli bojovou akcí) přijala Dextera za svého člena, aby tím ocenila jeho službu. Byl to první pes, který se oficiálně připojil k této skupině.

„Někdy v té době jsme zjistili, že tato zvířata vykonávají lepší práci, než na jakou bychom se zmohli my sami,“ 21 říká velitel této pobočky Jerry Kandziorski.

Během ceremoniálu byl Dexter oficiálně veden mezi dvěma přijímacími řadami čtrnácti válečných veteránů. Na jejím konci dostal plaketu a kilový steak, který za několik minut zhltnul.

„Pokud je nám známo, je to první čtyřnohý člen Legion Post v naší zemi,“ říká Kandziorski. „Seznámili jsme se zakladatelem skupiny Save-A-Vet Dannym Scheuerem a mysleli jsme si, že má dobrý nápad, jak se postarat o psy, kteří dřív pracovali u armády nebo policie. Dexter byl šest let v Iráku a zachraňoval tam životy. Koneckonců je to veterán a měli bychom se o něj postarat.“ 22

„Je to člen armády,“ prohlásil Noel Working, zástupce velitele sdružení Post 703. „Já jsem sloužil s vojenskými psy ve Vietnamu. Psi si nikdy neuvědomují, co všechno pro nás udělali. Je mi jedno, jestli máte dvě nohy nebo čtyři, ale veterán by měl jinému veteránovi pomoct.“ 23

Armádní i námořní veterán Scheuer, který naposled sloužil od roku 2004 do 2006 v Iráku, uvedl, že se chce pouze ujistit, že Dexter dostal takový důchod, jaký si zasloužil. „Při nasazení v zámoří mi pes nesčetněkrát zachránil život. Nikdy jsme nevešli do budovy, kterou nejdřív neprohledal pes. Dělají toho mnohem víc, než si lidé myslí.“ 24

Na tento obřad přijela i Dexterova poslední psovodka. „Jsem nadšená,“ oznámila námořní četařka první třídy Kathleen Ellisonová. „Člověk musí doufat v něco tak dobrého. Doufáte a prosíte za dobrý konec, a najednou ho ten pes má.“ 25

Oslavy a vzpomínkové slavnosti

Mnozí psi na odpočinku prokazují ještě další službu tím, že cestují se svými psovody nebo novými majiteli, aby se zúčastnili ceremonií na počest vojenských služebních psů, kteří sloužili u armády během 2. světové války, stejně jako při odhalování nových památníků vojenským válečným psům, které se ve stále větší míře objevují po celé zemi.

Jacco prožil několik nasazení v Iráku a Afghánistánu jako pes k vyhledávání výbušnin. Několik měsíců předtím, než měl jít na odpočinek, pomáhal podpořit kampaň pro získání sponzorských příspěvků na památník vojenských psů v Leteckém armádním muzeu u floridského Valparaisa.

„Opravdu jsem nadšený,“ řekl jeho psovod Rickey Hooker. „Něco takového si zaslouží všichni tihle psi.“ 26 Jacco půjde za několik měsíců na odpočinek a bude žít s Hookerem na desetiakrové farmě.

Někdy se tito psi stávají předmětem až nekritického obdivu. Americký psí klub (American Kennel Club) vyhlašuje nyní každý rok cenu za nejlepší tým psovoda a psa. V roce 2007 ji získal četař první třídy Gabe, zlatý retrívr, který konal hlídkovou službu v Iráku spolu s Charlesem Shuckem. V roce 2006 až 2007 vykonal tento tým téměř dvě stě bojových hlídek.

„Gabe je pro náš prapor něco jako maskot,“ říká Shuck. „Už jen přítomnost psa u jednotky je pro vojáky morální vzpruhou.“ Připustil, že i jeho ovlivnil Gabe stejným způsobem. „Pokud mám špatný den, on ho změní v dobrý. Neexistuje nikdo, koho by bylo lepší mít za partnera než psa.“ 27

A co Cairo – pes, který sloužil s Team 6 SEAL při misi týkající se bin Ládina? Pokud tento pes půjde někdy z Lacklandu na odpočinek, na jeho adopci bude stát fronta tisíců zájemců.

Podle armády byste ale neměli zbytečně zadržovat dech očekáváním. Díky neobvyklé charakteristice by se takový elitní vojenský pes s Cairovou pověstí nemohl přeměnit v domácího mazlíčka. Alespoň to tvrdí Mike McConnery z Baden K-9. „Psi takové úrovně se nemůžou stát domácími psy,“ vysvětluje. „Někteří vysloužilí psi odešli dožít svůj život sem k nám, zatímco další odešli s vojáky a stali se součástí jejich rodiny. Ale v žádném případě nejsou utraceni.“ 28

Eli

Vojín námořnictva první třídy Colton W. Rusk miloval psy všech ras. Miloval psy, které chovala jeho rodina, když vyrůstal v Orange Grow v Texasu, a zvlášť miloval Eliho, čtyřletého labradora cvičeného k vyhledávání bomb, jenž byl v Afghánistánu neustále po jeho boku od chvíle, kdy tam byli na podzim roku 2010 převeleni.

Foto: U.S. Air Force Photo/Robin Cresswell:

„Kdykoli volal domů, pořád vykládal jen o Elim a jak si Eli myslí, že je všechno jeho,“ vypráví jeho matka Kathy Rusková. Vlastně si byli tak blízcí, že spali v jedné posteli v kasárnách, protože pes nechtěl spát na zemi. Pokud museli trávit noc venku, spali v jednom spacáku. Kdykoli kuchaři v kantýně zakázali vstup psům – což se stávalo často – Colton si odnesl jídlo ven, aby mohli jíst s Elim spolu. Informoval dokonce rodinu o Eliho činech po facebooku.

Bylo zřejmé, že jediné zaměstnání, které mohl Rusk u námořní pěchoty vykonávat, byl psovod. „Měli jsme psy celý život,“ říká Darrell Rusk, Coltonův otec. „Když byli chlapci ještě malí, obvykle u nich stál pes a žvýkal jim plenku.“

Dne 6. prosince 2010 v afghánské provincii Helmand Colton ani Eli netušili, že je má talibanský ostřelovač na mušce. O tři kulky později ležel Colton mrtvý a Eli se převalil přes něj, aby ho chránil před dalšími střelami.

Ruskova rodina byla synovou smrtí zničena. Eliho by normálně čekalo, že by začal cvičit s jiným psovodem. Koneckonců byl ještě docela mladý a zdravý a jeho výcvik při vyhledávání výbušnin byl velice potřebný nejen v Afghánistánu, ale stejně i v jiných částech světa.

Avšak Ruskovi měli jiný nápad: chtěli ho adoptovat. Tak by se mohli dostat ke svému zesnulému synovi co nejblíž. Poslali armádě žádost a zajistili si pomoc texaského guvernéra Ricka Perryho. Pak už byl Eli brzy na cestě do Texasu.

„Coltonovi by se moc líbilo, kdyby věděl, že jsme si Eliho adoptovali,“ říká Kathy Rusková. „Jak Colton prohlásil o Elim: ‚Všechno, co je moje, je i jeho.‘ My jsme Coltonova rodina, takže nyní jsme i Eliho rodina. Tím, že jsme si adoptovali Coltonova psa, jsme přestali myslet jen na zármutek.“

„U námořní pěchoty budou vždycky na Eliho vzpomínat jako na psa, který vrátil mariňáky domů k jejich rodinám,“ vysvětlila rotná Jessy Esclicková, jež pomáhala s celým procesem adopce. „Nyní je součástí Ruskovy rodiny.“

* * *

Vojenští služební psi jsou jednou ze základních součástí arzenálu americké armády a důležitost jejich role bude ještě vzrůstat. Lidé, kteří s nimi pracují, by to ani jinak nechtěli. Práce se psem jim však může znesnadnit pohled na skutečný život.

Clifford Hartley sloužil čtyři roky s Cirem v Kuvajtu a Afghánistánu, a přestože se mu líbil svazek, který si s ním vytvořil, přiznává, že je to stejné jako s lidmi. Někdy si od sebe potřebují odpočinout. Ale nakonec přece jen dává přednost psovi. „Přestože se někdy předvádí, stejně bych raději pracoval se psem, než měl jako partnera člověka,“ 29 tvrdí.

Desátník Angelo Melendez, psovod v Camp Pendleton, říká, že si neumí představit žádné jiné zaměstnání než práci se svým německým ovčákem Rockym. „Někteří lidé pracují u stroje nebo s počítačem, ale my používáme živý, dýchající nástroj. V námořnictvu žádná podobná práce neexistuje. Neumím vysvětlit ten pocit, který mám, když jdu do práce a vím, že budu pracovat se svým psem. Je to privilegium.“ 30

Opravdu tomu tak je. Ale práce s oddaným psím partnerem může být hořkosladká. Jak pes, tak člověk slouží své vlasti, což pro psy často znamená zachraňovat životy lidí kolem sebe dokonce i za cenu toho vlastního.

Buck nebyl čistokrevný německý ovčák, ale sloužil v americké armádě ve Vietnamu se svým psovodem Dennisem N. Jefcoatem. „Dokázal vyčenichat nepřítele na víc než 300 metrů a nalézt výbušniny zahrabané až 1,20 metru pod zemí,“ vypráví Jefcoat.

„Na naší první společné misi mi Buck zachránil život, protože mě upozornil na nástražný drát na cestě, když už jsem byl jediný krok od něj. Od tohoto okamžiku můj život závisel čistě na něm. Bojové jednotky v poli Bucka milovaly, protože když neměl službu, dával každému vojákovi psí polibek a opravdu vynikal v chytání talíře při frisbee.

Buck pozvedl ducha každého vojáka tím, že ho chránil, bavil – a ano, miloval každého člověka v každé hlídce, k níž jsme byli přiděleni,“ pokračuje Jefcoat. „Buck nikdy neztratil člověka kvůli léčce ze zálohy, nástražnému drátu ani skryté jámě pundží, avšak jednoho dne Buck zemřel právě proto, že si nevšiml nástražného drátu. Měl jsem jeho fotografii pověšenou v každém domě, kde jsem bydlel, protože vděčím za svůj život oddanosti a odvaze tohoto psa.“ 31

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .