Květoslav Minařík

Beseda bohů

Vydavatelská řada
PŘÍMÁ STEZKA

svazek 1

CANOPUS

Psychologie skutečnosti

Vydal CANOPUS

Praha 2012

2. vydání ve formátu EPUB

E-knihu vytvořil Hajk Hovhannisyan

Obálku navrhl Richard Bergant

Odpovědná redaktorka © Zora Šubrtová

© Květoslav Minařík

ISBN 978-80-87692-53-0

Všechna práva vyhrazena.
Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitele autorských práv.

OBSAH

MÍSTO PŘEDMLUVY

PRELUDIUM

DÍL PRVNÍ – Fyziologické, psychologické a karmické podklady pro sjednocení individuálního bytí s absolutnem

PRVNÍ ROZMLUVA – Otázka způsobu prožívání a cest ke svobodě

DRUHÁ ROZMLUVA – Psychologické a parapsychologické podklady jógy

TŘETÍ ROZMLUVA – Problémy karmy, dobra a odosobnění

ČTVRTÁ ROZMLUVA – Rozbor podmínek a snah, které vedou k vyššímu stupni žití

PÁTÁ ROZMLUVA – Poučky o korelaci kvalit a realizaci transcendentna

DÍL DRUHÝ – O speciálních jógách a józe o józe integrální

ŠESTÁ ROZMLUVA – Osvětlení duchovních směrů jako stezek pozitivního psychického a technického mystického úsilí

SEDMÁ ROZMLUVA – Integrální jóga v přípravě, průběhu a výsledcích

ZÁVĚR

Paní K. L.
za to, že potvrdila mé mystické zkušenosti jak praktickým úsilím, tak i druhem a rozsahem poznání,věnuje

autor

MÍSTO PŘEDMLUVY

Motto:

In principio erat Verbum,
et Verbum erat apud Deum,
et Deus erat Verbum.
Hoc erat in principio apud Deum.
Omnia per ipsum facta sunt;
et sine ipso factum est nihil,
quod factum est.
Joannes, c.1

Na počátku bylo Slovo,
a to Slovo bylo u Boha,
a to Slovo byl Bůh.
To bylo na počátku u Boha.
Všechny věci skrze ně učiněny jsou;
a bez něho není učiněno nic,
což učiněno jest.
Jan, 1

Slyšel jsem bohy!

Jejich jemný a čistý hlas mne již v nejútlejším dětství vábil do nadzemských oblastí jako do mého domova. To způsobilo, že jsem se stal snílkem, který se ve svém žití vznášel nad zemí. Potom však tvrdá skutečnost všedního života začala obracet můj zrak k zemi, jejíž tvářnost byla hluboce odlišná od nadzemské sféry, odkud ke mně pronikal hlas bohů. Tím se celá moje citová přirozenost rozbouřila, takže i mé nitro se naplnilo bolestí a touhou. A to byl počátek mého hledání bohů, jejichž hlas jsem slyšel…

Začal jsem hledat ráj, který jsem tušil za bezhlasými slovy bohů, za slovy, jimž jsem tehdy sotva mohl rozumět. Proto mé hledání trvalo velmi dlouho. Ale jednoho dne, náhle, jsem bohy nalezl. Seděli na pahorku světa a rozmlouvali o józe…

S několika slovy, jimž jsem poněkud rozuměl, jsem se pak uzavřel do sebe a snažil jsem se podle nich žít. Domníval jsem se, že mi poskytnou možnost slyšet stále jejich hlas, rozumět mu a nalézt tak již na trvalo ráj, jejž jsem tušil za zástěnou jejich řeči. A pak se to skutečně také stalo…

Slyšel jsem opět bohy.

Mluvili o józe, která je v přípravných stupních psychologickým řešením problémů života. To snad je zarážející, alespoň pro ty, kdo svedeni naukou světa věří, že řešení všech tíživých problémů života závisí na vyřešení jejich osobních (citových) problémů. Ale ty jsou z absolutního hlediska jen zdánlivě významné a z nejvyššího hlediska vlastně nicotné. Lidé, kteří ve světských věcech vidí nejpodstatnější prostředky k ukájení smyslových požadavků, hledají i v józe jeden z prostředků jak ukájet smyslové chtíče. Proto touží, aby jóga byla naukou, která má být ve své nejzazší fázi podobná buď technice, nebo některému druhu kouzelnictví a která jim bez osobních obětí může poskytnout smyslové uspokojení jejich nikdy nenasycené požívačnosti.

Osobně jsem rád, že jóga taková není. Kdyby taková byla, pak by v ní mohl vyniknout pouze ten, kdo nejlépe technicky nebo živočišně myslí. Já však jsem byl vždy člověk velmi prostý a až dosud jsem se nenaučil světsky pohotově myslet a ze všeho pohotově těžit.

Ačkoli dnes nelkám nad touto svou indispozicí, přece jen bych nedostatek této pohotovosti hluboce pociťoval, kdyby jí při hledání na poli života pomocí jógy bylo třeba. Tehdy mne „bolel život“, a proto jsem toužil právě tento problém vyřešit, ačkoli jsem tehdy ještě vůbec nedovedl vytvářet pozitivistické psychologické, respektive fyziologické konstrukce, jimiž se jóga zdá oplývat.

Slyšel jsem však bohy!

To mi pomohlo pochopit, že vyřešení všech mých osobních problémů, které mě tehdy tísnily, jsem skutečně mohl najít jen pomocí vhledu. Právě vhled mě vedl k objevu příslušných psychologických a karmických zákonů, jež člověku poskytují možnost zasahovat do vlastního žití a tímto způsobem se propracovat ke stanovisku nezaujatého pozorovatele. Tak jsem se z přímých postřehů poučil o tom, co je nezbytné při řešení bezprostředních problémů běžně žitého života.

Toto přiznání nechť však nikoho nevede k myšlence, že jsem bohům nauku odcizil. Raději nechť přihlédne k potěšitelné skutečnosti, kterou jsem nakonec našel: problém šťastného života je problém ryze psychologický, jeho řešení je problém mravní.

Na druhé straně bych byl též nerad považován za ctitele nějakého přírodovědeckého postupu v řešení. Domnívám se totiž, že toto odvětví vědy může člověku pomoci odhalovat pouze ty faktory, jež se mohou měřit, vážit a jinak zevně prověřovat, tedy hmotné. Ale život obsahuje faktory další, např. psychologické a karmické; o jejich existenci se dovídáme jen za předpokladu, že rozvineme analytické sebepozorování, jež není zakaleno ukvapenými rozumovými závěry. Mám se nyní o tomto postupu rozepsat? Soudím, že raději nikoli, poněvadž by to mohlo vést ke zbytečné polemice. Já zatím mohu besedovat s těmi, kdo tuší, že řešení problémů života není v technické, nýbrž v psychologické oblasti.

Slyšel jsem bohy!

Ale na tom nebylo dosti. I já sám jsem pracoval na „vinici poznání“. Hroužil jsem se do vlastní bytosti s postojem nejvýš ostražitého pozorovatele, a proto jsem mohl najít bezčasově platnou zákonitost skutků. Potom jsem již přestal uznávat, že jsou účinné všechny ty rozličné zásahy do života, které se lidem případně nabízejí pod nálepkou s nápisem jóga.

V souladu se zákonem o logickém myšlení jsem pochopil, že spontánní tendence prožívání a jejich zpětné ozvy v tomto myšlení vyžadují jiné řešení než různá pochybná dechová, meditační a koncentrační cvičení nebo jógické pozice. Bytost jako živý tvor, který je mocně strháván bezprostředními pocity, totiž nedbá na nepřímé a subtilní mravní působení těchto cvičení. Musí však dbát na pocity, které člověk budí z vlastní vůle, a používá je jako protiklad k pocitům vystupujícím samovolně.

Vzhledem k tomu se tato jóga zdá odlišná od běžně známých tradičních jóg. Ale opravdu jen zdá. Pravé tradiční jógy obsahují morální poučky, jichž si však téměř nikdo nevšímá, neboť ho obtěžují. To je chyba, ke které při studiu tradičních jóg dochází velmi často. A pravý důvod nezájmu o mravní poučky je v tom, že je mravní úsilí obtížné. Mravní přerod je velmi nesnadný, poněvadž vyžaduje přímé zásahy do pocitů, které vládnou člověku a nikoli člověk jim. Přesto však je mravní přerod jediným předpokladem pro získání vlády nad sebou a nad pocity, což je hlavní základ celkového duchovního přerodu. Obtíže, které jsou spojeny s mravním přerodem, jsou pravou příčinou toho, že se mravní úsilí jako přípravná práce v józe přehlíží. Hledající se raději pokoušejí pokračovat v dalších jógických disciplínách, jejichž účelem je vlastně něco, co člověk dosud ani nehledá ani nezamýšlí.

V této knize chci čtenáře upozornit především na to, že všechny naléhavé problémy bezprostředního žití mají být řešeny psychologickými zásahy do vlastního bytí. Čtenář má poznat a pochopit, že mravní přepodstatnění je sice práce přípravná, ale zároveň je to samostatná jóga, která jej ve svém vyvrcholení pozvedne vysoko nad běžné lidství. Tak vysoko, že si za normálních okolností ve své fantazii nemůže vykouzlit vyšší cíl.

Na této cestě jsou mezníky, kde na člověka čekají mnohé zázraky. Jenže při opravdovém mravním zdokonalování je každý příliš zaměstnán sebou samým, než aby nad nimi užasl. Potřebný stupeň přepodstatnění, v němž k těmto zázrakům dospívá, mu dává tušit, že v dalším stupni existuje možnost ještě dokonaleji vyřešit problémy bolesti, strasti a životních nesnází. To mu nedovoluje věnovat pozornost zázrakům, které při správném postoji začne poznávat jako výraznější energetické vyjadřování se svého vlastního bytostného stavu a zvláštních psychicko-fyziologických podmínek. Pozná, že když dovrší nezbytné přepodstatnění, překročí všechno žití, jež dosud bylo v poddanství citu a světskosti; tu se často zastaví, aby vystopoval příčiny zázraků, jichž byl účasten a jež poznal.

Platí tedy zásada, že:

1. Snaha o mravní přepodstatnění je vlastní jógou, i když se o ní mluví jenom jako o práci přípravné.

2. Je nutné, aby každý pracoval s vědomím, že mravní přerod, který na něm jóga vyžaduje, pomáhá především jemu samému v bezprostředním prožívání a že proto nemusí myslit na konečný výsledek tohoto přerodu.

3. Výsledky pravé jógy leží pro cvičícího člověka v nadsmyslové oblasti a je jich třeba napřed dosáhnout, aby se mohly zhodnotit.

4. Mravní ozdravění a jeho průvodní jevy ve formě prožitků samy vzbudí důvěru v další možnosti při postupu v józe.

Pravá jóga se tedy uskutečňuje nad hraniční čarou mravního zdokonalení. Proto z hlediska průměrně chápajícího člověka pravá jóga pracuje s hodnotami nadreálnými, takže se o ní dá sotva mluvit s někým, kdo se mravnost nepokusil uskutečňovat.

Tato kniha má být učebnicí jógy i v oblasti přesahující dimenzi obvyklé mravnosti. Proto se musí zabývat i jógou nejvyšší. Přitom ovšem předpokládám, že i této józe porozumí každý, kdo bude postupovat od stupně ke stupni a systematicky pracovat podle jejích směrnic. Z tohoto hlediska je tato kniha podobná učebnici matematiky, jíž může také každý porozumět pouze postupně.

Podstatné změny v bytí, jichž se dosahuje především mravním úsilím na mystické cestě, totiž vyplývají jedna z druhé, bez násilných zvratů v běžně žitém životě. Každého však velmi zajímá otázka, jak dlouho trvá takovýto vývoj k mravní a duchovní dokonalosti. To proto, že by rád vyřešil problémy svého života co nejrychleji a domnívá se, že vše záleží jen na kvalitě nauky. Jako nezasvěcený nechť však o její kvalitě neuvažuje, nemá-li jiných měřítek než své osobní názory na to, co je a co není rozumné! K jeho uspokojení je možno odpovědně říci, že každá nauka je více nebo méně dobrá, podle toho, jaké jsou její mravní zřetele.

K vlastnímu kritériu jedinců, co se má nebo smí a co se nemá nebo nesmí, světská morálka lidem nedovede ukázat jiný mravní směr, než aby každý potřel své protivníky pěstí nebo rozumem. Proto ji pak sotva kdo může uznat za dobrou a duchovně povznášející. Oproti tomu náboženství, dokud si zachovávalo čistou formu, se vždy zakládalo na morálce v dobrém smyslu působivější. A uvažuje-li se dnes o takovéto morálce s despektem, pak k tomu došlo proto, že byla chybně uplatňována. Ti, kdo ji druhým vnucovali, měli velmi často zájem výhradně na tom, aby z ní měli sami prospěch.

Ale i jiné duchovní nauky, jako je např. mystika, dospěly k bagatelizování morálních otázek, když je vysvětlovali světští lidé. Tak se mnohé z mystických nauk přeřadilo do kategorie nauk okultních, které mají lidem umožnit, aby pochopili a porozuměli systémům duchovních nauk, ale nenutí je k tomu, aby se mravně zdokonalovali a nastoupili tímto způsobem cestu duchovního vývoje ze stavu lidského do božského.

Rozmlouvající bohové v této knize pojali mravní otázku praktické jógy jako přípravnou jógu, a proto říkají, že mravní přerod vede ještě dál než k vyřešení naléhavých problémů běžně žitého života.

Jak dlouho však bude trvat, než se člověk mravně přerodí?

To souvisí s energií, s jakou se kdo chopí řešení tohoto úkolu. Tím se tato otázka plně nezodpovídá, neboť čím výše se člověk vyvine na cestě mravního ozdravění, tím méně mu na čase záleží. Proč by také spěchal? Žije harmonicky, může žít eony. Jen bolest nutí ke spěchu. – Je tu však ještě něco jiného. Mravní ozdravění postupuje v úplné shodě s přepodstatněním struktury bytnosti. Tím vystupuje nová otázka: jaké jsou účinky mravního úsilí? – O tom lze říci toto:

Kdo pracuje na mravním ozdravění, jak je předepsáno integrální jógou, o níž tato kniha bude mluvit, musí cítit duchovní proměnu svého bytí jako pouhý průvodní jev mravní proměny. Pocity blaženosti, které jsou výsledkem mravního ozdravění, se stanou téměř živelnými a jsou výsledkem proměny, pociťované až fyzicky. V prvopočátku duchovního vývoje pociťuje usilující člověk své tělo jenom jako těžkou, hutnou hmotu (pociťuje-li je vůbec). Později začíná zjišťovat, že blažené pocity, jež pocházejí z mravní očisty, proudí tělem jako nadpozemské vibrace a kvalita těchto vibrací se zdá být stejně reálná jako kvalita pocitů ze smyslových vjemů. Tyto vibrace se totiž bezprostředně dotýkají samého těla a usilující později zjišťuje, že jeho tělo jaksi subjektivně prochází proměnou, jejíž tendence směřuje k dalším a dalším stupňům zduchovnění.

Potom čas, kterého je třeba k dosažení proměny, ustupuje do pozadí a důležitějším se stává vyvrcholení kvality proměny. Toužící člověk začíná pomalu chápat, že se spokojenost a dovršení mohou sloučit až v okamžiku, kdy samo jeho tělo může sdílet stavy blaženosti provázené pocity a dojmy, že bytost, resp. její vědomí, jsou v příslušném pojetí nekonečné. To znamená, že mu začne záležet na tom, aby mohl žít ve svém vlastním těle pocity, jež provázejí dosažení přiměřeného stupně mravní obrody, a aby dosáhl cíle mystiky; velebného cíle, který může být dokumentován identifikací stavu nekonečnosti nejen na úrovni vědomí, nýbrž i na úrovni bytí, těla.

Čtenář se jistě zeptá, zda je to možné? Odpověď zní: nechť každý, kdo si to chce ověřit, kráčí cestou strukturální proměny bytí prostřednictvím mravní obrody. – Mluvil jsem již o tom, že jde o průvodní jevy praktického duchovního úsilí. Snad vzniká otázka, zda se člověk při praktickém úsilí v józe nestane ještě více zaujatým falešnou osobitou myšlenkou, představou nebo dojmem než člověk běžný. Nikoli! Z rozmluvy bohů je patrné, že se vychází z fyziologických a psychologických předpokladů a že se tudíž připouští, aby si člověk zachoval kritický postoj ke všem stavům a prožitkům, jež v něm začnou vystupovat. Pozorujte a zkoumejte psychické a fyziologické stavy a procesy; když přitom nebudete omezeni materialistickými názory, stanete se moudrými. Usilujte o mravní proměnu a budete moci zjišťovat, že pomalu opouštíte dosavadní základnu, na níž bytují všichni tvorové hnaní živočišnými impulsy. A novou základnou se vám stane reálné prožívání proměny. Závěry mohou být až fantastické. Musí tomu napomáhat víra a přijaté přesvědčení? – Přesvědčte se, že ne!

V józe má seriózní badatel jednu velkou výhodu. Nemusí být zaujat a smí pracovat s největší ostražitostí. Ale jóga je praktická nauka. Proto je nutno přijmout její návody a řídit se jimi. Jelikož pravou jógu předcházejí přípravné práce, nemá se dělat nic jiného než zasahovat do vlastních pocitů a přetvořit je ve šťastné. – Člověk se má cítit šťastným a tento pocit štěstí má připodobnit silou vůle moři, ve kterém nechá koupat celou svou bytost. A tím, že uzná transcendentní jsoucno jako živé a činné božství, má se vyprostit z psychologické sítě bytí, do níž ho lapily smysly.

To všechno znamená, že nikdo nemusí měnit svůj světový názor podle číkoli vůle. Co by pak bylo v józe nevědeckého? Neobvyklý postup? – Obvyklý postup selhává. Máme vysoce vyspělou techniku, ale nešťastné a mravně bezcenné lidi, z nichž mnozí mají v povaze barbarské prvky. Odstraní tyto vážné mravní závady ještě více strojů? Odpověď dává doba.

Předkládám tedy čtenářům rozmluvu bohů. Mohou ji posuzovat. Její hodnotu a pravý význam však nepoznají, dokud nezačnou uskutečňovat její praktické návody. To je ostatně pravý důvod, proč ji předkládám. Jsem si vědom toho, že mnohým jejím vývodům nebudou mnozí čtenáři rozumět. Ale to jim zatím nemusí vadit. Při psaní této rozmluvy jsem musil myslit na to, že jógická nauka má velmi špatnou pověst z různých důvodů, jichž se zde není třeba dotýkat. Ale já vím, že může velmi vydatně pomoci těm, kdo bez víry v Boha hledají Světlo, jímž by si mohli posvítit na své osobní problémy, jež jim případně působí mnohé bolesti. Musel jsem uvážit, že se jóga až dosud chápala jako tajemná disciplína, která má léčit neduhy života kouzly a případně také šarlatánskými zásahy. A to rozhodlo o formě podání.

Doufám, že právě takové podání, jakého jsem v této knize použil, může pomoci těm, na něž jsem myslil. Náboženství a věda se jim zdají být v nesmiřitelném rozporu, ačkoli tomu tak není. Jelikož to nevědí, věří více vědě než náboženství. Věda jim podává přírodovědecká fakta, což se jim zdá spolehlivější než to všechno, co jim předkládá náboženství. A přece oboje jim často může být pouze předmětem víry. Náboženství však předkládá věci jiného druhu než věda. Proto by lidem mělo záležet především na logických vývodech z poznatků obou disciplín, které mají niterně obšťastňovat každého tvora, a to z mravních hodnot.

Situace je dnes taková, že nyní musí náboženství pracovat trochu proti vědě. Když totiž věda odhalila psychicko-fyziologické faktory bytí jako pouhé spontánní a na ničem nezávislé biofyzikální činitele, nepomohla tím lidstvu ani trochu, aby si zlepšilo stav věcí na úrovni subjektivního prožívání. Naopak. Byl přijat názor, že život je řadou mechanických funkcí; tím vzniklo nebezpečí, že lidé jako aktivní činitelé ve světě, a proto i na poli karmy, propadnou úplnému mravnímu znehodnocení. Následkem toho se lidstvo již nyní ocitá na cestě budoucích těžkých následků svého mravního znehodnocení, jež nás již dnes částečně postihují.

Tím se ovšem zdánlivě pozitivistická věda v oblasti pro žití nejdůležitější, totiž v oblasti prožívání, stala pouze pasivní disciplínou. Stala se takovou, pokud chápe mravnost jako úplně podrobenou faktorům psychicko-fyziologickým a s touto „mravností“ plně souhlasí, pokud se přímo nepříčí policejnímu pojetí morálky.

Svým pojetím a postojem dovedla tedy věda lidstvo k názoru, že moc pudů a pocitů, jež působí spontánně, má právo člověku diktovat všechno jeho jednání, resp. že mu je diktuje. Dnešní náboženství jistě již uznává totéž. Avšak tím, že až dosud svým věřícím zdůrazňuje, že je nezbytné rozvíjet mravní hodnoty, zůstává potenciálním strážcem mravnosti. Poskytuje velkému množství lidí i podporu ve snaze dospět k vyšším stupňům mravnosti nebo jim poskytuje alespoň přesvědčení o nezbytnosti mravního povznesení a zdokonalení.

Jóga slučuje vědu a náboženství. Vědou je svým systémem a stopováním psychických faktorů při jejich všeobecném karmickém vlivu na život jednotlivce. Náboženstvím je, když si dovoluje tvrdit, že duchové a fluidické emanace existují nebo se mohou personifikovat. Ale budiž jí odpuštěna tato malá zdánlivá úchylka od pravidla vědeckého postupu. Jóga člověka povznáší do oblasti stavů a hodnot pro běžného člověka iracionálních, ve skutečnosti však transcendentních. Badatelský duch, schopný dokonalejších postřehů, je nachází jako hodnoty racionální. Proto se jedná spíš o stupeň vývoje systému než o způsob nazírání. Pak se bude moci každý hledající člověk přesvědčit, kolik logiky a vědeckosti jóga obsahuje.

Slyšel jsem bohy!

Mluvili o józe. A já jsem mohl zjišťovat, že nevedou hraniční čáru mezi světem osobním a univerzálním, mezi bytím živým a neživým, mezi jednotlivými a mnohými projevy stvoření. Vše bylo pro ně jednou a toutéž emanací Jednoho Jediného, která se na zjevné pláni projevila v rozličných formách. To se mi stalo radostnou předzvěstí. Pochopil jsem, že třebaže jsme jenom jako listí stromu, jsme také nějak i samým stromem. Strom je zase zemí, ta substancí (prahmotou), ta esencí (tj. vědomím), ta přirozeností boží, ta Bohem a ten Věčností. Tím se ve mně zrodil předpoklad pro uskutečnění Věčnosti, po které na vrcholu karmického zrání každý z nás touží.

Záleží tedy pouze na tom, jak dalece je kdo v zajetí smyslů a tím i světa. Předpokládám, že mnozí jsou připraveni. Vím, že jsou nasyceni prožitky, jež pocházejí z citových bouří, orkánů a všech nepokojů, které tyto bouře připravují pro jejich bytost, a že si již chtějí odpočinout v tichu a pohodě.

Rozprávějící bohové se k tomu svou rozmluvou snaží lidem dopomoci. Vysvětlují a poučují čtenáře, jenž pak činy může dosáhnout cíle, který mu objasnili. A já to každému ze srdce přeji.

Pokyny tedy čtenář dostává. Je na něm, aby se je snažil pochopit, uskutečnit a hluboko si vštípit myšlenku na duchovní vývoj, jaký má tato kniha na zřeteli. Domnívá-li se však, že je mystikem, jelikož z nějakých příčin přijal definitivně názor, že problém duchovního vývoje je možno řešit především meditacemi, koncentracemi a dechovými cvičeními, bude muset vyvinout veliké úsilí, aby svůj chybný názor přezkoumal a opřel se konečně o jiná fakta než osobní, citová. Musí se snažit pochopit, že všechno, co v něm volá po bezprostředním zásahu do jeho současných problémů, náleží do oblasti vibrací, a že tento vztah musí odpovídat zásadě similia similibus curantur*, neboť jenom takový zásah je v jeho současném stavu účinný.

*Podobné budiž léčeno podobným.

Vím, že tato homeopatická zásada, již v duchovním vývoji zastávám, nemusí být všeobecně uznána. Kdo se již naučil soustřeďovat a může se pomocí soustředění domáhat stavů vnitřního uvolnění a štěstí, nebude chtít připustit, že je nezbytné měnit postup. Bezprostřední účinek koncentrací se mu zatím jeví jako nejspolehlivější argument proti tvrzení, že je nezbytné v mystickém usilování mnohé změnit. Ale jeho stanovisko nerozhoduje v celkovém rámci problému, jejž má jóga na zřeteli.

Chci-li tudíž zastupovat jógu jako takovou, musím vždy přihlížet k významu psychologických a fyziologických projevů, které mě v souhlasu se zákony logiky nabádají, abych se díval na problémy života a bytí neosobně. Musím přihlížet k tomu, že problémy bezprostředního prožívání jsou problémy týkající se vibrací a že se tudíž dají řešit adekvátním napětím, jež člověk může budit vůlí vyvolávanými žádoucími pocity. Oproti tomu soustředění vyvolává pouze nadsmyslové psychické vlnění nebo napětí; jeho účinek však náleží do jiné kategorie vibrací, než jsou ta vlnění, která souvisejí s přirozeným prožíváním. Z tohoto hlediska je účinek soustřeďování při nezbytné proměně povahy prožívání procentuálně velmi nepatrný; jedině od této proměny může člověk očekávat uspokojivější výsledek. Někdy dokonce mají soustředění docela jiný účinek, než byl očekáván.

Nechť se tedy čtenář namáhá pochopit, že problém životních osudů, které chce vyřešit, náleží do kategorie problémů vibračních. Nechť se namáhá, aby pochopil, že mu vlastně záleží především na tom, aby šťastně žil. To je otázka, jež se týká prostého a skutečného (pocitového) žití a nikoli duchovního vývoje, jak si sám namlouvá nebo si dal namluvit. Pak bude moci pochopit, že musí postupovat tak, jak mu tato kniha doporučuje. A k tomu postupu bych chtěl ještě dodat:

Dovolíme-li pociťování, aby se projevovalo ve stavech neosobních, můžeme za příslušných podmínek zjistit, že tyto stavy jsou vlastně pouhým odleskem bytí a prožívání v rozličných sférách kosmu. Ve škále pocitů je možné pečlivou analýzou identifikovat pocity pekelné, zvířecí, lidské i božské. Každý z těchto pocitů se může zmocnit člověka a ovládnout ho. To však člověk uznat nechce. Proto, třebaže je podroben pocitům, mluví o své moci nad přírodou. Ale příroda je pouhým zhmotněním představ a personifikací pocitů. V jakém poměru k ní je potom ten, kdo tvrdí, že ji překonal? Je v ní utopen i s bezduchými a prázdnými přesvědčeními a názory.

Jógin si nesmí lhát. Musí přiznat fakt, že jeho bytost je podrobena přírodě, a proto se musí snažit osvobodit se ze závislosti na přírodním dění vhodnými a neselhávajícími prostředky. Mohu ho ujistit, že to nebudou především rozličná soustředění. Spíše to bude soubor dobrých pocitů, které na sobě vynutí a které bude udržovat proti opačným pocitům, jež v něm chce vzbudit okolí nebo příroda. Jenom dobrými, záměrně udržovanými pocity ustoupí ty pocity, které člověku vnucuje příroda.

Chtěné pocity se však kvalitativně vyvíjejí. Radost se např. rozvíjí a mění až v postupně se zjemňující blaženost; když si člověk tuto blaženost uvědomí, najde se v božských stavech. To proto, že božské stavy jsou právě stavy pocitové. Tyto pocity vrcholí v pocitech brahmických, ve světě Brahmy, tj. v oblasti, v níž může člověk překonat pocity jako cosi až doposud žádoucího. Když je překoná, přesune se jeho osobní vědomí do oblasti moudrosti a vědomí nadosobního, nadbrahmického.

To znamená, že se toužící člověk jen prostřednictvím pocitů vhodné povahy, jež na sobě vynutil, může dostat až do světa Brahmy, který v jiném smyslu představuje vrcholný stupeň vývoje osobního nebo denního vědomí. Vzhledem k těmto vztahům je ovšem jisté, že teprve ve světě Brahmy, kam se člověk může dostat zkvalitňováním mravnosti, může začít pravou jógu. Než dospěje do světa Brahmy, platí pro něho jenom přípravná část jógy. To buď každému poučením, co musí učinit, než dozraje pro jógu v jejím nejvyšším aspektu.

Konečně může být každý z hledajících lidí šťasten, že řešení delikátních problémů žití je vůbec možné. Za celou dlouhou dobu po svém duchovním probuzení, v níž jsem se setkal s mnohými mystiky, nepodařilo se mi nalézt člověka opravdu šťastného proto, že vyřešil všechny záhady svého duchovního vývoje. Byli to jen lidé, kteří se domnívali, že „něčeho dosáhli“, a přece jsem v nich mohl vidět jenom to, že byli právě prostřednictvím nezkvalitněného pociťování stále podrobeni pudovým silám své nižší přirozenosti. Proto se mi všichni jevili jenom jako zcela světští lidé, kteří na rozdíl od materialistů měli o sobě ještě vyšší mínění, ale jinak se vůbec nepokoušeli vymanit z područí přírody.

Vzhledem k svým vlastním zkušenostem jsem jejich počínání považoval za nebezpečné obelhávání sebe samých, ale – každý z nich chtěl jít svou vlastní cestou dále. Zda k dobrým výsledkům? O tom se musí na konci svého života přesvědčit oni sami, až se setkají s jeho výsledky a karmickým vyústěním.

Vím však ještě o jiných lidech. O těch, kteří stále hledají a dosud se neodvážili utvořit si konečný úsudek o své vlastní mravní a duchovní hodnotě. Doufám, že jim tato kniha bude moci něco dát. Proto jsem ji napsal a posílám ji do světa.

Kéž by jim pomohla na jejich cestě!

Autor

PRELUDIUM

Jednoho dne v ráji, právě při východu slunce – což je asi ve dvě hodiny místního času kdekoli na zemi – pocítil Vidžňánibuddha, že je zasažen do svého božského srdce paprskem touhy božího kajícníka. Proto začal uvažovat o svém sestupu na zemi. Neuvažoval však jenom z této prosté příčiny. Člověk – kajícník byl schopen uvědomit si při své božské kázni i sebe sama, a to jak na úrovni psychické přirozenosti, tak i na úrovni svého hmotného těla. A jelikož jeho touha byla pročištěna tak dalece, že působil jako samo božství, byla vybavena křídly, jimiž nesena mohla z přirozených příčin dostihnout srdce Vidžňániho.

Jak z tohoto důvodu, tak i tím, že si kajícník uvědomoval, že je vybaven lidskou přirozeností a hmotným tělem, přetvářelo se jeho duševní úsilí v paprsek, v hustý oblak, v duchovní kouř, který houstl a houstl, až se stal neodolatelnou silou. Tato síla vnukala Vidžňánimu myšlenku a pocit, že se i jeho přirozenosti zmocňuje tíže a hmotnost, která ho stahuje z božských výšin na zem.

Uvažuje o tom, začal si Vidžňáni uvědomovat, že musí řešit tuto situaci, která byla pro něho zcela nová. Uvažoval ve svém božském srdci a duchu, zda má čelit magnetické síle, která se ho zmocňovala a zahalovala jeho vědomí, prodchnuté čistotou jeho vlastní tělesné přirozenosti. Nebo zda má považovat touhu pozemského kajícníka, která se ho dotýkala, za hlas osudu, za příkaz boží, uposlechnout ji a sestoupit na zemi, aby se srdce kajícníka naplnilo radostí.

Buddhové jsou však do jisté míry také bódhisattvy. Proto bylo možno snadno uhodnout, že Vidžňáni nejspíše sestoupí na zem. To byla zpráva, která se rozšířila v nebi bohů jako blesk.

Bohové se shromáždili a usoudili, že je nezbytné souhlasit se sestupem Vidžňániho na zemi. Slíbili mu však, že budou ochraňovat jeho světelného ducha, až na zemi v těle člověka bude po určitou dobu jako každý jiný člověk zahalován lidskými sklony a přitahován k cestě dolů, do připoutanosti na smyslech a na hmotě. Tím byla celá tato záležitost rozhodnuta a Vidžňánibuddha se klonil k tomu, že sestoupí na zemi.

Ani nečekajíc na toto rozhodnutí, usoudila bohyně Aptasatdéví, že věci takto dopadnou, a proto rychle sestoupila na zem, doufajíc, že si s Vidžňánibuddhou bude moci porozprávět o tajné nauce srdce, o níž se domnívala, že ji tak dobře nezná. Mínila také, že bude pro dobro lidí prospěšné o ní promluvit. Pospíšila si, aby byla brzy na zemi a doufala, že pozná světlo Vidžňániho, jakmile ve světě zazáří. Tak, skryta, začala žít svůj lidský život.

Později, když se octl v lidském těle i Vidžňánibuddha, chtěla ovšem příroda podle svých přirozených tendencí zahalit jeho pravé vědomí. Chtěla je zcela zakrýt a učinit podobným vědomí lidskému. Ale jak to již bývá u bohů, tak tomu bylo i u Vidžňániho: vyvinul v sobě odpor proti těmto tendencím, které se v jeho nitru vyvinuly působením přírody. Tento odpor v něm pramenil přímo z Ducha, jenž v něm sídlil a byl velmi vyvinut. Tak začal boj boha Vidžňániho o přemožení přírody, která se ho zmocňovala. A potom, když Vidžňáni v tomto boji zvítězil, bylo učiněno zadost zákonu, že osvobozující mystická cesta musí být opět nalézána a znovu odevzdávána lidem jako dar bohů.

Tím buď čtenář poučen, že zrodí-li se božská bytost v lidském těle, snaží se příroda získat nadvládu i nad jejím duchem, tak jako ji má nad duchem každého obyčejného člověka. Ale u božské bytosti je světelná podstata vlastní přirozenosti dosti mocná, aby ji donutila jak k boji s přírodními silami, tak i ke snaze o vítězství božského Ducha nad hmotou. Dokonce jí nechybí ani předpoklady k dosažení tohoto vítězství.

O jaký boj jde?

Bohové bojují s mocí přírodních sil – jimž podléhají všechny bytosti lpící na fyzických tělech – vysokou snahou o to, aby udrželi božské vědomí nezakalené. Když se jim konečně podaří podrobit přírodní tendence fyzického těla božskému vědomí, pak musí celá jejich bytost uznat božskou kvalitu této složky, vědomí, které je fyzickému tělu nadřazeno. A tomu se říká realizace božských stavů.

Je nutno vědět, že snaha udržet božské stavy na úrovni denního vědomí nemůže být nikdy bez následků i pro fyzickou bytnost. Uvážíme-li, že lidské vědomí v sobě v jisté formě zahrnuje i fyzickou bytnost, můžeme si dovodit, že kosmické nebo božské Vědomí je jistou formou nebo obměnou vědomí lidského, ale že následkem své inkarnace zahrnuje v sobě též fyzické bytí. Z toho vyplývá, že i lidská bytnost může svými tendencemi ovlivňovat božské vědomí. Proto boj o zachování a podržení božského vědomí v celé jeho slávě je bojem o podrobení si fyzického bytí právě božským vědomím. A tím se tento boj zápasící bytosti stává snahou o povznesení vlastního bytí na božskou úroveň.

V božských oblastech se zdá být zákonem, že jejich obyvatelé musí sestupovat na zem, přijmout na ní lidská těla a bojem o udržení božského vědomí si ta těla podrobit. Pak musí prostřednictvím uvědomění si svého lidství způsobit, aby jejich lidským tělům byla vtisknuta božská povaha a aby tímto aktem byla příroda v subjektivním lidském smyslu povznášena k božství.

Normální tendence přirozenosti všech živých tvorů směřuje totiž k většímu zhutnění. Kdyby tato tendence nemohla být brzděna, pak by život v přírodovědeckém pojetí spěl rychle k degeneraci, která se projevuje psychickým a potom i fyzickým zhutněním a zmrtvěním. Božské složky, jež tak rychle nedegenerují, ztratily by všechny vztahy k fyziologickým složkám, takže nám známý pořádek by tím byl porušen. Hmota by totiž začala ztrácet životnost, kdežto životnost by ustoupila do oblasti jevů náležících do neprojevené přírody.

Proto se životnost, která se v čistém projevu tak velice podobá božství a také k němu směřuje, jaksi automaticky vzpouzí přírodním tendencím bytí na úrovni pudové životnosti, která ji chce vypudit z oblasti biologické do oblasti neprojevené.

V lidské oblasti se tento odpor čiré životnosti vyjadřuje tím, že se rozněcují touhy po božských oblastech a prožitcích. V božských oblastech se tato životnost personifikuje v postavách nebo představách fyzicky více souhlasných s čirou životností, která je blízká božství. Ale tato životnost jakožto síla představuje v lidské sféře u božských bytostí neuvědomělý sklon, který je nutí podrobit si svá vlastní lidská těla.

Když se tedy božské bytosti, jež v tomto stadiu můžeme pokládat za vyvinuté božské vědomí, ocitnou v lidských tělech, vždy se z vnitřních popudů snaží zrušit vliv přírodních tendencí takto nabytých fyzických těl. To znamená zamezit a oddálit degeneraci živoucího stvoření prostě již tím, že mají božskou přirozenost, která se jim připomíná.

Začíná-li však boj o záchranu rozvinutého božského vědomí jenom jaksi instinktivně, totiž v předtuše nebezpečí jeho ztráty, nikdy nemůže ihned probíhat podle pravidel, jež by logický rozum mohl zřetězit v nauku. Ale vítězství neplánovitého boje vede obyčejně k dosažení stupně, který je nazván pratjékabuddha.

O Vidžňánibuddhovi se však předpokládá, že jeho vědomí je rozšířené a plné jasu. Proto když se vtělil, musil jeho zápas o zachování vrozeného a dokonce již rozvinutého božského vědomí probíhat alespoň do jisté míry podle pravidel nauky, která osvobozuje od sil přírody, jejichž působením jsou přemáhány božské kvality v lidství. To právě věděla Aptasatdéví a to také bylo známo ve shromáždění bohů, kteří dávali souhlas k tomu, aby Vidžňáni sestoupil na zem.

Ale i bohové, když se ocitnou v lidských tělech, zapomínají často na svou předchozí slávu. Jejich božská přirozenost se jim připomíná více či méně podvědomě. Z toho u nich vzniká spontánní odpor proti hnacím silám přírody, odpor, který se může vyvinout v boj o poznání. Tento boj se obvykle postupně mění v systém, jenž platí pro všechny tělesné bytosti. Neboť ani bohové ani lidé nemohou s úspěchem přemáhat tendence bytí jinak než podle všeobecně platných pravidel duchovního růstu a vývoje. Z toho důvodu je pak táž nauka znovu nalézána a znovu a znovu uváděna do života, ačkoli skryta existuje na zemi od nepaměti.

Když se tedy Vidžňánibuddha inkarnoval do lidského těla, byl také puzen vnitřní přirozeností k tomu, aby přemáhal tendence lidského bytí. Obával se jim podřizovat, a proto v sobě rozněcoval božské vědomí, božské usuzování a božské pociťování. Tímto způsobem se propracovával k vítězství nad svým právě přijatým lidstvím.

Tento boj trval velmi dlouho. Lidství se mu vnucovalo, kdežto božské vědomí se v něm zastiňovalo. U božských povah a inkarnací je však pravidlem, že nikdy nedovolí, aby je ovládla slastná smyslovost jejich vlastního lidství, jež nebývá zatíženo pekelnou karmou. Nepřipustí to až do té doby, kdy božské vědomí zastíní všechno jejich lidství, ba bytí.

Tak tomu bylo i u Vidžňániho. Usiloval o to, aby zpevnil božské vědomí v rámci svého bytí, až posléze dosáhl toho, že již přestalo mizet v bouřných stavech lidskosti. Naopak skutečně zastínilo celou jeho lidskou přirozenost a vyniklo v jeho bytosti jako záře božskosti a osvícení. Tato záře již mohla být patrná každému duchovnímu zraku a na lidské úrovni vykrystalizovala v nauku o metodickém přemáhání tendencí lidství, které stahují bytosti dolů na scestí, do přírodnosti a pak nakonec do pekelného světa.

Tak se ocitl Vidžňánibuddha na pláni našeho světa a začal do něho vyzařovat světlo upevněné božským vědomím. To byl stav a současně i okamžik, který připomněl bohyni, zvané Aptasat, její vlastní přirozenost. Rozpomněla se na sebe, na svůj božský původ a na svůj úmysl v minulém bytí a začala putovat ve směru záře, až konečně přišla k Vidžňánimu, s nímž začala tuto rozmluvu.

DÍL PRVNÍ

Fyziologické, psychologické a karmické podklady pro sjednocení individuálního bytí s absolutnem

PRVNÍ ROZMLUVA

Otázka způsobu prožívání a cest ke svobodě

Aptasat: Když se rozhlížím po pláni projeveného světa a spatřuji všechny jeho tvory koupat se v božském dechu Ducha života, jsem tímto pohledem tak nadšena a okouzlena, že bych na tomto světě chtěla být snad stále. Pověz mi, Vidžňáji, proč tvorové obdaření lidskými těly z tohoto nádherného světa odcházejí, ač milují život? Proč nežijí v lásce boží a neradují se ze života jako my, bohové, kteří známe svou podstatu? Díky tomu se z ní můžeme těšit, můžeme i dlouho žít, upamatovat se na vlastní minulé životy a poznávat božství, jež sídlí jako strážce všeho dobrého v centru našeho bytí, harmonizuje je a tím činí jeho existenci snesitelnou.

Vidžňáni: Pohled na tento svět je jistě úchvatný, ale jen pro bohy, kteří mají čistou přirozenost, a také pro tvory, kteří si jako činní jedinci podvědomě připomínají blaho svého karmického mládí a následkem toho reagují na impulsy z latentního božského zřídla svého bytí. Jsou to jedinci, kteří dosud nedozráli tak dalece, aby je to vedlo k samovolné introspekci; z ní potom vzniká další, ale již uvědomělý rozvoj božských kvalit v jejich bytosti.

Mluvme však především o těchto karmicky mladých tvorech. Protože dosud nejsou duchovně zralí, není jim znám zákon života, podle něhož je bytí pouze procesující skutečnost. Jen z toho důvodu mohou bezstarostně žít svůj život prostřednictvím smyslového vnímání jeho tvarů, niterných vzruchů a dojmů, které z toho pocházejí.

Tvary jsou však čímsi živým. Žijí vnitřně, a protože jejich centrum, jejich nejvyšší Já, je transcendentní činitel, je tento jejich život obecně jakousi vibrací nebo procesem. Proces je zase prokazatelně jenom disharmonické vlnění celého stvořeného skupenství, tj. bytosti. Proto je celé žití spíš vnitřním třením a řadou konfliktů, jimiž jsou tvorové tříbeni a vedeni ke svému zušlechtění. Tak je to v plánu Nejvyššího Božství, které touží absorbovat všechno stvořené a proměnit je ve kvalitu sobě podobnou. Proto je žití utrpením a utrpení je křesací kámen, jímž se má zanítit duchovní Světlo; to je ve tvarech životností nebo je prostě životem tvaru, hmoty.

Pokud je bytost životními zkušenostmi mladá, je živelnější a tím i duševně více odolná proti disharmoniím, jež pocházejí z niterného tření. Proto se prostřednictvím pozornosti upoutává vědomím na povrchový vzhled stvoření. Vnímá totiž, usuzuje a zjišťuje vše jen prostřednictvím smyslů, zatížených obvykle citovou příchylností nebo odporem k věcem hmotného světa. To je důvod, proč se taková bytost může radovat více než ta, která je karmicky zralejší.

Je-li některá bytost z hlediska životních zkušeností starší a její vědomí se již nechce zabývat registrací stále se opakujících smyslových vjemů, snaží se nebo pokouší o to, aby mohla na psychické úrovni setrvávat v tzv. přirozeném stavu. Tím sestoupí vědomím hlouběji do vlastního bytí, kde se ovšem hned stane obětí vnitřního dění. Z objektivního hlediska tím vzniká utrpení, subjektivně začíná taková bytost utrpení registrovat.

Aptasat: Nejvyšší Božství se však zdá být tak vysoko povzneseno nad stvoření, jako by k tvorům ani nemělo přímé vztahy. A přece říkáš, že plánem Nejvyššího Božství je absorpce všeho. Jak tedy pohlížet na tyto vztahy nejvyššího bytí k nejnižšímu?

Vidžňáni: Nejvyšší Božství, tedy Bůh jako pouhá kvalita, je vlastně vyhraněné kosmické Vědomí, které má určité tendence i působení. V bytostech a tvorech je zajisté též obsaženo, a to jako jejich tzv. Nejvyšší Já. Toto Já se jim připomíná jen prostřednictvím neuvědomělých tužeb po lepších životních okolnostech. Nakonec se bytosti stávají obětí těchto vysokých tužeb a jimi podněcovány začnou usilovat o zlepšení stavu svého bytí; to způsobí urychlování karmického běhu jejich života.

Na počátku však zpravidla niterná struktura tvorů a především lidských bytostí nebývá taková, aby dobře snášela urychlení osudového dění karmy. Proto upadají do vnitřních konfliktů a tím také do utrpení a bolestí, jimiž rychleji dozrávají k nezbytným životním zkušenostem.

Na nižších vývojových stupních se však tvorům nejvyšší Já nepřipomíná dosti zřetelně. Proto také ty existence, které jsou ve svém duchovním vývoji teprve na těchto stupních, mohou setrvávat v dostatečné vnitřní harmonii, resp. ve spokojenosti, založené ovšem na duševní tuposti. To jim dovoluje, aby získávaly z vjemů více oblažujících smyslových vzruchů a pocitů.

Vzhledem k tomu nemohou tvorové nejnižšího řádu vnikat do hlubin života, jehož pulsace je vlastně příčinou niterných konfliktů. Setrvávají spíše na povrchu, žijí z vjemů a dojmů a ze smyslových vzruchů, z nichž pramení přesvědčení, že zevní život je nádherný. A tak nic nevědí o obecně platném zákonu, podle něhož se tvůrčí síly bytí střetávají a srážejí v psychické oblasti. Toto střetávání vždycky vnímají bytosti mravně a karmicky pokročilé.

Aptasat: My bohové si však dobře připomínáme všechen nepokoj psychické úrovně, to niterné dění, které je život, a přece netrpíme jako ostatní tvorové žijící na zemi, jak pravíš. Víme přece, že i tito tvorové mají božskou přirozenost, která je jejich podstatou, a proto by se z ní jistě též mohli radovat jako my, bohové. Proč je tomu jinak, ó Vidžňáji?

Vidžňáni: Když vzniklo stvoření a jeho jednotlivé útvary se začaly projevovat jako živoucí individua proto, že přijaly kosmický Dech a díky vlastní fyziologické struktuře na něj reagovaly. Zprvu v nich tento Dech vibroval jenom jako hybná nebo oživující síla orgánů, které již dříve sám pomohl obměnami své poznatelné činnosti vytvářet. Ale tento kosmický Dech, pokud působil jenom jako hybná nebo oživující síla orgánů, se ještě neprojevoval jako duch člověka, resp. jako čiré vědomí sídlící ve tvarech. Projevoval se jen jako působivá síla animálních impulsů a takový zůstával dlouho a dlouho.

Ale i v této formě mohl již přidávat tvaru nebo tvoru životní zkušenosti; na základě těchto životních zkušeností se tento Dech v živé přírodě postupně opět izoloval a proměňoval se ve zdánlivě dosud nebývalou formu, v duchovní Dech. To je stav, který se ze současného lidského hlediska jeví jako přijetí božího Ducha tvary.

Ještě později, kdy se izolovaný duchovní Dech projevil ve tvaru jako Duch sám, zprvu jen ve formě jáství a denního vědomí, mohly se tyto dvě složky jevit jenom jako vyhraněné a tím vlastně izolované od hmoty, ať má tato hmota jakoukoli povahu nebo tvar. Tím ovšem vývoj tvaru a jeho duchovní náplně dospěl jakožto individuum až na stupeň, kde se vyjadřuje jako lidská existence.

Ve všeobecném vývoji stvoření je člověk tvor vybavený dobře izolovaným denním vědomím. Část jeho vědomí se během doby transformovala v dobrý druh sebevědomí. To je stupeň, na němž začíná vědomý život tvaru.

V počátečních stadiích biologických projevů tvaru, který se již stal člověkem, nemůže tvar – resp. člověk – vnímat psychické stavy svého nitra a jeho esenci (Ducha) v téže kvalitě, jako oboje vnímají bohové. Jeho tělo působí na jeho vědomí jako na tvary nebo na těla těch živočichů, kteří v karmicky vývojovém procesu nedosáhli stupně člověka. Proto, hledě v sebe, se nedostatečně vyzrálý člověk nemůže těšit z vlastní vnitřní přirozenosti jako my, bohové. Nachází v sobě spíš neútěšnou bezduchost a bezradostnost, kdežto zářivou přirozenost, která je v bozích tak vyvinuta, vůbec nevnímá.

Připomínám však: toto je jenom dočasný stav duchovně nevyvinutých živých bytostí. Neosobním a zkušenostním vývojem shromažďuje např. člověk svým žitím nádheru božského Dechu. Až jí dosti nahromadí, pak se mu pohled do sebe stane také potěšením jako nám bohům, kteří jsme jeho staršími duchovními bratry.

Aptasat: Podle tvých slov je dosti značný rozdíl mezi bohy a lidmi. Ale když duchovním zrakem pronikám sféru života rozdruženého v různých tvarech, zdá se mi, že každý tvor v sobě má božskou jiskru, kterou může snadno rozdmýchat a pak se koupat v tomto slastném božském ohni. Což bohové mají v tomto směru před ostatními tvory nějakou výhodu, náskok, nebo dokonce více pokročili na cestě vývoje a rozvoje této božské jiskry?

Vidžňáni: Bohové jsou bytosti, jež poznaly svou niternou přirozenost jako přirozenost božskou a zářící. Jako takovou ji však průměrní lidé nepoznávají. Proto se bohové mohou radovat, hledíce do svého nitra. Jejich božská a zářící přirozenost působí na jejich vědomí tak mocně, že je povznáší nad vnitřní dění plné konfliktů. Protože tyto konflikty nemohou zasáhnout jejich vědomí, jež stále sídlí v božském jasu, podporují jejich celkové karmické zrání v prožitcích vnitřní harmonie. Vyvrcholením tohoto karmického zrání se jejich bytí povznese nad formy.

Když však naproti tomu lidé hledí do sebe, mohou v sobě najít pouze bouřlivé procesy. Jsou to konflikty vznikající působením moci přírody, která na bytostech i všech útvarech stvoření vynucuje vývoj k vyšším formám života. Poněvadž je člověk vědomím ponořen do těchto konfliktů, znamená jeho postupné zvnitřnění vlastně jen stupňování utrpení, dokud jeho nitro nevykrystalizuje tak dalece, aby mohlo symbolizovat zářivé božství v bozích již vyvinuté. Nauka o zbožštění učí jak toho dosáhnout brzy a s menšími bolestmi.

Aptasat: To vše, co jsi právě řekl, ukazuje spíš na přirozený vývoj tvarů a tvorů. Proto se může uvažovat o tom, že se stvoření vrací k svému vlastnímu duchovnímu prapůvodu hlavně vývojem, podmíněným vlivy, jež pocházejí ze soužití jeho jednotlivých jevů. Ale lidé nejsou vždy s tímto pomalým vývojem absolutně spokojeni. A když uvažuji o bozích, jejichž vědomí je přece také vězněno v tělech, pak by se ani oni nemuseli radovat, kdyby správně zhodnotili situaci, v níž jako bytosti žijí. Řekni mi, Vidžňáji, jak uvažovat o této situaci, aby se bytost v celé své přirozenosti mohla poučit o této hře života a nemusela tolik trpět!

Vidžňáni: Nespokojenost se současným psychickým stavem počíná tehdy, když je tvar z povrchního hlediska produchovnělý tak dalece, že se v něm začne projevovat animální duchovní život. To znamená, že přijal tolik esenciální síly v podobě kosmické duchovnosti, že si ji začal uvědomovat v její vlastní podstatě, totiž v její nezávislosti (svobodě) na protikladech. V tomto okamžiku vzniká v bytostech touha uskutečnit tuto svobodu jak v osobním (psychologickém), tak i v bytostném (fyziologickém) smyslu.

Přirozenost těla a orgánů způsobuje, že bytost této svobody nemůže dosáhnout. V tomto smyslu je hmotné bytí pouze zprůlinčitělou a tím k procházení duchovní síly způsobilou hmotou, která se pro svou přirozenost hlásí spíše k hmotě samé o sobě než k duchovním kvalitám. Proto vzdoruje vědomým akcím, jejichž účelem je učinit z bytosti opět Ducha (v kosmickém smyslu), kterého představuje esenciální (kosmická) síla, přítomná v každé hmotě i tvaru. Ale přesto je to příčinou, že každá bytost začne usilovat o realizaci poznané nebo tušené duchovní volnosti, ovšem podle svého vlastního pochopení a svých způsobů. Obecně je na počátku toto úsilí nesystematické a často má abstraktní ráz ve vztahu ke konkrétnímu prožívání a bytí a jeho tendencím. Tím se takové úsilí mnohdy stává jenom kritickým napětím, jímž se vyvozuje teplo a to zase jiným způsobem rozrušuje původní strukturu tvaru, jejž bytost nosí jako tělo. To samo je ovšem stálým utrpením.

Aptasat: To tedy znamená, že tvar a tvor jsou stavy vývojové řady nebo postupu. Ale tvorové představují vývojový stav, v němž si již konkretizované, a proto živoucí osobní vědomí připomíná esenciální kvalitu, která je kosmickým Vědomím a v jiném smyslu Nejvyšším kosmickým Já. Proto asi tvorům záleží na tom, jak se tvar vyvinul v bytost a ta k uvědomění si této kosmické skutečnosti. Či snad je tomu jinak?

Vidžňáni: Skutečně jsem měl na mysli stav, v němž se již kosmická Duchovost (kosmické Vědomí) jako kvintesence oceánu Duchovosti nebo vesmíru bytosti připomíná tak dalece, že se k ní její animální vědomí začne hlásit jako k svému vlastnímu Já. Pak vzniká touha, často jen neuvědomělá, proměnit v tuto kvintesenci celé bytí. Neboť bytosti, které vytušily, že tato kvintesence existuje, též instinktivně tuší, že jejím všestranným rozvojem a uskutečněním na úrovni prostého sebeuvědomění skončí bolesti jejich života.

Orgány a dobře scelený organismus se však této Duchovosti nechtějí poddat. Proto dochází k boji vědomí jako kvality samé o sobě s celkovou bytostností. K boji právě toho vědomí, které vnímá kosmickou Duchovost, s tou bytostností, která se chce vyžívat pocity a která chce prodloužit svou existenci pocitovým spojováním se s jinými útvary projeveného světa. Vědomí, ozařované velebnou kosmickou Duchovností, která vznikla obměnou kosmické Duchovosti, je jí však tak aktivizováno, že se bytost nepodvolí elementárním tendencím svého bytí, aby je dále unášely. To je boj, v němž vítězící vědomí dokazuje svá jednotlivá vítězství nad tendencemi bytí teplem nebo jinými stavy, jimiž bude bytí jednou zcela přemodelováno.

Aptasat: Mám tomu tedy rozumět tak, že utrpení a boj jsou vlastně teplem, jímž se má rozrušit struktura veškerého fyzického materiálu bytí? A že účelem života je přepodstatnění celého bytí ve volný kosmický Dech, jenž je pojmově pro člověka Duchem, tedy něčím, co je skutečné jen jaksi nadsmyslově?

Vidžňáni: Vskutku tomu tak je, ó bohyně. Jakmile se kosmická esence upoutá nebo i jen samovolně vymezí v nějakém (i fyzikálním) útvaru, ihned se promění. Promění se především v osobní vědomí, které se pak ocitá pod tlaky, jež vznikají gravitací tvaru nebo také fyzikálním vymezením jevů. Tak pro esenciální sílu vzniká deprese, jež, posuzována citem, je vždy vlastně utrpením.

Deprese má však působit na esenci bytosti tak, aby v bytosti vzbudila touhu po absolutní svobodě, čili aby bytost začala tíhnout k absorbování substancí tím, že by je poznala jako esence samé. Tímto způsobem lze totiž substance přepodstatnit až v prapůvodní skutečno, jež je z hlediska smyslového vnímání kosmickou Prázdnotou. Neboť právě tato Prázdnota se stává v útvaru či v bytosti osobním vědomím, jestliže o ní chceme uvažovat jako o diferencované skutečnosti.

Aptasat: Proč však my, bohové, netrpíme, když složka, nazývající se vědomí, je v našem bytí stejně upoutána ve tvarech, jako je tomu u jiných tvorů?

Vidžňáni: Bohové nemohou trpět, neboť jejich vědomí kotví ve stavech nebo silách, jež mění strukturu těl, a nikoli ve tvaru, který je těmito silami proměňován. Jinak je tomu u lidí nebo u jiných tvorů. Ale to je jejich úděl. Jsou upoutáni na těla, a proto musí trpět, neboť právě těla procházejí proměnami, čili zduchovňujícími procesy.

Jen vývojovým procesem mohou podlidské bytosti a charaktery změnit karmické zatížení, pro něž jsou odsouzeny setrvávat vědomím v proměňovaných složkách, totiž v těle. Je to tím, že jejich rozum je pro karmické nezásluhy pod těžkým příkrovem nepoznání a tím je zapřažen výhradně do služeb fyzických potřeb bytí.

U lidí je tento příkrov slabší. Proto mohou mnohem snadněji rozumět nauce o odpoutávání vědomí od proměňovaných složek a tím uniknout utrpení. Na cestě k tomuto úniku nemají dokonce v tomto ohledu žádné zábrany kromě nevíry v nadsmyslové dobro a různých falešných přesvědčení. To jsou jenom stínové překážky pro každého, kdo chce vědomí přesunout nad úroveň živočišného žití, upoutat se na síly proměňující bytnost a tím dosáhnout radostného prožívání, které je samozřejmým průvodcem tohoto stavu psychiky.

Tvary, ačkoli jsou ve svém vyšším aspektu pouhou vibrací, která má příslušnou frekvenci, přece jen představují z hlediska denního vědomí neintelektualizovanou, ba neprostupnou hmotu, jejíž působení na vědomí je jen nepříznivé, a proto vyvolává špatné duševní stavy. Ze všeobecného hlediska je člověk tvor, jenž tíhne jak vědomím, tak i smyslovou výzbrojí především k tělu, které je těžším a hutnějším vyjádřením vibrací tvořících bytnost. Božské bytosti a stejně i lidé, kteří realizovali božskost, však tíhnou vědomím k vyššímu druhu napětí nebo vibrací. Život a napětí jsou tedy síly, takže jsou vědomí kvalitativně bližší než hmota, a proto na ně nepůsobí tak těžce jako těla. To je předpoklad pro šťastnější pociťování, k němuž se tak nesnadno propracovávají lidé, kteří lpí na svých tělech.

Aptasat: Mohou tvorové vůbec porozumět, co míníme silou, která může působit na strukturu těl? Kromě toho vzniká otázka, zda tato síla působí samočinně nebo jen tehdy, je-li určitým způsobem usměrňována a modifikována.

Vidžňáni: Sílu, která mění strukturu těla, je možné poznávat v psychických projevech, ale jinak ji mohou tvorové jenom těžko identifikovat. Na psychické úrovni lze tuto sílu i její povahu snadno poznat, jestliže ji někdo zaměřením své vůle promítá do materiálu vlastního bytí. Vůle je totiž duševní síla, která může všechny síly bytí sjednotit a spoutat. Vytváří z proměňujících životních sil proud, jehož intenzita, již mu dala vůle, a kvalita, již mu udělily stavy vědomí, může nanejvýš pozitivně měnit strukturu materiálu a vlastního bytí, do něhož usměrněním proudí. Aby však síla mohla být jako proměňující pochopena a donucena vtékat proudem do materiálu, který jí má být proměněn, musí kontrolující vědomí jako strážce této záměrné proměny sídlit v nadfyzických složkách. Musí sídlit nad životními silami, kdesi v životě v jemnějším smyslu toho slova. Neboť pokud sídlí v tělech a v tělesných orgánech, pak je jejich vězněm, který setrvává v pevných zdech materiálu, jenž má být jako pasivní složka a oběť životních sil nebo sil života proměňován životními zkušenostmi.

Aptasat: Znamená to tedy, že táž bytost, která náleží do kategorie tvorů duševně poutaných na proměňované složky těla, může jaksi vystoupit z řádu bytostí sobě podobných a duchovně se začlenit do řádu bytostí, které dovedou manipulovat s proměňujícími složkami (silami), nebo do řádu bytostí, které už v nich trvale sídlí svým vědomím?

Vidžňáni: Je tomu právě tak, bohyně, jak sama pravíš. Pochopí-li totiž bytost, že se může poutat na proměňující složky nebo v nich sídlit svým vědomím, má již tuto možnost. Jestliže někdo něco pochopí, znamená to, že to v jistém smyslu již uskutečnil. Každému, kdo karmicky uzrál pro pochopení duchovního života, to poskytuje možnost, aby dosáhl vyššího stupně na žebříku bytostného vývoje a tím se vřadil do vyšší kategorie bytí.

Aptasat: Co se však za těchto okolností stane s opuštěnými proměňovanými složkami, totiž tělem? Nestanou se pro život a karmické zrání bezúčelnými a neporuší bytost, která je opustila, řád, jehož přece je členem? Neopustila protizákonně karmu, která ji měla povznášet v jejím vlastním řádu na úrovni celého bytí?

Vidžňáni: Uvažuješ-li, bohyně, o tom, jak všeobecně jsou bytosti poslušny zákona v záležitostech svého normálního začlenění do životního procesu, pomysli, že jógická nauka je naukou svobodomyslných znalců tohoto zákona. Ti v poučkách o náboženství, které se opírá o představy a domněnky teologů, nevidí nic směrodatného.

Pokročilí jóginové se jednak řídí zákonem o vyrovnávání silového napětí, jednak se opírají o vliv a kvalitu sídla uvědomování. Na základě tohoto zákona je možno pochopit, že bytosti mohou bez škodlivých karmických následků tohoto nenáboženského činu vědomím opustit nevhodná sídla sebevědomí a uchýlit se do sídel vhodnějších.

Jóginové se mohou uchýlit do těchto sídel nebo sfér zvláště tehdy, když tento čin neznamená útěk, vyhnutí se nebo vymanění z prostředí, které jim bylo určeno karmickým nebo mravním zákonem, nebo když tento čin neznamená útěk za novými smyslovými požitky nebo uhýbání se osudovým situacím z pouhé slabosti; za těchto okolností mohou opustit nevhodná sídla uvědomění. Kdyby však z těchto sídel nebo sfér unikli z jiných důvodů, hromadili by nezáslužnou karmu, která by je oslabovala a přetvářela ve tvory, kteří by pak byli ve svém životě snadno drceni duchovními i karmickými překážkami. Vzhledem k tomu jsou jóginové za příslušných okolností povinni setrvávat na svém karmou vykázaném místě a zůstat tam tak dlouho, až se jim díky získaným životním zkušenostem stane prožívání vztahující se k tomuto místu zcela bezdůvodným. Teprve potom si mohou být jisti, že dosáhli stupně příslušné karmické zralosti, který jim dovoluje určené místo opustit, a to třeba i proti vůli bohů a lidí, a že smějí kráčet dále za obecně neznámým mystickým cílem, za Nejvyšším Uskutečněním.

Začlenění denního vědomí tvorů má nejvýš rozhodující vliv v oblasti povšechného prožívání, které se v životě projevuje pouze rozličnými pocitovými stavy. Ale kromě denního vědomí existují ještě jiná vědomí, která se mohou projevit za zvláštních podmínek. Jedno z nich např. udržuje pořádek a souhru funkcí celého organismu. Je však vždy méně patrné než vědomí denní a sídlí ve vegetativním nervovém systému. Toto vědomí se často chybně nazývá podvědomí.

Toto rozčlenění vědomí je však jen hrubé. Každá složka bytí je totiž vybavena vlastním vědomím a tím se orgány stávají v souhře celého organismu do jisté míry autonomními. Proto je nutné považovat většinu složek bytí (fyzických i duševních) za neovladatelné. Nejsou totiž v dosahu denního vědomí, a proto jsou vlastně jakoby opuštěné vědomím života nebo denním vědomím, ačkoli je jinak jejich životnost jasně zřejmá.

Pokud se bytosti nebo tvorové podrobují nižším zřetelům, jejich denní vědomí sestupuje z oblasti denního vědomí do různých druhů podvědomí, kde začne vládnout oblastem vykázaným právě podvědomí. To vede k znehodnocení kvality denního vědomí, a přece se o tom z nevědomosti neuvažuje jako o hříchu plynoucím z porušení zákona karmy. Tento zákon totiž bytostem přikazuje, aby se vyvarovaly toho nechat transformovat byť i jen část denního vědomí v podvědomí nebo je nechat zapadnout pod práh denního vědomí.

Nižšími zřeteli a úpadkem vědomí, jenž je na nich závislý, se stává patrnou karmická zákonitost. Ukazuje se totiž, že život bytostí se řídí právě vědomím přepodstatněným v podprahové nebo podvědomé spíš než vědomím denním. Život bytostí je řízen spontánními podvědomými vzruchy a impulsy, a proto přísně spravedlivě, přesně podle zákona o napětích, jež tvorové vnášejí do podprahového života svým zevním životem. Vzhledem k tomu se tvorové nemusí starat o to, zda se dopouštějí hříchu, když opustí některý z vědomě žitých stavů a uchýlí se do stavů jiných. Pro tuto okolnost platí totiž toliko jeden mravní zákon:

Uchýlí-li se bytost od dosud žitého osudu do jiného pomocí nové psychické orientace, musí si být vědoma toho, že dobro, které přijímá a které pochází pouze z její nové psychické orientace, musí ihned splácet vírou v dobro, uctíváním Nejsvětějšího Božství a konáním dobrých skutků od prvého okamžiku své obrody. Nemá, jak se u neovládajících se tvorů zpravidla stává, neodpovědně unikat zlu, jež si v minulosti připravila skutky, myšlením a psychickými stavy, a neodpovědně se chápat dobra, jež jako vůlí vyvolaný stav pochází z nové psychické orientace. Tak by totiž jen prohloubila svou slabost a nevědomost.

Tato slabost a nevědomost se zprvu projevuje tím, že bytost vidí své dobro jen ve smyslovém vnímání nových objektů, jež ji citově těší a pocitově vzrušují. Když si takto počíná, nemůže zlikvidovat zlou karmu až do kořene. Naopak hromadí nové dojmy, které se v jejím bytí jaksi seřazují v karmu novou a nakonec ve svém bytí vytvoří nepředstavitelnou změť stavů a napětí, z nichž je pouze jediné východisko, totiž celkové zhroucení. Bolesti, které provázejí zhroucení, jsou jistě větší než bolesti vznikající včasným reálným řešením, jež jógin vidí v přetváření toho duševního stavu, v jakém byl před svou novou psychickou orientací.

Aptasat: To ovšem znamená, že prožívání nebo v prožívání modifikovaná karma je skutečnost jen relativně platná. Jestliže je to nutno takto chápat, pak se každá skutečnost stává pouhou neskutečností. Jak je potom možné, že se vše jeví tak skutečné?

Vidžňáni: Všechny smyslové skutečnosti, jež můžeme identifikovat svým vnímáním, jsou skutečnostmi jen ze subjektivního hlediska. Z objektivního hlediska neexistuje nic skutečného, až na kosmickou Prázdnotu, která má úlohu projektující síly, a pak na kosmickou Prázdnotu, která je pasivní a lze ji modelovat v rozličné jevy stvoření. Z tohoto hlediska vše jen samo sebe dokazuje nebo popírá. Jinak je to jenom stínohra, klamající smysly.

Chápe-li však bytost své pociťování jako důkaz něčeho skutečného, co má podle jejího vlastního pozorování a zjišťování pro ni vysoký význam, pak považuje neskutečnosti objektivního světa za skutečnost. Tím se jí ovšem všechny zážitky, získávané smyslovými dotyky a vjemy, zdají též skutečnými, ač jsou vlastně holou neskutečností.

Kdyby proto některá bytost dovedla zaujmout stanovisko úplně nestranného pozorovatele všeho dění, postřehovala by zcela zřetelně, že je pouze zdánlivé. Zjišťovala by, že každý děj má jen takovou povahu a význam, jak na něj reaguje ten který jednotlivec. Tím by získala poznání, že všechno dění je neskutečné a mohla by i pochopit, že jeden a týž děj se bere v úvahu a pociťuje zcela individuálně a subjektivně vždy podle mravní hodnoty vnímajícího tvora. Později, až by se naučila konfrontovat skutečnou bezpovahovost jednotlivých dění se svým nevzrušitelným nitrem, které se již stalo schopným jen pozorovat, vymanila by se ze světa zdánlivých skutečností a tím by dosáhla pocitu svobody, spojené vždy s pocitem nezkaleného štěstí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Beseda bohů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.