5 | Konečně v Praze

Jak jsem se na tu naši matičku stověžatou těšil! Celou tu dobu, co jsem byl pryč, jsem si ji v duchu maloval těmi nejněžnějšími barvami a tak jsem ji líčil i Čerwuišovi. Ale už při vjezdu vlaku do začouzeného nádraží jsem začínal pociťovat jakousi nejistotu a tesknotu. Ta vysněná Praha nebyla vůbec tak nádherná, jak se mi po ty tři roky v cizině zdála. Vracel jsem se z pralesů, v mysli mi ještě tkvěl obraz nejkrásnějšího velkoměsta na světě Rio de Janeira s jeho nedozírnými asfaltovými ulicemi kolem mořského zálivu, s paláci jasných pastelových barev, zasazenými mezi zeleň palem a pestrost exotických květů – a vystoupil jsem do deštivého dne, ulice před nádražím byla plná špíny a bláta, všechno ukoptěné, nevzhledné… Bylo mi těžko. Marně jsem si opakoval Nerudovy verše:

A kdyby byla snad

svázána v uzlíčku,

přec bych ji miloval

tu drahou matičku.

Nepomohlo to. Fata morgána se rozplynula a přede mnou byla holá skutečnost – Praha roku 1908.

Chtěl jsem požádat drožkáře, aby nás zavezl na Hradčany; odtamtud, z dálky, je naše Praha krásná vždycky, ale jak jsem tak míjel šedé ulice a zanedbané parky, přešla mě chuť. Bál jsem se dalšího zklamání. Poručil jsem tedy do Smeček.

Tam ve starém oprýskaném domě skomírala advokátní kancelář mého dobrého zchudlého báťušky. Místo výnosné soukromé praxi věnoval se z lásky k rodnému městu čestným pracím na radnici a marnému boji proti korupci, která tehdy začínala bujet plnou silou. A boj jednotlivce proti takovým silám je vždy prohraný předem.

Do ponurého domu s hospodou v přízemí se vcházelo ještě ponurejším průjezdem. Čerwuiš se bál tam vstoupit; kdo ví, jaký zlý duch ho tam čeká. A opravdu, číhal tam. Byla to tesknota, která nás oba dusila k zalknutí, krásné vzpomínky a nepopsatelný smutek. Možná si říkáte – cestovatel? A tak změkčilý a sentimentální? Ale i dobrodruh je jen člověk. Na každého přijde chvilka, kdy se pohár naplní a něco se ve vás zlomí. A moje číše přetekla právě teď. Přijížděl jsem domů, do vlasti, s pocitem dobře vykonané lidské povinnosti. Cestou jsem dychtivě skoupil všechny české noviny – a zjistil jsem, že ve všech mi lají a svorně se mi posmívají, že jsem se na vídeňském kongresu bral za malý, vyvražďovaný národ. Nechápal jsem proč. Tenkrát jsem ještě netušil, že to je jen začátek a že politika se neštítí použít jakékoliv zbraně.

Místo výnosné soukromé praxi věnoval se z lásky k rodnému městu čestným pracím na radnici…

Toužil jsem být sám, o samotě se prokousat svým bolem a zklamáním, nabrat nové síly a vsugerovat si tolik potřebný klid. Místo toho jsem měl na krku Čerwuiše. A ještě ke všemu začal zase zpívat.

Bylo mi hrozně, ale byl jsem nakonec doma. Chápal jsem, jak musí být jemu. Opuštěný v cizí zemi, v bezútěšném zatuchlém domě a jediný člověk, se kterým se dovedl dorozumět a kterého považoval za svého přítele, na něj křičí a posílá ho ke všem ďasům. Ale bylo marné mu vysvětlovat, že tady nezůstaneme na stálo, že tu jsme jen do té doby, než si najdeme něco lepšího a přívětivějšího. Oba jsme měli nervy nadranc a poslouchat, jak zpívá svůj smutek, jsem v tuto chvíli prostě nesnesl. Přemohl mě vztek a vystrčil jsem milého Čerwuiše ze dveří. Musel jsem být sám. Aspoň chvíli.

Nevím, jak dlouho mi trvalo, než jsem se uklidnil. Ale pak se mi hlava pročistila, setřásl jsem splín a šel udobřovat indiána. Určitě se urazil, a právem. Ale on už za dveřmi nebyl.

Nebyl v celém domě, nikdo ho neviděl. Vyběhl jsem na ulici. Ale na dlažbě z kočičích hlav se těžko hledají stopy. Vyrazil jsem směrem k Václavskému náměstí, ptal se lidí, ale nikdo o něm nic nevěděl. Bezradně jsem se vracel zpět.

„Váš indián támhle žebrá na rohu,“ uslyšel jsem čísi jízlivý hlas. „Už vám vydělal hromadu peněz. To si, pane, večer dáte do trumpety!“

Nešel jsem, ale přímo běžel k Žitné ulici. Už z dálky jsem viděl na rohu srocení lidí. Uprostřed chodníku seděl Čerwuiš se zkříženýma nohama na své červené pokrývce a srdcervoucně zpíval svůj žal. Z očí mu tekly slzy jako hrachy. Okolo něj leželo množství měďáků a nikláků, které mu lidé z útrpnosti házeli. Mysleli, že ten ubožák žebrá z hladu, a chtěli mu ulehčit krutý osud. To bude pastva pro pražské drbny, to bude sólokapr pro pisálky od novin!

„Okamžitě pojď domů!“ poručil jsem mu, ale on mě ignoroval. Také jeho míra trpělivosti byla dovršena. Zřejmě se rozhodl zůstat na rohu ulice a zpívat svůj smutek tak dlouho, dokud nezemře. Netrucoval takhle poprvé a měl jsem zkušenost, že vzdorovitá nálada ho neopustila třeba dva dny. Navíc ještě nikdy neměl pro svůj smutek tak vážnou příčinu. Měl jsem obavy, že je s to zůstat na ulici přes noc a klidně i několik dnů. Bylo mi jasné, že tady nepomohou žádné domluvy, ale přesto jsem se o to napřed pokusil. Jen na mě vycenil zuby. Zbývalo jediné.

Chytil jsem ho za ruku, zakroutil mu ji dozadu, takže ho bolest přinutila, aby vstal. Držel jsem ho tak, že se nemohl vysmeknout ani na mě zaútočit. Nohou jsem podebral jeho přikrývku, přehodil si ji přes rameno a vedl ho před sebou. Obecenstvo se okamžitě, jak je v Praze zvykem, přiklonilo na stranu slabšího. Jeden bodrý dělník se mi výhrůžně postavil do cesty:

„Jestli ho hned nepustíte, tak uvidíte!“

Jakkoliv mi byl ten chlapík sympatický, neměl jsem čas mu něco vysvětlovat. Pustit, byť i na chvíli, rozzuřeného Čerwuiše by nebylo moc rozumné. Ostatně se dalo čekat, že kdyby mě ten dělník skutečně napadl, Čerwuiš by se postavil, aspoň na tu chvíli, na moji stranu.

„Dobře, dobře, kamaráde, rozdáme si to, ale napřed odvedu indiána domů. Teď nepřekážej a jdi napřed, přece nebudeme čumilům hrát divadlo!“

Můj ostrý tón udatného obránce utiskovaných odradil, ztratil se raději v davu.

Indián šel tiše, nedal na sobě ani v nejmenším znát bolest, kterou musel cítit, když se pokusil vzdorovat, v celém těle. Po schodech v domě už šel povolně. Sotva jsem ho strčil do pokoje, někdo tloukl na dveře. Že by policie? Ne, to jen nějaký ochotný občan sebral ze země rozházené peníze a přinesl je Čerwuišovi.

Tak jsme se tedy uvedli. Noviny o tom naštěstí nepsaly nic, kromě jednoho revolverového plátku, jehož redaktor mě přišel vydírat, že o té příhodě uveřejní celý seriál. Čerwuiš ho shodil ze schodů, aby měl látky ještě víc.

6 | Na život a na smrt

Pouliční žebrota vynesla Čerwuišovi hromadu černých, malých bílých, ba i velkých kamenů. Říkal tak penězům. V Paraguayi poznal jen notas, papírové bankovky, a nikláčky, patakon lata neboli plechové dolary. Rakouské mince se mému kamarádovi z divočiny tuze zalíbily. Pojmenoval halíře a dvouhalíře jako černé kameny, desetníky, dvacetníky a koruny byly bílé menší a větší kameny a žlutými kameny mínil zlaté deseti- a dvacetikoruny.

Od toho dne, kdy jsem mu bolestivým hmatem žebrání překazil a důrazně mu opakování tak výnosného zaměstnání zakázal, měli jsme časté rozmíšky. Byl přesvědčen, že mu nepřeji snadný výdělek, který náhodou nebo spíš vlastní chytrostí objevil, a že mu chci znemožnit, aby něco přivezl z cest svým krajanům. Zanevřel na mě. Dokonce jsem měl dojem, že mi hrozí nebezpečí.

Jednou mi zase vypověděl poslušnost přímo na ulici. Byl jsem nucen usadit ho pěstí a kolemjdoucí mě hlasitě kritizovali, jak surově s tím bezbranným chudáčkem jednám. Napůl omráčeného jsem ho zavlekl zpátky do domu svých rodičů ve Smečkách.

Myslel jsem, že tím je to i pro tentokrát vyřízeno. Ale mýlil jsem se. Čerwuiš se s porážkou nemínil spokojit a moje převaha se mu definitivně znelíbila. Sotva za námi zapadly dveře, vrhl se na mě a srazil mě na zem. V uších mi stále zněly kritiky počestných Pražanů. Měli mě vidět teď.

Dřív jsme často s Čerwuišem žertem zápasili, brali jsme to oba jako sport, který posiluje svaly. Ale tentokrát to myslel doopravdy. Měl ve svalech sílu jako medvěd, byl mnohem silnější než já, a kdyby se mu podařilo nadzvednout mě ze země, byl bych bezmocný. Věřte mi, že není žádná slast, když vás nepříčetný, rozzuřený divoch, který je přesvědčen, že mu křivdíte, drží za krk, tiskne, až ztratíte dech a nahrne se vám krev do hlavy. Jediné moje štěstí bylo, že jsem měl větší sílu v prstech a že jsem se na svých toulkách světem naučil různé zápasnické grify. Sotva jsem se takovým hmatem uvolnil a nabral vzduch do plic, Čerwuiš se zdánlivě uklidnil a ani já jsem to nehodlal rozebírat. Byl jsem úplně odrovnaný, ale on na tom musel být ještě hůř. Teď už dá konečně pokoj. Netušil jsem, že jsem v něm jen posílil rozhodnutí už se mé fyzické převaze nepodřizovat.

Čerwuiš práskl dveřmi a odešel na dvorek a já si lehl na pohovku a přemýšlel, jak spolu budeme dál žít. Čekala mě velká etnografická práce, předpokládal jsem, že si také trochu finančně vypomůžu přednáškami pro veřejnost, ale s obojím bych se musel rozloučit, kdyby se měly donekonečna opakovat rozbroje, rvačky a krotitelské zásahy. Měl jsem předpokládat, že s hochem z pralesa vzniknou v cizí zemi nedorozumění, neměl jsem spoléhat na jeho sliby, že bude bezpodmínečně poslouchat moje rozkazy. Cítil jsem, že kdybych byl na jeho místě, tváří v tvář nepochopitelným věcem, asi bych taky nerozvážně dané sliby nedodržoval.

Ale nyní šlo o to, jak uživit sebe i jeho, jak zaplatit jeho doktory, jak dokončit mou vědeckou práci a jak vydělat dost peněz, abychom se oba mohli vrátit do Ameriky. Já mohl splnit svůj slib, že ho dovezu zpátky domů, jen tehdy, dostojí-li on svému slibu a podřídí se mému vedení a mým rozkazům. Tady nebylo jiné východisko než zlomit jeho vzdor, nebo spíš přesvědčení, že pravda je na jeho straně. Protivilo se mi chtít lámat něčí individualitu, ale svobodně jsme mohli já i on jednat jedině v divočině. Tam by nám bylo hej i bez peněz, nalovili bychom si víc, než by bylo třeba. Teď jsme ale k mé lítosti byli v civilizaci – a ještě k tomu v Praze.

Zatímco se mi myšlenky honily hlavou, Čerwuiš se vrátil, rozložil svoji červenou pokrývku, rozvázal uzel, ve kterém měl peníze, vybral je a odešel.

Asi se bojí, že mu je vezmu, a raději je někam zahrabe, pomyslel jsem si. V mém názoru mě utvrdilo, že se po chvilce vrátil bez peněz, usadil se na pokrývce a polohlasně si zpíval svůj smutek. Zpíval a slzičky mu tekly po tvářích.

Bylo mi ho líto. Jaký to všechno bude mít na něj vliv? Změní ho to tak, jako mě změnily pobyty v cizích zemích? Když jsem v Buenos Aires zjistil, že nemohu poslat nemocného indiána zpět k jeho lidu, když jsem viděl, že jediná možnost, jak by se tam mohl dostat, je, abych ho vzal s sebou oklikou přes Evropu, uskutečnil jsem to riskantní dobrodružství hlavně proto, že jsem viděl příležitost poučit se, jak bude „divoch“ reagovat na naši kulturu. Jak nás bude posuzovat? Bude se obdivovat naší vyspělosti? A co na to jeho krajani? To byly otázky, které jsem si zase a znovu pokládal.

…usadil se na pokrývce…

„Tak co, už tě přešel vztek?“ oslovil jsem ho tiše. „Jestli se spolu budeme pořád prát, nebudu tě moci odvézt zpět do Chaka, nikdy už neuvidíš svůj lid, nebudeš už víckrát jíst maso kance wetipore ani jelena otigani, nebudeš mlsat larvy ani lízat sladký med atús včeliček hotigá, nikdy už neochutnáš palmové duše. Tvoji lidé by řekli: Jaký je to bojovník, jaký lovec, když pláče na ulici a přijímá jako nějaký nemohoucí hubený mrzáček dárky bez práce! Rada starců by mě odsoudila, nemohl bych do stanu mužů, že jsem nechal svého přítele žebrat. Mysleli by, že jsem ti nedal ani najíst.“

„Ale tvoji lidé to dělají. Viděl jsem na ulici, jak jedni lidé dostávali od druhých všelijaké kameny. Oči měli mokré, zpívali svůj smutek docela potichoučku, a přece dostávali kameny. Tak proč by je nedávali mně, když já zpíval svůj smutek nahlas?“

„Všiml sis, že to byli lidé všelijak nemocní?“

„Já jsem také nemocný,“ prohlásil vítězoslavně.

Viděl jsem, že jsem se do svého vysvětlování zapletl. Jeho bystrému pohledu neunikla kasta řemeslných žebráků. Chtěl jsem mu žebrotu rozmluvit a zošklivit, ale svým kázáním jsem dosáhl pravého opaku.

„Oni nemají přítele, který by se o ně staral,“ namítl jsem chabě.

„Ale mají. Čerwuiš je jejich přítel!“

Vytřeštil jsem na něj oči.

„Ano. Právě teď jsem dole na dvorku viděl jednoho ubohého dědečka. Měl docela bílé vlasy i vousy a jednu nohu měl ze dřeva. Měl úplně mokré oči, zpíval svůj smutek a hrál k tomu na nějaké mósiky. Bál se mě, ale já mu dal bílý kámen. Obejmul mě, chudáček, oči mu oschly a pohladil mě. A tak jsem mu přinesl všechny své kameny. Všechny černé, všechny bílé i velké bílé, taky všechny žluté, malé i velké. Ten měl radost! Hned vzal své mósiky a utíkal pryč!“

Pěkné nadělení! Odhadoval jsem, že Čerwuišovy kameny dělaly dohromady víc než sto korun a to bylo tehdy už nějaké jmění! Jedna moje přednáška nevynesla o nic víc, a to jsem musel zaplatit nájem skioptikonu, honorář promítačovi, cestovné, jídlo a nocleh pro všechny tři. A Čerwuiš jedl za čtyři. České maso ho nějak nesytilo a měl stále hlad. Příčinu jeho nemoci se ani evropským lékařům nepodařilo zatím vyzkoumat, i když jsme navštívili ty nejvěhlasnější odborníky. Musel jsem si také pronajmout rozměrné místnosti, ve kterých bych uskladnil své sbírky. Všechno to stálo strašné peníze. Přivezl jsem sice devětadvacet beden materiálu, který mohl mít pěknou cenu, ale to byla hudba budoucnosti. Musím to všechno nejprve zpracovat, zkatalogizovat a kdoví, kdy najdu muzeum, které bude ochotné to koupit. Znal už jsem zvyky našich milovníků etnografie, kteří dovedli donekonečna protahovat jednání s cestovatelem, až se finančně vyčerpal, zavázali si ho zálohami a nakonec byl přinucen prodat za jakoukoliv cenu. Přivezl jsem také mnoho krásných kožešin a nádherných paraguayských krajek, ale s těmi jsem už měl zkušenost, že na nich obchodníci tak dlouho hledali mouchy a haněli jejich kvalitu, až jsem je rozmrzelý prodal každému, kdo se namanul. Neprorazím-li brzo s přednáškami, finančně nevyjdu.

A právě v takových poměrech, kdy jsem musel počítat s každým halířem a šetřit na sobě, abychom mohli přežít oba, daruje tenhle trouba nějakému dědkovi s mósikami, prvnímu žebravému kolovrátkáři, kterého potká, více než stovku!

Aby bylo jasno: nepočítal jsem samozřejmě s Čerwuišovým náhodným ziskem pro náš „rodinný rozpočet“, ale nedalo mi moc práce představit si, co se stane, až ten flašinetář pustí mezi své profesní kolegy informaci o štědrosti (rozuměj hlouposti) Fričova indiána ze Smeček. Až do konce světa nás ta drzá cháska nenechá na pokoji.

Nevzal by vás čert? Vždyť ten kolovrátkář měl jistější živnost než my oba, byl možná velký boháč a my jsme se mu na pěkně dlouhou dobu postarali o živobytí. Budete se mi divit, že jsem Čerwuiše strašně sepsul a bez dlouhého zdůvodňování mu pro příště jakékoliv rozdávání peněz jednoduše zakázal? Když jsem se vyzuřil, znechuceně jsem sebou hodil na pohovku a otočil se k tomu pacholkovi zády. Věděl jsem, že je to neopatrné a nerozumné, ale nemohl jsem si pomoci.

Indián snese ránu pěstí, ale nedovolí, aby na něj někdo beztrestně křičel, to jsem dobře věděl. A ještě víc nesnáší, aby někdo omezoval jeho svobodu. Čerwuiš byl mým výstupem do hloubi duše uražen.

Sotva jsem se obrátil ke zdi, podle se na mne vrhl. Chtěl pomstít tu hroznou urážku a osvobodit se od teroru, který už prostě nemohl déle trpět. Nikdy, ani v divočině, nebyl můj život tak ohrožen, jako tehdy v pražském pokoji.

Škrtil mě hroznou silou, už jsem nemohl popadnout dech a před očima se mi dělaly mžitky. Pak se mi konečně podařilo nahmatat citlivý nerv v jeho lokti. Jeho strašné sevření pominulo. V mžiku jsem byl na nohou. Stál jsem dlouho proti němu a prudce oddychoval. Nikdy dřív bych v zápase nepoužil hmatů, které protivník nejen neovládá, ale vůbec je nezná. Bylo to surové, ale tady už nešlo o sport. Odhodlával jsem se Čerwuišovi uštědřit lekci, na kterou se nezapomíná po celý život, trest za zákeřné přepadení zezadu. Svoji znalost stylu brazilských a japonských zápasníků jsem vždycky tajil pro nejkrajnější případ. A ten přišel právě teď.

Plné dva týdny jsem pak Čerwuiše ošetřoval. Ve vymknutých končetinách měl asi velké bolesti, ale hlavu měl jasnou, aby si v klidu promyslel, že bude přece jen lepší mě poslouchat. Věděl jsem, že myšlenky na pomstu se už nezbaví. Jak by mohl zapomenout, že jeho, synovce náčelníka, někdo zmlátil tak, že se ani nezmohl na odpor?

Já jsem však konečně dosáhl svého – Čerwuišovi došlo, že beze mě by se nikdy nemohl vrátit domů, a tak musel vražedné choutky odložit na pozdější dobu. Dokud nebudeme tak blízko jeho území, že by tam trefil sám, budu v bezpečí, doufal jsem. Tolikrát se mi podařilo získat přátelství zlých zkažených koní, kteří byli přinuceni pod ohlávku surovým způsobem, ale mírným jednáním opět nabyli důvěry, že jsem měl jiskérku naděje, že i Čerwuiše „ochočím“ natolik, aby pochopil, že ten výprask byl nezbytnou vstupenkou do civilizace.

Když mu otrnulo, uzavřeli jsme smír. Nechtěl si nechat zakázat dávat svoje peníze žebrákům, ale slíbil, že v jednom dni dá jednomu žebrákovi nejvýš jeden černý kámen. K dodržování kompromisu jsem ho však přiměl, to přiznávám ke své hanbě, mnohem horším způsobem, než byl strach z bolesti – pohrozil jsem mu pro jistotu zlými duchy digičibí…

Pověst o Čerwuišově štědrosti se mezi pražskými žebráky opravdu roznesla rychlostí blesku. Třebaže záhy zjistili, že rozdává už jen dvouhaléře a že ho nelze napálit žádným přestrojením, chodila jich k našim dveřím celá procesí. Byli podivuhodně pravidelní a vytrvalí. Když jsme náhodou nebyli doma, cítili se poškozeni, nadávali a obtěžovali ostatní nájemníky. Naši domovnici, jinak erc babu metrnici, to málem přivedlo do hrobu. Když jsem si konečně našel vlastní byt v Náplavní ulici, její radost neznala mezí.

7 | Ahmak, nebo konosaha?

Vlastní byt v Náplavní ulici jsem si najal nejen kvůli tomu, abychom zmátli žebráky. Potřeboval jsem hlavně dostatek místa na rozložení sbírek. Kdybych musel předměty po několika kusech vytahovat z beden a po zpracování je tam zase ukládat, byla by to velká ztráta času, nemluvě o tom, že bych nikdy neměl přehled o tom, co vlastně mám.

Byt byl v mezaninu přepychového domu, ale činže byla levná. Domácí chtěl původně spojit přízemí s mezipatrem na luxusní kavárnu, ale to mu nebylo povoleno. K bydlení se místnosti nesměly používat, protože byly o několik centimetrů nižší, než nařizovala vyhláška. Najal jsem si je jako skladiště, a že jsem tam bydlel, byla moje věc. Hlášený jsem byl u rodičů ve Smečkách.

Vlastní byt v Náplavní ulici…

Po několika dnech stěhování jsem pomalu začínal s prací a našla k nám už cestu první návštěva. Čerwuiš byl ještě v poněkud trucovité náladě. Proto jsem ho, když hostům nalil čaj, poslal na procházku na nábřeží. Měl jsem vyzkoušeno, že podle řeky nezabloudí, a neměl jsem o něj žádné obavy.

Hosté už dávno odešli, já vyřídil hromadu korespondence, ale Čerwuiš se stále nevracel. Náhle se v předsíni ozval zvonek. Spěchal jsem otevřít – a přede dveřmi stál strážník! Nečekaná a nemilá návštěva! Ani nepozdravil a už vychrlil:

„Okamžitě se mnou pojďte na komisařství!“

„Ale!“ zvolal jsem srdnatě. „A máte nějaký zatykač? Copak jsem to provedl za zločin?“

„Nejde o zatčení,“ vysvětloval. „Pan komisař vám jen vzkazuje, že se k němu máte ihned dostavit.“

„Tak pojďte dál, strážníčku,“ vyzval jsem ho vlídně, ačkoliv se na mě mračil jako Petrovský. „Aspoň obsílku snad máte, ne?“

„Mám to vyřídit jen ústně, neměli jsme čas něco sepisovat.“

„V tom případě vyřiďte taky ústně panu komisaři, že se mi teď právě vůbec nehodí někam chodit. Jestli mi něco chce, ať mě řádně předvolá, řekněme na zítra nebo pozítří. A jestli to nějak spěchá, ať se laskavě obtěžuje a navštíví mě osobně.“

Strážník rychle měknul.

„Proti vám policie nic nemá, račte prominout. Ale zatkli jsme vašeho divocha a nemůžeme s ním sepsat protokol. Nikdo mu nerozumí…“

Trochu ve mně hrklo, ale pokrčil jsem rameny, jako by mě to moc nezajímalo:

„To je tedy zlé. O území, z něhož ten indián pochází, se totiž hádá Bolívie s Paraguayí a neví se, ke které z těch zemí patří. Těžko tedy říci, které z nich je občanem. Nejbližší konzuláty obou států jsou ve Vídni a vyslanectví v Bruselu. Obraťte se na ně, snad vám pošlou tlumočníka. Při příjezdu jsem oznámil na policejním ředitelství, že mě doprovází indián, a bylo mi řečeno, že mu nebudou dělány žádné překážky. Jestliže ovšem vyjde najevo, že přestoupil zákon, musíte ho dát zavřít. Je mi známo, že jsem zde jediný člověk, který se s ním dorozumí, avšak nemám žádné oprávnění překládat v úředním styku. Chce-li to pan komisař, udělám mu to kvůli a zažádám si, abych byl jmenován soudním tlumočníkem pro čamakokštinu. Pak mu budu k dispozici – ovšem za patřičný honorář. Vyřiďte to panu komisaři!“

S těmi slovy jsem nic nechápajícího strážníka vypoklonkoval ze dveří.

Asi za půl hodiny se zkroušeně vrátil a začal vyjednávat. Komisař nic písemně nedal, bylo mu jasné, že by mě stěží mohl k něčemu nutit. Co nejzdvořileji mě tedy dal soukromě prosit a upozorňoval, že jde o jakýsi těžký zločin, za který se odsuzuje i na mnoho let žaláře.

„To bych ho aspoň nemusel živit,“ zažertoval jsem si. „Dělá mi to dost velké potíže!“

„To věřím,“ ulevil si rychle strážník. „Ten chlap nejí, ale žere! Celá strážnice by za den nesnědla, co on spolyká na posezení!“

„Vy ho na strážnici krmíte?“ podivil jsem se.

„Napřed si poslal pro párky. Měl peníze, tak jsme mu pro ně došli. Snědl je, peníze už neměl, ale pořád, že chce ještě párky. Nebo kolinká. Tak jsme se na něho složili. Nejdřív jsme z toho měli švandu, ale jde to do peněz. Tolik si našinec dovolit nemůže! A on nám tam řve, že se lidé na ulici zastavují. Utiší se, jen když dostane párky nebo uzená kolínka. Když mu pohrozíme, tak se na nás sápe a řve dál.“

To jsem musel vidět! To tu ještě nebylo, aby policie krmila takového Bumbrlíčka ze svého. Začal jsem se oblékat.

„A co vlastně provedl?“

„To se vašnosto ani neptejte! Stačí to na doživotí! Jednoho kolegu hodil pod Vyšehradem do Vltavy, několik jich porazil na zem, jednomu vymkl ruku v rameni, všem potrhal a ušpinil uniformy a z jednoho klobouku utrhl celé peří, zastrčil si je do vlasů a začal řvát na celé nábřeží. Hubu měl při tom dokořán, tloukl si na ni dlaní a vyrážel takové skřeky, až jednomu běhal mráz po zádech!“

„Tak to se teď můžete se svými kolegy chlubit, že jste slyšeli na vlastní uši nefalšovaný indiánský válečný pokřik. A lacino. Já, abych ho mohl slyšet, jsem se musel trmácet setsakramentsky daleko!“

To už jsem strážníkovi vykládal cestou na komisařství. A taky jsem se s ním vsadil, že pan komisař ještě rád Čerwuiše pustí.

„Co by si na tom chudákovi vzal. Ostatně, každá legrace něco stojí. Vy zaplatíte párky a já vás ho za to zbavím a odvedu domů.“

„Myslíte, že mu to tak lehce projde? Pan komisař je hrozně rozezlený a všichni kolegové mu u soudu hezky přisolí.“

„Ale ne! Však oni se uklidní, až si pomyslí, jaká by to byla zprávička pro noviny, kdyby se u soudu projednávalo, jak šest ochránců zákona dostalo výprask od jednoho neozbrojeného divocha. Jestli to bude, jak říkám, mám u vás váš služební klobouk, platí?“

Představil jsem si, jaká by to byla trofej pro Čerwuiše. Pražský strážník s mohutným kohoutím ocasem za kloboukem, jaký patřil k uniformě bývalých rakouských policistů, na něj totiž udělal mohutný dojem, hned jak jsme vystoupili z vlaku. Šťouchl mě tenkrát do žeber a zeptal se: „Je to ahmak, nebo konosaha?“

Ahmak je čamakokský dobrý kouzelník-lékař, všemi milovaný a ctěný, konosaha je obávaný čaroděj, který přivolává nemoci, neštěstí a zkázu. U jeho kmene může veřejně nosit péřové ozdoby jen kouzelník. Vysvětlil jsem mu, že to žádný čaroděj není, ale přesto v něm zůstal respekt a snad i jistá úcta. Uvidíme, jestli ho ještě sympatie k policajtům drží!

Čerwuiše jsem na komisařství našel celého utrápeného. Seděl se zkříženýma nohama na pryčně, po tvářích mu tekly slzy a zpíval polohlasně svůj smutek. Přitom se cpal párky. Poslal mu pro ně sám komisař. Prý chtěl z vědeckých důvodů zjistit, kolik může člověk sníst…

Byl jsem přijat velice škrobeně:

„Začneme s výslechem. Žádám vás, abyste doslovně překládal mé otázky a budeme protokolovat odpovědi.“

„To nebude výslech, na jaký jste zvyklý, pane komisaři. Jestli se chcete něco dozvědět, musíte ho nechat a nepřerušovat. Posaďme se a poslouchejme, jak bude zpívat.“

„Vidím, že vám zlodějská hantýrka nedělá potíže,“ jedovatě mi vpálil komisař. Ale když Čerwuiš začal, došlo mu, že přestřelil.

Jak jsem předpokládal, měl Čerwuiš při párcích dost času, aby složil svůj vítězný zpěv válečníka. Udělal dojem. Poslouchali ho bez jediného přerušení, i když byli netrpěliví, co to znamená.

„Šel jsem po břehu. Bylo krásně. Přišel jsem k hlavě hory. Byla v ní veliká díra. Chtěl jsem se do ní podívat. Před dírou stál žebrák. Dal jsem mu jeden černý kámen. Také ostatní lidé mu dávali černé kameny. Šel jsem do díry, ale dostal jsem strach, že na mě hora spadne, a tak jsem se obrátil a šel zpátky. Ten žebrák zase ode mě chtěl černý kámen. Ukazoval mi ho. Řekl jsem mu, že mi Alberto zakázal dávat žebrákovi víc než jeden kámen denně. Řekl jsem mu, ať si přijde zítra k nám. Nerozuměl, co je zítra. Ukázal jsem mu, že slunce zapadne, bude spát, a až ráno vstane, že může přijít. On však nerozuměl a zavolal čaroděje. Ten mě vyzval na zápas. Je asi totitha (blázen). Myslel, že když je vyšší než já, že má i víc síly. Cloumal se mnou, a tak jsem ho musel nadzvednout ze země. Kdybych s ním praštil o zem, mohl bych mu ublížit. Nikde tam nebyla tráva, jen samý kámen. Nemohl jsem ho zmrzačit na celý život jen proto, že je blázen a nepoznal mou sílu. Jediné místo, kde nebylo tvrdé kamení, byla voda. Hodil jsem ho tam. Lidé křičeli, přišli jiní čarodějové a všichni mě vyzývali na zápas. Ale ne jeden po druhém, jak to má být. Chtěli zápasit všichni najednou. Blázni! Ty už jsem neházel do vody. Ať si natlučou o kamení, když je jich tolik na jednoho! Ale přišli ještě jiní a roztrhli mi košili. Když jsem se díval na tu škodu, chytili mě jako mravenci stonožku a odvedli sem. Zpíval jsem smutek, protože jsem myslel, že nenajdeš na tvrdém kamení stopu. Teď zpívám vítězný zpěv válečný!“

A Čerwuiš vyrazil válečný pokřik z plných plic. Všichni si zděšeně zacpávali uši. Přerušil jsem ho gestem ruky.

„To je, pánové, jen ukázka. Dovedete si představit, jak to zní, když se chystá do boje několik set indiánů? Ale teď dokončíme protokol, protože my už musíme domů. Čekáme hosty.“

Zatímco jsem diktoval svůj překlad, Čerwuiš se cpal dalším kolínkem. Komisař však nebyl s výslechem spokojen.

„Co je to za nesmysly – hlava hory, žebrák u díry, čarodějové?“ kabonil se.

„Tak vám to tedy přeložím do civilizované řeči. Procházel se po nábřeží, až přišel k vyšehradskému tunelu. Za průchod se vybírá jen na jedné straně, a proto, když se v půlce rozhodl jít zpátky, chtěl po něm výběrčí peníze znova. Snad byl v právu, ale já si spíš myslím, že to byla zlomyslná legrace. Čerwuiš si ovšem o výběrčím myslel, že je to žebrák. A on má zakázáno obdarovávat žebráky víckrát za den. Výběrčí si přivolal na pomoc strážníka, který to všechno musel vidět, ale přesto ho chtěl zatknout. Pro krejcar, pane komisaři! A navíc pro krejcar, o kterém je sporné, jestli ho měl vůbec platit, když tunelem ani neprošel. Ale dál. Strážník ho asi ve jménu zákona vzal za předloktí. A to u Čamakoků znamená vyzvání k zápasu. Žádný bojovník takový zápas neodmítne, protože může přede všemi předvést svou sílu a obratnost. Do vody hodil soupeře ne proto, aby ho utopil, ale proto, aby ho nezranil o dláždění. Myslím, že ho dostali na komisařství jen proto, že se bál o svou košili.“

Hodnou chvíli komisař seděl a zamyšleně hleděl jako zařezaný. Pak se vzpamatoval: „Víte co? Seberte si svého divocha a ať už jste venku! Čekají vás přece doma hosti, ne?“ Strážník, který mě přivedl, nám otevřel dveře a vyšel s námi na chodbu. „Už aby byl zase v pralese. Tady s ním budou pořád jenom potíže,“ zavrčel a podal mi svůj služební klobouk.

8 | Přátelé a „přátelé“

Věnoval jsem nějaký čas úpravě našeho nového domova. Pouze jeden pokoj měl parkety. V ostatních byla jen holá, neohoblovaná prkna. Koupil jsem u Staňka po padesáti haléřích exotické rohože, do kterých byl balen čaj. Těmi jsme pokryli podlahu, takže to vypadalo, jako by rohože měly chránit parkety před opotřebováním. Také zařízení se tvářilo přepychově. O Čerwuišovi mysleli, že je to můj barevný sluha, a tak se o mně roznesla pověst, že jsem boháč. Že jsem neutrácel, se vykládalo spíš jako lakota než chudoba. Není divu, že se kolem mě začali rojit všelijací parazité a sateliti.

A pak ti žebráci! Ti, co chodili za Čerwuišem, nastavili aspoň hned dlaň. Ti, co přišli za mnou, by se strašně urazili, kdybych je tak nazval. A přece žebrali. Dokonce kradli: pro nějakou tu korunku podpory si navymýšleli celé romány a připravili mě o spoustu drahocenného času.

Tak jednou přišel jeden, představil se a že prý je spisovatel.

„Neříkejte!“ zvolal jsem naoko překvapeně. „No, ale každý jsme nějaký. Řemeslo jako řemeslo. Jedna paní povídala, že prý je po knížkách také občas poptávka. Copak jste napsal?“

„To je vedlejší. Děláte si ze mě šoufky, tak přejdu k věci. Viděl jsem v časopisech obrázky vašeho bytu. Ale jak se tak dívám,“ rozmáchl se kolem, „ona ta nádhera ve skutečnosti nebude tak skvělá. Vypadá to, ale není to! Á, podívejme, to je ale praktické – vždyť to není pohovka, ale jen velká bedna a na ní nabité kožešiny. Čím je to vlastně vycpané? Vida, dřevitou vlnou. A ta křesla zrovna tak. Ale na fotografii to vypadá nádherně. Ostatně, sedí se na tom dobře. Dovolíte, zkusím si pohovku. No, spát by se na tom snad dalo…“

Nestačil jsem se divit.

„Ale to je jedno,“ pokračoval. „Když si můžete držet tak velký byt, máte asi značné jmění anebo aspoň pořádné příjmy. A já nemám nic a mé ubohé děti mají hlad. Co vy na to?“

Zase jeden, pomyslel jsem si. Ale nahlas jsem řekl:

„Co já na to? Že mi jdete zrovna do rány. Sazeči si stěžují, že po mně nemůžou nic přečíst. Že prý nepíšu perem, ale tkaničkou od spodek. Mohl bych vás zaměstnat. Domluvíme si hodiny a budu vám diktovat. Zaplatím líp než jiní.“

„Vy jste ale dobrý!“ utrhl se na mě. „Kdybych se chtěl živit psaním, budu psát své vlastní myšlenky. Na vaše diktanda nejsem zvědavý!“

„Takže se tedy živíte žebrotou?“

„Dovolte, pane!“

„Dovolím ledacos, ale vy vemte na vědomí, že mám ve zvyku říkat věcem pravým jménem. Že sníh je bílý a vrána černá. Váš způsob žebroty mě zaujal, a proto vám navrhuji toto,“ vstal jsem a otevřel portmonku, aby viděl její obsah.

„Zítra jedu na přednášku. Tohle potřebuji na vlak, tohle na oběd, zbývá deset korun. O ty jsem ochoten se s vámi rozdělit. Tady je pětikoruna a teď koukejte zmizet!“

Čerwuiš nás bedlivě pozoroval a čekal, kdy mu dám pokyn, aby chlápka vyrazil. K jeho podivu jsem mu poručil, aby ho doprovodil ke dveřím. Ten už víckrát nepřijde, říkal jsem si.

Ale mýlil jsem se. Měl nemocnou ženu, dětí jako smetí. Neodešel nikdy s prázdnou, ale časem jsem se zatvrdil a dával míň a míň. Ale jen proto, že se mi Čerwuiš vysmíval, že jsem na tom s žebráky hůř než on. Když už jsme klesli na dvacetník, přistihl jsem Čerwuiše, jak tu symbolickou cenu u dveří tajně o nějakou tu korunku vylepšuje.

Věnoval jsem nějaký čas úpravě našeho nového domova.

Návštěvy byly stále častější a zabíraly stále víc času. Řídké chvilky, které mi zbývaly na práci, bývaly přerušovány novou návštěvou dřív, než jsem se mohl soustředit.

Největšími zloději času byli ostýchaví návštěvníci. Půl hodiny se omlouvá a žádá o dovolení, jestli může obtěžovat (rád bych viděl člověka, který by někomu takové povolení dal), a konečně z něj vyleze, že chce autogram.

Nebo přijde stařenka, abych jí pomohl najít syna. Ztratil se jí ve světě. Posledně prý psal odněkud z Indie, nepamatuje se odkud, a je to už pět let.

To jen jako ukázka, jaké věci ode mě lidé chtěli.

Takhle bych se nikam nedostal. Stanovil jsem tedy úterý a pátky jako návštěvní dny. V těch „úředních hodinách“ jsem se svým návštěvníkům plně věnoval od rána až do odpoledne.

Podával jsem jim informace o krajích, které jsem navštívil, o příbuzných, kteří tam zapadli a nedávali o sobě vědět, o obchodních příležitostech a o všelijakých možných i nemožných věcech. Nevím proč, ale považoval jsem takovou bezplatnou poradnu a informační kancelář za samozřejmou povinnost cestovatele. Stalo se mi pak mnohokrát, že jsem se za oceánem setkal s krajanem, který se ke mně radostně hlásil jako ke starému známému: „Vždyť jste mě vypravil do Argentiny, copak se na mě nepamatujete?“

Mezi těmi stovkami lidiček, kteří se mi courali přes práh, ať už ze zvědavosti, nebo ze zištnosti, jsem měl jediného opravdového přítele. Byl jím Rudolf Kafka, povoláním herec-komik. Svým uměním dovedl rozesmát obecenstvo, i když měl těžkou konkurenci v geniálním Mošnovi a musel se spokojit s menšími roličkami. V divadle byl komik, ale v soukromém životě to byl nešťastný člověk. Navenek samý smích, ale srdce mu krvácelo. Znali jsme se z dřívějška, ale v té době mezi námi vzniklo opravdové přátelství. Byl velmi osamělý. Začal mi pomáhat a v tom našel nový smysl života a zapomínal na svůj žal. Byl z těch lidí, kterým je přímo hřích nějak ublížit; nechápal jsem, jak ho mohla jeho bývalá tak trápit.

Kafka byl velký znalec pražského společenského života. Častokrát mi radil, abych tolik neseděl ve své pracovně, chci-li prorazit.

„Musíš mezi lidi,“ opakoval snad bezpočtukrát.

„No dobrá,“ povolil jsem konečně. „Ale kam myslíš, že bychom měli jít?“

„Že bychom začali u Fleků? Mezi bohémskou společností najdeš nejspíš porozumění. Tam můžeme vyzkoušet Čerwuiše, a když neudělá ostudu, můžeme to pak zkusit i v lepších lokálech,“ rozvíjel radostně svůj plán.

Ale já jeho nadšení nesdílel:

„Poslyš, kamaráde, dobře vím, že poslední dobou začínáš tajně pít. Asi zapíjíš nějaký svůj světabol, ale věř mi, že to je ten nejhloupější způsob, jak se ho zbavovat. Nemám sebemenší chuť tě v tom podporovat a dělat ti k pití zástěrku!“

„Ne, špatně jsi to pochopil,“ překotně mě ujišťoval. „Chci tam jít jenom kvůli tobě, aby ses věčně nebál ukázat se s Čerwuišem na ulici. Slibuju ti, že nevypiju víc než jedno pivo. Maximálně dvě!“

Byl jsem nerozhodný:

„Ty nevíš, co je to opilý indián. Já pivo nepiju a jsem šťastný, že Čerwuiše dosud nenapadlo ho ochutnat. Pohrozil jsem mu, že v pivu sídlí zlý duch, a z té pověry ho nemíním vyvádět. Hloupí lidé si myslí, bůhvíjaké dobro nedělají, když mu tajně podstrkují peníze, ačkoli vědí, že jsem to zakázal. Má u sebe někdy víc peněz než já. Chápeš, co by to znamenalo, kdyby se dal na pití? Nesměl bych ho pustit na krok, stal bych se jeho hlídačem, nebo spíš věznitelem. Tvůj nápad se mi nelíbí. To bych skoro raději pozval celou bandu bohémů sem ke mně. Představ si, co by řekli štamgasti, kdybych si u Fleků poručil sodovku. A indiánovi druhou! Sládek i Flekandři by v tom viděli urážku nebo by nás podezřívali, že se musíme léčit z nějaké nepěkné nemoci!“

Ale Kafka se nedal odradit:

„Tady jde přece o vědecký experiment! Půjdu napřed a vysonduju terén. Pokusím se jim to vysvětlit. Když se nevrátím do půl hodiny, bude to znamenat, že můžete bez obav za mnou.“

9 | U Fleků

Když Kafka tak narychlo odešel, Čerwuiš se hned zajímal, kam tak spěchal a proč nás nevzal sebou. Poznal z jeho posuňků, že nás někam lákal.

„Don Rodolfo chtěl, abychom se šli podívat na pijáky piva.“

Čerwuiš se zhrozil: „Vždyť v pivu je digičibí !“

„Je. Napřed dělá lidi veselé, ale pak zpitomějí a nakonec digičibí vstoupí do nich, takže buď pláčou, nebo jsou zlomyslní, nadávají a perou se. Však jsi viděl opilé Paraguayce i bělochy v Pacheku.“

„Je u vás těch pijáků moc?“

„Víc než všech Čamakoků dohromady! Jsme národ pijanů.“

Čerwuiš vyskočil: „Tak honem pojď! Musíme se jít s nimi prát! Byl jsem při tom, když byl v Pacheku jeden bílý posednutý zlým duchem kořalky a zastřelil dva peóny. Don Rodolfo je tak slaboučký! Nemůžeme ho tam nechat samotného! Máš patróny v revolveru? Já si vezmu sekeru a jdem!“

„Počkej, počkej! Necháme zbraně doma. Tady je nikdo nenosí. Digičibí piva je mírumilovnější než digičibí kořalky. Lidé, když do nich vstoupí, jen mluví hlouposti. Nejdříve každého objímají a to je nepříjemné, protože cintají sliny. Když se s nimi nechceš líbat, říkají nedobré věci. Pak na sebe začnou křičet, a když se poperou, je z toho nanejvýš pár facek. V nejhorším případě po sobě házejí sklenicemi. Pak přijde strážník s péřovou ozdobou a sebere je. V tom vidí národ pijanů zábavu a štěstí života. Pijí, když mají radost, ale nabírají do sebe digičibí, i když jsou smutní.“

„Don Rodolfo tam tedy šel proto, že je smutný?“

„Ano. Nechce být sám. Každý pijan chce, aby se také druhý stal pijanem, a proto tam nechci s tebou jít. Všichni tě budou nutit. Já tě celou dobu léčím z tvé nemoci, ale všechny ty návštěvy doktorů a léky by nebyly nic platné, kdyby do tebe vstoupil digičibí. Umřel bys, jako už umřelo mnoho tvých lidí, kteří si nedali říct. Umřel bys daleko od své země a nikdo by na tvůj hrob nedal tvůj zlámaný luk, šípy a kamennou sekyru, nikdo by na něm nezabil tvého psa ani neudělal hostinu – to všechno můj lid už dávno nedělá. Tvá duše by neměla duše tvých zbraní, neměl bys duši svého psa ani duše otroků, neměl bys duše zásobních potravin na cestu, ani bys nemohl duším svých lidí udělat hostinu na přivítanou. Kdoví, jestli by vůbec tvá duše trefila zpátky k tvému lidu. Jsme příliš daleko, možná, že je to daleko i pro duše. Možná ani neumějí přejít velkou vodu, přes kterou jsme jeli celý měsíc. Možná by se tvoje duše neuměla dorozumět s duší kapitána, který vede přes velkou vodu duše zemřelých lodí. Nevím, kam se stěhují všechny duše, ale čarodějové tvého lidu mi říkali tohle. Proto s tebou nechci jít mezi pijany. Nemám jistotu, že bys také nepil. Don Rodolfo nemá žádného patta orumpišú, opravdového dobrého přítele. Jsou to patta kušía. Jsou jeho přáteli, jen dokud s nimi pije.“

Čerwuiš byl zaražený, ale pak řekl odhodlaně: „Pojďme. Můžeš se spolehnout, že nebudu pít. Nechci mít nic s digičibí. Nemůžeme nechat dona Rodolfa samotného. Je mu smutno. Budu mu zpívat jeho píseň a on nebude pít. Zpívá se mezi pijany piva jako mezi pijany kořalky?“

„Mnohem víc. Uslyšíš, jak všichni zpívají válečné písně, jak zpívají o svých hrdinstvích. Ale když přijde ten s kohoutím peřím, jako jsi jich potloukl šest, tak utečou, i kdyby jich bylo několik set proti jednomu. Však uvidíš. Můžeš zpívat písně. A ještě něco mi musíš slíbit: mezi pijany chodí mnoho žebráků, také mrzáci. Těm můžeš dát černý kámen, ale nic víc, i kdyby ti jich bylo sebevíc líto. Také tobě budou podstrkovat kameny, ale ty je nesmíš vzít. Ani jeden jediný nesmíš vzít. Řekli by, že jsi také žebrák. Nikdo by ti neuvěřil, že jsi z náčelnického rodu, mysleli by, že jsi otrok, a ne můj patta. Pijanů je moc, jeden povídá druhému a zítra už by to věděli a snad by tomu i věřili všichni moji lidé.“

„Tak proto jsi nechtěl, abych bral od lidí kameny! Proto jsi mě zbil, když jsem zpíval na ulici svůj smutek a lidé mi házeli kameny na mou červenou deku! Ti lidé si mysleli, že jsem otrok?“

„Říkal jsem ti to.“

„A já myslel, že už nejsi můj patta. Měl jsi mě zabít, když jsem nechtěl poslechnout! Měl jsi mě zbít pokaždé, když jsem od lidí tajně dostával kameny!“

Čerwuiš usedl, zkřížil nohy a začal zpívat svůj smutek.

Netrvalo dlouho a přihnal se Kafka: „Lidi, kde jste! Všechno jsem zařídil, sodovky už se chladí, nikdo se neurazí, ani pan starý. Chtěl sice, aby Čerwuiš ochutnal aspoň malou skleničku jeho vyhlášeného moku, ale upustil od toho, když jsem mu vylíčil, že by mu to mohlo zachutnat a opilý indián že se nezná, že by mohl skalpovat jeho i všechny Flekandry. Tak už pojďte! Proč je Čerwuiš tak uplakaný?“

Čerwuiš si umyl obličej a šli jsme.

U Fleků

Udělali nám místo u stolu umělců. Kafka přisedl ke své nedopité sklenici, na tácku bylo podle jediné čárky vidět, že byla opravdu jen jedna.

Už cestou mezi stoly si Čerwuiš zvědavě prohlížel ochmelky a u našeho stolu soustředěným, pátravým pohledem přejížděl od jednoho k druhému, až to bylo všem trapné. Ten tam byl obvyklý flekovský ruch a atmosféra byla dost napjatá. Jak někdo pozdvihl sklenici, hned na něj Čerwuiš upřel zrak a potom imitoval, jak se pijákovi vlní na krku Adamovo jablko. Tupá zábava u našeho stolu se omezila na přemlouvání, abych nechal indiána pít, že bude legrace, a já musel vykládat, jak by je ta legrace brzo přešla. Abych zavedl hovor jinam, začal jsem vyprávět historky o Čerwuišově zápasnickém umění.

Z vedlejší místnosti se pojednou ozval žalostný zpěv:

Já se tu nic nebavím,

v tom lokále smradlavým,

uřízněté mí hlavú,

ať mam ňákou zábavúú…

Když Čerwuiš škemral, pokusil jsem se mu tu „duchaplnost“ nějak přeložit, nebo spíš objasnit její „humornost“. Pochopil z toho, že mu všichni dávají vinu za pokaženou náladu. Flekandři se těšili na psinu s divochem, a on na ně hledí káravě jak nějaká matka představená.

„Já jim také zazpívám. Řekni jim, ať mlčí.“

Zacinkal jsem na sklenici.

Čerwuiš začal zpívat svou válečnou píseň, plnou divokých skřeků. Jak nádherné jsou ty písně, jak rád jsem je poslouchal v lesích u ohňů na pokraji prérie, ale v tomto prostředí to bylo doslova ošklivé. Nijak se to sem nehodilo a nikdo pro to neměl pochopení. Ještě hůř bylo, když píseň vzbudila v Čerwuišovi teskné vzpomínky na domov, válečná píseň se změnila ve zpěv smutku a flekovskými místnostmi se rozezvučelo zoufalé „Otááái…“ (maminko).

„Budeš mi povídat, že nepije! Vždyť ten chlap je jak slíva. Brečí nám tu, jako by už začínalo svítat,“ radovali se pivaři. A za chvíli všichni vyřvávali jednu hospodskou odrhovačku za druhou.

Mezi stoly se objevil kočébr, bosenský podomní obchodník se zbožím vyloženým v koši na řemeni kolem krku. Nabízel oblíbenou sázku malá–velká. Čerwuiš měl docela štěstí, ale vyhrané škatulky s překvapením uvnitř ho nezajímaly. Chtěl je vyhodit, ale řekl jsem mu, že jsou v nich cukrátka, kterými by mohl potěšit „pány kluky“, kteří za ním v houfech běhávali. Nejvíc ho ovšem zaujala Bosňákova zvláštní kudla s držadlem ze srnčí nožky. Bosňák hned vycítil kupce, zaklepal Čerwuišovi na rameno a zašeptal mu do ucha: „Kup, brate!“

Čerwuiš znejistěl. Nevěděl, jak se má k takové důvěrnosti zachovat, díval se zamračeně na Bosňákův košík a viděl jsem na něm, že by se nejraději do toho hromotluka pustil. Pak se ale pro jistotu zeptal: „Co je to brate ? Není to nějaká nadávka?“

„To je čaraha, mladší bratře. Můžeš mu říkat emathak, starší bratře.“

„Ale on není můj bratr.“

„Není, ale je z jihu. Tam si všechny kmeny tak říkají a říkají tak i cizincům.“

„Můj emathak je větší, ale přepral bych ho. Chtěl bych jeho nůž, ale to poklepávání na rameno ať si nechá, nebo bude bit!“

Když jsem to Bosňákovi přetlumočil, souhlasil se zápasem. Flekandři se konečně dočkali. Zatímco odstavovali stoly, vyjednával jsem podmínky: regulérní křížkový zápas bez surovostí, ale chyť jak můžeš. Vyzdvižení do vzduchu a hození na zem je přípustné. Všem se zdála tahle podmínka směšná, protože si nikdo neuměl představit, jak by indián mohl toho kolohnáta zvednout, ale já věděl, že to je jediná šance. Kudla stála pětatřicet krejcarů. Když vyhraje Bosňák, koupím ji za korunu, když prohraje, dá ji zdarma.

Bylo mi jasné, jak zápas dopadne, protože jsem s Čerwuišem zápasil často. Měl medvědí sílu, kterou ani jeho nemoc neoslabila. Mohl jsem se s ním prát jen neoblečený, a to jsem se ještě musel natřít olejem. Jedinou výhodou proti jeho síle byla moje výška; dokud jsem stál na zemi, nikdy se mu nepodařilo nade mnou zvítězit, protože se mu smekaly ruce a nemohl mě nadzvednout. Ale Bosňáka v jeho manžestrových šatech ten osud čekal.

Netrvalo dlouho a ztratil půdu pod nohama. Čerwuiš si ho nadhodil na rameno jako pytel, a než se kdo nadál, ležel milý kočébr na zemi. Čerwuiš se obrátil, sedl si na svou židli a nalil si sodovku. Bublinky se mu líbily, ale když zvedl sklenici k ústům, zašuměly mu do nosu, ztratil důvěru a postavil sklenici zpátky na stůl.

Bosňák porážku nesl trpce, ale ještě víc litoval své kudly. Nejdřív protestoval, že nebyl na lopatkách, ale pak dostal rozum a zmizel.

U Fleků o rázovité figurky nebyla nouze. Obcházel tam třeba starý Fiala, takto První Pražský Prorok Pravé Pražské Povětrnosti. Rozdával za krejcárek za pětníček lístečky se „zaručenými“ předpověďmi počasí. Říkalo se o něm, že je nevzdělaný a negramotný, protože se podepisoval třemi křížky. Byl to však jeho obchodní trik, nikdo netušil, že se v něm skrývá písmák a filozof. Z předpovědí měl slušné živobytí.

Když tehdy přišel k našemu stolu, podělil nás všechny svými lístečky, ale Čerwuišovi nedal: „Ten zná počasí jistě líp než já…“

Neměl jsem tušení, že se ti dva později spřátelili, chodili spolu na vycházky a Čerwuiš získal nového patta. Dozvěděl jsem se o tom, až když doma vyprávěl o stařičkém ahmakovi, dobrém čaroději, který volal déšť. Dlouho jsem nechápal, koho tím myslí, až vyhledal ve své bedně digičibí poronandutha, černobílého ducha, totiž svou vystřiženou siluetu, Prorokovo dílko. Pak teprve jsem si vzpomněl, že se spolu seznámili u Fleků.

Vystřihování siluetek totiž tenkrát Čerwuiše úplně nadchlo. Flekandři si na tohle Prorokovo umění nepotrpěli, protože si dovedli přepočítat, kolik je za cenu jedné siluety šestikrejcarových holb piva. Zato Čerwuiš si objednal celou galerii a byl ochoten platit jeden bílý kámen za kus.

Zapadli jsme pozvolna do hospodského šumu, už si nás nikdo nevšímal. Byli bychom se málem vytratili po anglicku, ale nakonec to dopadlo úplně naopak.

…digičibí poronandutha…

V lokále se objevil proslulý Ferda-sirky-Evropa. Prostoduchý mrzáček, obcházel stoly, prodával zápalky, ale hlavní kšeft si udělal ze svého postižení. Co chvíli mu někdo řekl: „Ferdo, vyskoč!“ a on vyskočil, blbě zamečel a dostal krejcar. Pivaři řvali smíchy.

Jediný, kdo se nesmál, jsem byl já a Kafka. Čerwuiš se mračil a my jsme se mohli studem propadnout za tu naši „civilizaci“.

Čerwuiš chtěl vysvětlit, co to má znamenat. Řekl jsem mu, že Ferda prodává oheň, ale že jeho hlavní výdělek je v tom, že zesměšňuje sám sebe a svoji nemoc.

„Až k nám přijde, řekni mu, ať neskáče, ani nemečí. Koupíme si od něho oheň a já mu za něj dám žlutý kámen, aby už nemusel skákat a mečet a mohl si jít odpočinout. Vždyť je chudinka nemocný!“

„Stačí, když mu dáš velký bílý kámen…“

Když Ferda přistoupil k našemu stolu, řekl jsem mu: „Ferdo, tady indián nechce, abyste před ním skákal a mečel, chce si jen od vás koupit sirky.“

Z vděčného pohledu, jakým se na mě Ferda podíval, jsem pochopil, že svou méněcennost jen simuluje. Flekandři však byli očividně pohoršení, že jsem mu vykal. A což teprve, když si Čerwuiš vzal krabici sirek, zaplatil korunu a Ferdu pohladil po hlavě. Vykládal mu řečí i posuňky, aby si šel lehnout. Vyvolalo to bouři nevole. Taková urážka! V přítomnosti inteligentů, umělců, nadlidí jednat s degenerovaným ubožákem jako s člověkem sobě rovným! To může udělat jen primitivní divoch, a já, ta drzost, ho v tom ještě podporuji!

Kafka se kvapně staral o zaplacení, kdežto já jsem mírnil Čerwuiše, aby se na některého flamendra nevrhl. Ještě že měli na paměti, jak dopadl Bosňák, a zkrotili svou bojovnou náladu. Muselo jim dojít, že Čerwuiš má sto chutí vykopat válečný tomahawk.

Doma pak Čerwuiš dlouho do noci skládal svou píseň o národu pijanů – nekonečnou píseň. Jak rád bych ten večer vygumoval z jeho mysli!

10 | Čimičany

Zapadnout mezi intelektuály od Fleků se mi tedy nepodařilo. Vadilo mi čím dál víc, že v Praze není nějaké středisko, kde by se mohli scházet lidé podobných zájmů, kde by se dalo mluvit o něčem jiném než o všedním životě, kde by to kypělo názory a plodnými diskusemi. Znal jsem taková střediska z ciziny a stýskalo se mi po tom duševním občerstvení. Byl jsem občas, pravda, pozván do společnosti, ale potkával jsem tam jen snoby nebo žoky peněz s prázdnými hlavami a se zájmy omezenými na pikantní klípky. Představovali si, že za trochu jídla jim budu dělat ve vypůjčeném fraku tatrmana. Umělci a vědci, když už, tak se scházeli v kavárnách nebo v zakouřených a zaplivaných hospodách. Ale obyčejně se moc nescházeli, protože mezi nimi vládla řevnivost a intriky, kterými se vzájemně připravovali o práci. Nebylo tady neutrální území, kde by se mohli potkat právě ti, kteří by měli spolupracovat, navzájem si pomáhat anebo se aspoň domluvit, aby netopili jeden druhého a přitom sami sebe.

Měl jsem v Náplavní rozlehlé místnosti, a napadlo mě tedy dát v tom exotickém prostředí popud k vytvoření takového střediska. Věnoval jsem tomu večery mých návštěvních dnů. Úterky byly oblíbenější – vracívali jsme se v pondělí nebo v úterý ráno z našich mimopražských zájezdů, byli jsme uondaní, nevyspalí, ale s vypřednášenými korunkami. Mohl jsem na úterní večírek objednat nějakou tu butylku mělnického, někdy lahvičku pěnivého Asti nebo štěně flekovského a k tomu pár obložených chlebíčků. Pátky bývaly spíš bohémské, při čaji a sucharech, a když nebylo ani na ně, dal kupec do pondělka na dluh. Besedy v mém wigwamu se začaly vžívat.

Pro Čerwuiše to byla výborná společenská praxe. Chodil návštěvám otevírat, obsluhoval, poslouchal. Čas od času došlo k menšímu nedorozumění, způsobenému jeho odlišností. Tomu nešlo předem zabránit, a měnit někomu povahu nebo ho podrobovat svým představám nebylo ostatně nikdy mým cílem. Já jsem si vytvořil s indiány přátelské styky svým klidným a trpělivým jednáním, respektováním jejich zvyků a přizpůsobením jejich způsobu myšlení a života. Je to moudré, pokud se tak chová civilizovaný člověk mezi divochy. Chtít něco takového po Čerwuišovi možné nebylo; ale na druhou stranu jsem taky nemohl požadovat, aby jeho mentalitu respektovali všichni moji hosté…

Největší problém způsobovala jeho nechuť, až odpor k ženám. Nechápal jsem to – ve mně vzor vidět nemohl, já takový odpor neměl, právě naopak. Jeho chování bylo opravdu nemožné. Když se nemohl dorozumět, dával své mínění najevo mezinárodně srozumitelnými posuňky.

Největší problém způsobovala jeho nechuť, až odpor k ženám.

Začalo to už ve Vídni. Byli jsme pozváni na banket, kterým hostil vídeňský starosta Karl Lueger členy amerikanistického kongresu. V této vybrané společnosti byl Čerwuiš představen jedné dámě v klobouku, choti slavného učence. Chtěla mu na důkaz své nepředpojatosti vlídně podat ruku, ale on se k ní obrátil zády, sklonil hlavu skoro až k zemi a vystrčil na ni svou zadní část. Jen tak tak jsem mu stačil zabránit, aby si při tom nestáhl kalhoty.

„Proč to děláš?“ zeptal se jeden starý pán, který vylovil z paměti pár španělských slovíček. Čerwuišovi bylo sympatické, že si může s někým promluvit bez mého prostřednictví, a tak odpověděl:

„Copak nevidíš, dědečku, jaké má na hlavě peří?!“

Vědátor se na mě nechápavě obrátil, ale já jsem to v tu chvíli pochopil: U Čamakoků, stejně jako u mnohých jiných kmenů, je nejposvátnějším obřadem tanec duchů. Říkají mu digilibyt. Část mužů se vytratí za vesnici, přestrojí se za duchy tak, že si celé tělo pokryjí péřovými ozdobami, a přepadnou vesnici. Zbylí bojovníci ji jako brání, ubrání a zaženou duchy do lesů. Takovým způsobem se po staletí udržují ženy v bázni a poslušnosti, takže nějaké sufražetské choutky na emancipaci jsou vyloučeny. Jak je to doopravdy, muži neprozradí. V prastarých legendách, které jsou navíc tradovány v jazyku dávných předků a vypravují se pouze u poradních ohňů starců a bojovníků, kam se ženy nesmějí ani přiblížit, se praví, že kdysi ve vzdálených dobách skoro všichni Čamakokové vymřeli, protože ten náboženský švindl prozradili ženám. Péřové ozdoby, výsada kouzelníků, jsou pro ženy tabu a nesmějí na ně ani pohlédnout, natož se jich dotknout.

V Evropě byly tehdy v módě veliké dámské klobouky zdobené péry, plereusami, ba i celými vycpanými ptáky. Čerwuiš v tom musel spatřovat při nejmenším frivolnost, když ne přímo svatokrádež. Jak by mohl podat ruku ženě, která veřejně porušuje nejposvátnější tabu, na němž závisí existence veškerého lidstva?!

Náboženské předsudky občas lidi vedou k podivnému chování. Vzpomínám si, jak jsem kdysi šel s velice hezkou děvuškou po náměstí jednoho moravského města. Najednou nás předběhla jakási stařenka, na první pohled dobračka, ctnostná a spořádaná, a na tom náměstí plném lidí, v pravé poledne, nám zastoupila cestu, čiperně se obrátila a k našemu úžasu nadzvedla své dlouhé sukně a nesčíslné spodničky – a provedla totéž co Čerwuiš ve Vídni, jenže při tom výskala: „Coura jedna! Jde okolo kostela a neudělá ani křížek!“

V našem wigwamu se Čerwuišovo příšerné chování vůči ženám vystupňovalo tak, že nakonec každou dámskou návštěvu ode dveří jednoduše vyhodil. Zpočátku jsem si myslel, že se bojí, aby mě některá děvuška nezlákala do svých tenat, aby mi její krása nebyla milejší než volnost v divočině. Ne že by mi to snad škodolibě nepřál – stále ještě vzpomínal ve svých zpěvech na potupu ze Smeček a možná občas přece jen spřádal plány na pomstu – ale nebezpečí mohl vidět v tom, že bych v Praze natrvalo zakotvil. Jak by se potom dostal zpátky mezi své?

Sledoval každý projev, který by překračoval meze pouhého přátelství nebo naznačoval nějaký flirt. Dovedete si představit, jak mi bylo příjemné mít nad sebou dozorce tak úzkostlivě dbalého na mou mravopočestnost! Bylo mi dvacet sedm let, byl jsem vysoký a opálený, vyprávěl jsem o dalekých zemích, lovech a nebezpečích, která vyžadovala mužnou rozhodnost, a byl jsem jako každý veřejně působící člověk, ať už politik, zpěvák, herec nebo kněz, idolem mnohé naivní dívenky i zralé ženy. Tím spíš, že jsem jim asi připadal nedostižný, když jsem tak vyzdvihoval svou lásku k volnému, svobodnému životu. Každá žena je domýšlivá a je přesvědčena, že zkrotí nezkrotného.

Když nepomáhaly jeho výčitky ani varování před osidly žen, použil svou divošskou logiku a lstivost a přikročil ke svépomoci. Když stála za dveřmi dáma, zase jí přibouchl dveře před nosem. Vrátil se jakoby nic a prohodil, že to byl jen žebrák, někdy dokonce předstíral, že si jde do své pokladničky pro krejcar. Byla z toho nejedna trapná situace, někdy i slzičky.

Časem jsem ale zjistil, že vyhazuje nejen ty pro něj nebezpečné, tedy mladé a hezké, ale ženy vůbec. Vyhodil členky jakési dobročinné společnosti, které mě šly oficiálně žádat o bezplatnou přednášku; několik jeptišek, které po domech vybíraly almužny, hnal ze schodů takovým způsobem, že na něho zavolaly strážníka, a vystrnadil i jednu mou starou příbuznou, které jsme tajně říkali „ošklivá teta“.

Samozřejmě, že jsem ty příhody nenechával bez povšimnutí. Hovořil jsem často se svými přáteli o podivných duševních pochodech Čerwuišova mozku, chodilo ke mně také několik nadšených mediků a mladých lékařů, kteří ještě věřili v posvátnost svého povolání a pídili se po každé skulince, jíž bylo možno nahlédnout za clonu tajemství přírody. Zahrnovali Čerwuiše otázkami, zkoumali, zda nejde o nějakou úchylku nebo fixní ideu. On však nepovažoval za vhodné nějak blíž vysvětlovat své tvrzení, že všechny zdejší orago (ženy), ágoty (manželky) i čimičany (dívky) jsou huniáta (velice sprostá nadávka). Vůbec o tom nehodlal diskutovat. Jsou, a basta.

Abychom vůbec mohli do společnosti, překládali jsme po poradě s Kafkou jeho urážky jako „motýlek“, „vážka“, „kolibříček“, prostě poeticky. Čerwuiš byl spokojený, že ho neokřikujeme, a děvušky také, že slyší lichotku od divocha, třebaže se tak urputně mračí.

Věděl jsem s jistotou jen jedno – že jeho odpor vůči ženám musí mít nějaký logický a podle něho správný důvod.

Každá žena je přesvědčena, že zkrotí nezkrotného.

Čerwuiš vynikal pozoruhodnými pozorovacími schopnostmi a navíc civilizací neotupenými smysly. Jeho čich a sluch byly právě tak jemné jako dovednost číst ve tvářích lidí jejich úmysly a nedat se ovlivnit jejich slovy. Stane se však i vědeckému pracovníkovi, vyzbrojenému nejmodernějšími technickými pomůckami, že se zmýlí. Jak by se to nemohlo stát divochovi, který se spoléhá jen na své primitivní prostředky! Vše, co kolem sebe viděl, odporovalo ustáleným názorům jeho kmene a věčným Pravdám, o nichž je zakázáno pochybovat. Tehdy nastupoval jeho předsudky nepokřivený úsudek. Jeho překvapivě nové poznatky a nacházení nových souvislostí byly pro mě velkým přínosem. Naučil jsem se pochybovat o sebejistých a skálopevných výrocích, naučil jsem se připouštět i jiné, zdánlivě nelogické nebo nevědecké názory a nepapouškovat po autoritách.

Takže se mi zdálo, že Čerwuiš je v tomto případě v zajetí nějakého omylu. Abych ho mohl opravit, musel jsem ho nejdřív vypátrat.

Čerwuiš dlouho vzdoroval našemu vyptávání. Až jednou prohlásil kategoricky: „Vaše čimičany smrdí.“ A dodal: „Všechny!“

Stáli jsme před novou záhadou.

Pokusil jsem se to přátelům osvětlit: „Každý tvor v přírodě má svůj typický pach. Dovedl jsem čichem sledovat i měsíc starou stopu vlka aguará-guasú, lišku zorro jsem poznal po týdnu i svým nedokonalým a zdegenerovaným čichem. Po delší době v divočině se můj čich zbystřil natolik, že jsem dovedl rozlišovat různé tvory, ba i lidi jiných ras. Pach lidí žluté rasy mi byl přímo odporný, kdežto pach černochů, který chorobně nesnášejí Severoameričané, mi nepříjemný nebyl. Naštěstí se mi tahle smyslová schopnost po návratu do města vždycky rychle vytratila.“

Vnímal snad jemný čich indiána pach, který jsme my necítili? Zeptal jsem se ho: „Cítíš to už od té doby, co jsme přijeli?“

„Já to necítím, já to vím!“ prohlásil.

Nesnáším dogmata, vědecká ani jiná. Zatvářil jsem se zle.

„Necítím to, protože se voňavkují. A voňavkuje se jen ten, kdo to potřebuje, protože smrdí.“

V tom jsme tedy měli příbuzný názor. I když já připouštím, že se někdo může voňavkovat jen proto, že se mu to líbí. Ale pradůvod k tomu bude přece jen asi praktický… Když je v Chaku nouze o vodu, natírají se všichni krokodýlím tukem, aby se necítili.

„Dobrá, ty ale čimičany necítíš, jak tedy víš, že smrdí?“

Vysvětlil nám to. Aby to bylo pochopitelné, musím se vrátit o kus zpátky: Když jsme se nastěhovali z bytu mých rodičů do Náplavní a zařizovali se, chyběly nám mnohé nutné věci. Tak jsme sice měli krásnou koupelnu, ale neměli jsme dosud uhlíře, který by nám dodával palivo. Žofínské parní lázně byly jen pár kroků, a tak jsme se tam vypravili. Byl jsem zvědavý, co té vymoženosti bude Čerwuiš říkat. A pak: nebude se, když si už zvykl na civilní šaty, stydět před nahými muži? Zabýval jsem se častokrát otázkou, kde se v lidech bere stud. Proč venkovské děvče, které celý život chodilo bosky, by ve městě po několika dnech ani za nic nevyšlo na ulici bez bot?

Čerwuiš mě překvapil. Viděl velkou nemorálnost v zástěrkách, které měli všichni kolem beder, a odmítl si ji zavázat. Ale jinak byl u vytržení. Jednotlivým oddělením dal různá jména – prales v době sucha, prales po poledním lijáku, sprše říkal vodopád – znal ho jen z doslechu, ale tak nějak si ho představoval. Masáži se nepodrobil, protože byl lechtivý. I když jsme potom měli denně teplou vodu v koupelně, chodili jsme stejně v pátek na Žofín.

Nikdy však v našem pánském oddělení neviděl žádnou ženu, a tak dospěl k názoru, že se v Čechách koupou jenom muži. A logicky ženy, když se nekoupou, musí páchnout, i když to necítíte ani nejjemnějším čichem…

…i Mistr Štursa vytvořil jednu ze svých soch jako přesnou kopii podle fotografie čamakokské čimičany.

Moji přátelé medici se rozhodli, že ho z pověry vyléčí. Čerwuiš nestrpěl, jako žádný indián, na těle ani na tváři ani chloupeček. Podle zvyku svého lidu si vytrhával nejen svá řídká fousiska, ale i řasy a obočí. Zato měl bohaté černé vlasy. Při troše fantazie mohl být považován za ženu. Jednou, když jsem odjel mimo Prahu, medikové podplatili lázeňský personál a propašovali Čerwuiše do páry v den, kdy byla rezervována pro ženy. Zhnusený indián, když viděl tu šněrovačkami zdeformovanou výstavu masa, udělal pěknou ostudu. Rozzuřený a znechucený několika tělnatými Putifarkami, opustil jako Josef egyptský svůj šat a utekl docela nahý po nábřeží domů do Náplavní ulice. Chápal jsem ho. Těla jeho krajanek jsou krásná jako antické sochy. Vždyť i Mistr Štursa vytvořil jednu ze svých soch jako přesnou kopii podle fotografie čamakokské čimičany! Zástupci sedmé velmoci upřeli k tomu mravnostnímu přestupku pochopitelně svůj zrak a rozhořčovali se, že nechám běhat adamitu po ulicích. Ubohá dítka, která to mohla spatřit!

Je pochopitelné, že se mé přítelkyně pokoušely Čerwuišův odpor všemožně zlomit. Jedna mu třeba darovala peněženku pošitou barevnými korálky, ale nezavděčila se. Dívky jeho kmene dovedou mnohem lépe sladit barvy a ornamenty jsou malá mistrovská díla.

Jeho nechuť se pomalu vytrácela…

Naštěstí se v Praze už tenkrát našla spousta dívek, které se neohlížely na konvence a pruderii starší generace. Příští rok v létě tak mohl definitivně odvrhnout svůj vědecký blud, když začal potkávat u řeky, kam chodil při každé příležitosti plavat, ágoty a čimičany, i když se tehdy koupání v řece mimo oddělené plovárny považovalo za velkou nemravnost a nestoudnost. Navíc to byla většinou mladá a pěkná děvčata, a tak Čerwuiš chtěj nechtěj musel uznat, že ne každá se voňavkuje jen proto, že by páchla. Jeho nechuť se pomalu vytrácela, občas nějaké dívce dovolil, aby si pohladila jeho dlouhé vlasy, a nakonec se snížil i k tomu, že s nimi hovořil.

11 | Zlý duch

Jak už jsem řekl, Čerwuiš věděl, jak nerad chodím otevírat návštěvám, a obstarával to docela rád sám. Tak také jednou odpoledne se trousili přátelé. Zábava byla v plném proudu, když se zase ozval zvonek. Čerwuiš šel do předsíně, nikdo si ho nevšímal. Za okamžik se však ozval ode dveří srdcervoucí výkřik a hned nato druhý. V obou zazněl strach, opravdový děs. První výkřik byl Čerwuišův. Nikdy jsem ho ještě neslyšel tak zařvat, i když jsem si myslel, že už znám všechny jeho skřeky. Muselo se stát něco doopravdy vážného. Běžel jsem mu na pomoc, ale než jsem doběhl ke dveřím, rozrazil je Čerwuiš, hnal se k oknu a začal ho otevírat. Bylo jasné, že chce vyskočit. Bydleli jsme sice v mezaninu, ale skok ze stromu je přece jen něco jiného, než dopadnout na městskou dlažbu. Strhnul jsem ho zpátky a povalil na zem. Jeho tmavě hnědá kůže zpopelavěla, oči měl vytřeštěné, pohled šílence. Kdybych nebyl předtím zaslechl dva hlasy, byl bych přesvědčen, že se zbláznil, že nějaká maličkost přeplnila jeho dojmy nacpaný mozek. Viděl jsem dva takové případy v tropech, kdy selhaly nervy bělochovi. Divoch z volné přírody je sice psychicky odolnější než zjemnělý Evropan, ale jeho dojmy, na něž nebyl předem připraven, jsou daleko mocnější.

Přiklekl jsem Čerwuišovi na hruď, roztáhl mu ruce, a protože jsem viděl jeho ochablý dech a sotva znatelné pohyby plic, nasadil jsem umělé dýchání, které se vždy osvědčovalo při epileptických záchvatech.

„Kafko, podej mi sklenici něčeho!“

Popadl, co bylo nejblíž, víno, a já ho vchrstnul Čerwuišovi do obličeje. Otevřel oči, zděšeně jimi zakoulel a zakvílel:

„Alberto, utečeme oknem, po okapové rouře. Unese nás, já už to jednou zkoušel.“

„Prosím tě, co tě tak polekalo? Půjdu se podívat.“

„Ne! Ne! Nechoď tam! Je tam digičibí! Je docela černý, má veliké bílé oči a oháňku jako kráva, ale celou černou. Sežere ti mozek. Pojď utečeme oknem, než přijde dovnitř!“

„To jsi bojovník? Vstaň a pojď se mnou, jdem se na toho zlého ducha podívat!“

…vběhnul do vedlejšího sálu, kde byly rozloženy naše sbírky.

Čerwuiš vstal, ploužil se několik kroků za mnou, ale pak rychle vběhnul do vedlejšího sálu, kde byly rozloženy naše sbírky. Už jsem chtěl vyrazit za ním, abych mu zabránil vyskočit z jiného okna, ale Čerwuiš se už vracel sám. V ruce nesl těžkou votivní kamennou sekyru.

Čamakokové neumějí vyrábět kamenné sekyry, protože v Gran Chaku se kámen nevyskytuje, jen naplavenina. Jejich předkové tam však přišli z jiných krajů a tyto nástroje si zřejmě přinesli s sebou. Sekyry podobného typu se nacházejí po celé jižní Americe a také Čamakokové někdy při svých toulkách takové naleznou. Věří, že mají nadpřirozený původ, že tyto hlazené kameny jsou blesky, které spadly na zem z nebes. Zasazují je velice dovedně do až dva metry dlouhých násad z těžkého dřeva. K nějaké užitečné práci, ke kácení stromů a podobně, se nehodí, ale používají se pro náboženské účely, při tanci duchů. Ale takové er.p, olibigwáhy nebo nočiho, jak se různé formy rituálních sekyr jmenují, jsou hrozné zbraně a tak se také používají, když chtějí indiáni zabít nějakého tvora, o kterém uvěří, že je do něj zakletý nebo přestrojený zlý duch. Utlučou s nimi právě tak jaguára, jako nepohodlného čaroděje. Také se občas hodí na bělocha. Mého předchůdce, malíře a etnografa Boggianiho zabili právě takovou palicí, kterou teď Čerwuiš třímal v ruce. Správná zbraň ve správném okamžiku! Vrátila mu ztracenou odvahu.

…malíře a etnografa Boggianiho zabili právě takovou palicí…

Říkal jsem si – který duch asi toho Čerwuiše tak vyděsil? Že by nějaký opožděný „vtipný“ návštěvník? Myslím, soudě podle jeho stejně ustrašeného křiku, že byl potrestán už víc než dost a že na něho nebylo třeba smrtící sekyry.

„Dej hned er.p Kafkovi! Jestli se bojíš s holýma rukama, zůstaň u něho, on tě ochrání.“

Šel jsem ke dveřím, otevřel je, ale na schodech nikdo nebyl. Seběhl jsem dolů, ale ani na ulici jsem nikoho neviděl. Měl samozřejmě dost času odejít, ale říkal jsem si, že kdo byl ochromený děsem, že tak příšerně křičel, asi daleko neutekl.

Vracel jsem se pomalu domů a maně jsem pohlédl šachtou mezi schodišti vzhůru. A tam docela nahoře, až u dveří na půdu se na mě šklebila vyjevená černá tvář s ohromnýma vytřeštěnýma očima a vyceněnými zuby! Opravdu to v tom přítmí vypadalo jako nějaké nepodařené strašidlo, nad hlavou se mu dokonce kývalo něco jako vztyčený ocas.

Čerwuiš tedy neměl vidění. Ten zlý duch byl ale z masa a kostí, držel se zábradlí jako opice a zřejmě měl nemenší strach než můj indián. Když jsem se vydal zvolna nahoru, zalomcoval zoufale zamčenými dveřmi půdy a pak z plna hrdla zaječel: „Pomóóóc!“

Pokud vím, duchové nekřičívají o pomoc, natož dobrou češtinou s pražským přízvukem, tedy alespoň ne ta čamakokská digičibí ! Ale stále jsem nevěděl, kdo by to mohl být. Nebyla doba karnevalů ani Tří králů, ba i do Mikuláše bylo daleko, aby se někdo za bílého dne převlékl za čerta. Že by někdo navedl hloupého kluka? Za takový žertík by zasluhoval!

Ale pak jsem ho poznal.

„Neboj se, pojď dolů! Nic se ti nestane a vyděláš si.“

Vrátil jsem se ke své společnosti: „Tak chcete vidět toho zlého ducha?“ smál jsem se. „Čerwuiši, ten tvůj digičibí je dobrý patta, pojď, uvidíš, že se skamarádíte.“

Vyšli jsme z bytu, ale musel jsem sám dojít k půdě a snést vzpouzejícího se kominíčka dolů v náručí. Cestou jsem ho uklidňoval slibem, že pozná opravdového indiána, velkého náčelníka a bojovníka, který se ho bál, protože si myslel, že je to zlý duch.

Čerwuiš si nejprve na kominíka nesměle sáhnul, pak ho hladil, aby si ho usmířil. Umíte si přestavit, jak pak vypadal, když si rukou utřel zamlžené oči. S kominíčkem se opravdu skamarádili, a kdykoliv potom přišel vymetat komíny, chodili spolu po střeše.

12 | Čerwuiš etnografem

Stále víc jsem nabýval přesvědčení, že Čerwuiš byl pověřen svým kmenem, aby vypátral, proč a nač já od nich kupuji různé předměty. Nemohli dost dobře pochopit podivný způsob myšlení nás Evropanů. Když pracovali v dřevorubnách, dostali za týden dřiny přadénko korálků. Za to museli porazit a rozštípat mnoho kebračových stromů, museli naložit mnoho fůr polen a složit je v přístavu do metrů.

Bylo jim podezřelé, že já jsem od nich za stejné přadénko vyměnil třeba starou péřovou ozdobu nebo dýmečku, vyřezanou ze dřeva, čím starší a opotřebovanější, tím jsem měl větší radost. Pravda, trvá to mnoho roků, než nastřádají jemná peříčka vzácných ptáků, trvá mnoho týdnů, než na ně navážou provázky z vláken divokého ananasu, než z nich utkají krásný náramek nebo půvabně barevnou čelenku. Také je pravda, že mladí hoši už nemají tu trpělivost, jakou mívali jejich dědové, že mnohý druh ptáků už vyhynul nebo z jejich kraje vymizel a že mnohé věci už dneska nikdo ani neumí vyrobit – ale přesto: vždyť ty věci, které jsem kupoval, byly už vetché a většinou k nepotřebě.

…věnoval jsem mnoho času pátrání po péřových ornátech starých čarodějů…

Věděli, že jsem věnoval mnoho času pátrání po péřových ornátech starých čarodějů; byli svědky, že jsem i hroby překopával a odvážel polozetlelé předměty, které pro ně neměly žádnou cenu, protože už dávno z nich vyprchala jejich „duše“ a dušemi luků a šípů ponechanými kdysi na hrobě od té doby loví duše jejich bývalého majitele. Ti běloši jsou podivný lid, a ten dlouhý cizinec je nejpodivnější ze všech. Nedělá on s těmi starými věcmi ve své zemi nějakou čertovinu, která by mohla uškodit jejich kmenu? Čerwuiš mi už cestou po moři kladl záludné otázky.

Ve vídeňských muzeích měl poprvé příležitost vidět, jak jsou sbírky ukládány a co lidí se na ně chodí dívat. Také občas pochytil nějaké španělské slovíčko na amerikanistickém kongresu, kde se o některých předmětech vedly dlouhé diskuse. Vyzvídal, jestli také naše sbírky přijdou do nějakého muzea a kolik za ně dostanu. Tehdy na něho ještě neudělalo žádný dojem, když jsem mu řekl, že vzácnější věci počítám i po velkém žlutém kamenu za kus. Neznal tenkrát ještě cenu peněz a nedovedl si udělat žádnou představu o množství věcí a množství peněz. Nedělalo mu problém klidně sebrat u pekaře bochník chleba nebo sbalit několik párků či uzených kolínek u uzenáře a zmizet. Netušil, že rozzlobení majitelé si chodili ke mně pro peníze za tu škodu. Po roce v Praze ale poznal cenu peněz perfektně, stal se z něho velký skrblík a já v duchu litoval chudáka cestovatele, který by přišel po jeho návratu mezi Čamakoky dělat etnografické sbírky.

Když jsme naše sbírky rozložili ve dvou velikých sálech v Náplavní ulici, přijížděli si je prohlížet z ciziny různí vědátoři. Většinou se s nimi mohl sám dorozumět směsicí španělštiny a jazyka guaraní, jak to pochytil v poříčí horní Paraguaye. Od nich se dozvídal, které věci je nejvíc zajímají. Stále mu vrtalo v hlavě, že za tím musí vězet nějaké kouzelnictví.

Pravý význam sběratelství poznal, když si přinesl ze strážnice policejní klobouk. Najednou si uvědomil, že cestou viděl tolik nepochopitelných věcí, že mu jeho krajané stěží uvěří. Posedla ho touha získat celou uniformu a byl zklamaný, že jsem mu obstaral jen pohlednici. Odolal dokonce své touze nosit klobouk po Praze na důkaz svého vítězství a uložil ho do bedny, aby se mu neopotřeboval. Pomaloučku se u něj rozhořela sběratelská vášeň.

Uniformy by si býval přál sbírat nejvíc. Ze všech tramvajáků, průvodčích, přednostů stanic, vojáků a důstojníků byl přímo u vytržení. Snad bych mu je býval mohl opatřit za levný peníz v nějakém vetešnictví, jak chtěl, protože viděl, že ty nejstarší kusy v mých sbírkách jsou nejvíce obdivovány, ale vysvětlil jsem mu, že za jejich převoz do Ameriky bychom se nedoplatili.

Byl smutný, ale pak přišel se zvláštní žádostí. Má zase nashromážděno několik bílých a žlutých kamenů (moji návštěvníci se spropitným nemínili přestat) a jestli prý to stačí na nůžky.

No, proč by nemohl mít nůžky. Asi někomu jako dárek.

Ale nebyl to dárek. Přivázal si nůžky k pasu, aby je neztratil, a hned při první jízdě tramvají se nenápadně přitiskl na řidiče a ustřihl mu vzadu knoflík. Doma ho dal do cestovní bedny ke klobouku. To byl základ jeho evropských etnografik.

S obavami jsem čekal sérii dalších ostud, ale Čerwuiš byl jako vždy na lovu velmi obezřetný a jeho sbírka knoflíků utěšeně rostla.

O každém dovedl dlouze vyprávět. Svůj nejcennější úlovek si jednoho dne přivezl z Košíř, kde byl navštívit našeho přítele Klabocha: byl to pozlacený knoflík z generálské uniformy. Klaboch mi později líčil, jak trnul strachem, když zpozoroval jeho úmysl. Ale Čerwuiš položil panu generálovi ruku na rameno, dorozumíval se s ním posuňkovou řečí a zabavil ho tak, že starý pán ani nepostřehl, že mu obratně ušmikl knoflík přímo z vojácké hrudi.

13 | Wigwam

Od chvíle, kdy si Čerwuiš uvědomil, že ho lidé mohou považovat za otroka, pokud od nich tajně bere peníze, se zásadně změnil jeho přístup k diškrecím. Rozhodl se dát všem najevo, že je ehnit z vládnoucí dynastie a že vzhledem k mým hostům může být nanejvýš adoptivní otec neboli dij , pán otroků. Nikdy už od nich nepřijme spropitné, když jim z přátelství podá v předsíni kabát, naopak, sám jim dá při odchodu almužnu, aby byli zaopatření na cestu. Protože mě velmi zajímala reakce našich návštěv, sehnal jsem Čerwuišovi zásobu drobných krejcarů.

Hned druhý den k nám zapadla vhodná oběť. Jeden hrabě, veliký boháč, ale neméně veliký skrblík, se přišel poptat na klípky o svém zeti, se kterým jsem se spřátelil v Argentině, kde se s rodinou dost těžce protloukal. Hraběte asi překvapil můj ostrý tón. Vytýkal jsem mu, že nechal svou dceru a vnuky za mořem na holičkách, a na to on nebyl zvyklý. Když rozladěn odcházel, Čerwuiš mu otevřel dveře a vtiskl mu do dlaně krejcar.

„A co má znamenat tohle?!“ ptal se rozhořčeně.

„Divoši mají zvyk, pane hrabě, dát člověku podporu, když se chystá na dlouhou cestu…“

Spolknul to jako pravý šlechtic. Vyndal peněženku, zabalil krejcar do hedvábného kapesníčku a pečlivě si ho pro štěstí uschoval.

Moji návštěvníci byli opravdu velmi různí, Čerwuiš mohl osobně poznat i několik více či méně slavných umělců.

Tak k nám jednoho dne zavítal sochař Amort, aby se podíval na člověka vyrostlého ve volné přírodě. Byl velice nadaný, ale nepronikl, protože neměl punc akademie. Začínal prý jako štukatér. Půjčil jsem mu Čerwuiše, aby mu stál modelem. Byl mnohokrát v jeho ateliéru na Malé Straně a za pózování dostal pracovní plášť a sochařský baret, řekl si o ně. Když se pak vrátil do Chaka, nanosil si bláto z laguny, oblékl si tu parádu a znázorňoval svým krajanům, jak patta Amort dělal z hlíny digičibí jako živé. Neměl však úspěch. Indiáni se jeho figur báli a mohu dosvědčit, že byly opravdu příšerné. Svůj velký talent mu Amort s pláštěm dát nemohl. A tak si ani Čamakokové ve svých ústních podáních necení sochaře Amorta o nic víc než naši paďouři, kvůli kterým zapadl v bídě.

Půjčil jsem mu Čerwuiše, aby mu stál modelem.

Další sochař, Sapík, bydlel přímo u nás v domě. Jednou přišel, nehledal žádné výmluvy, a řekl rovnou, že se k nám jde ohřát. Neměl ani na uhlí, ani co jíst. Mezi naším lidem koluje pověra, že každý správný Umělec s velkým U musí hodně trpět a hladovět. Sapík tu představu splňoval přímo ideálně.

O tom, že bych mu poslal Čerwuiše s putnou briket, nechtěl slyšet. Sedne si u nás do koutečka, nikdo o něm nebude ani vědět. Našel jsem tedy jinou formu, jak bych mu vypomohl a neranil přitom jeho hrdost. Požádal jsem ho, jestli by mi neudělal portrét. Odmítl jsem ovšem sedět mu modelem v nějaké morně, bude mi muset alespoň dvě tři hodiny předtím důkladně topit. To bylo v mém, ne v jeho zájmu, to mohl přijmout. Míval jsem ovšem velmi málo času a ještě méně trpělivosti k sezení, vydržel jsem to někdy jen pět minut a jindy jsem opravdu nemohl do podkroví odskočit. Portrét byl hotový až pozdě z jara, kdy už se topit nemuselo. Sapíkovi zbylo dost času, aby se mohl věnovat vlastní volné i užité tvorbě, ale nenašel zákazníky. Zemřel pak za války někde v Istrii. Po jeho smrti byly odlitky mé busty prodány v dražbě. Podle toho, jak mi v mém portrétu lichotil a jak mě zidealizoval, jsem vycítil, že mně za trošku tepla oné zimy byl velmi vděčný.

A ještě na jednu nešťastnou existenci si musím vzpomenout. Malíř Král. Navštívil mě v den, který nebyl určen pro návštěvy, ale pro práci. Čerwuiš měl zase jednou nostalgickou náladu, vypůjčil si z mých sbírek kousek indiánského šminku, oblékl se – vlastně svlékl do svého domorodého kroje a pokryl své pomalované tělo ozdobami z peří. Usedl před otevřená dvířka rozpálených kamen a potichoučku si zpíval své smutné zpěvy. Já psal článek pro noviny. Oba jsme byli zabraní do svých myšlenek, že jsme ani neslyšeli zvonek. Ale zněl naléhavě znovu a znovu. Podvědomě jsem ho vnímal, ale nechtěl jsem se nechat rušit bezohlednými lidmi. Mají přece na dveřích napsáno, že dnes návštěvy nepřijímám. Nicméně po chvíli mi to přece jen nedalo. Třeba je to telegram nebo něco bezodkladného. Byl to malíř Král. Přišel úmyslně, aby se nemusel setkat s jinými návštěvníky.

Pozval jsem ho tedy dál, když navíc sliboval, že se dlouho nezdrží. Ovšem, že u nás bude ani ne minutu, to jsem nepředpokládal. Sotva vstoupil do pokoje a uviděl Čerwuiše u kamen, otočil se a běžel pryč. Ve dveřích jen křikl: „Za chvilku jsem zpátky. Na omluvy je času dost.“

Přišel s několika kartony a paletou. „Nedám se vyhodit, dokud si ho nenamaluju. Pracujte klidně dál.“

Neruším podivíny, pokud jejich podivínství neruší mě. Čerwuiš, zdá se, nečekaného návštěvníka ve svém snění ani nezaregistroval. Ještě nikdy jsem ho neviděl v takovém transu. Když se ho zmocnil světobol, nesnášíval lidi; jeho písně nebyly určeny pro cizí uši, byla to intimní zpověď, nejtajnější myšlenky zpívané v improvizovaných verších a melodiích. Kdykoliv jindy by byl buď svůj zpěv přerušil nebo návštěvníka vyhodil. Ale teď seděl, díval se do ohně a stále tiše zpíval. Vrátil jsem se tedy ke své práci a čas letěl.

Když jsem se obrátil, stál o stěnu opřený obraz a Král horečně pracoval na druhém.

Užasl jsem. Je to vůbec možné, že by umělec mohl namalovat, co se odehrává v mysli jeho modelu? Ve tmě, kolem táborového ohně, byla naznačena křoviska pralesního podrostu z Gran Chaka, odlesky a stíny. Nebyla to žádná „moderní“ skica, ale realisticky propracovaný obraz. Cítil jsem, jak na mě ten obraz působí magickou silou. Tiše jsem na dohasínající uhlíky v kamnech nastavil hranici briket a když se oheň opět rozzářil, zadíval jsem se na obraz. Nechám se rád strhnout uměleckým dílem. Neřídím se přitom tím, co je napsáno v průvodci. Mona Lisa ani Sixtinská madona na mě neudělaly žádný zvláštní dojem. Dovedu se ale zasnít nad leckterým obrazem neznámého malíře tak, že pro mě okolní svět zmizí. Trpívám potom kocovinou méněcennosti, mám na sebe vztek, že nedokážu ztvárnit svoje myšlenky, bolí mě nedostatek uměleckých vyjadřovacích schopností. Proto nerad chodím do galerií.

Zasnil jsem se před mokrým obrazem, osvětleným z jedné strany plápolajícím ohněm v kamnech, z druhé strany přitlumeným světlem žárovky na mém psacím stole. Zatímco moje duše odletěla zpátky do Čerwuišovy vlasti, Král domaloval druhý obraz.

Byl úplně vyčerpaný. Odhodil paletu a zeptal se mě: „Máte tu něco k pití?“

„Králi, prodejte mi ten obraz.“

„Proč ne? Třeba oba. Teď už pro mě nemají cenu. Nevím, co to do mě vjelo, muselo to ze mě ven. Jen bych vás chtěl poprosit, abyste mi ty mazanice půjčil, až budu mít výstavu.“

Koupil jsem je tedy oba. Během následujících dnů mu Čerwuiš stál několikrát modelem, ale tyhle nové obrazy nestály za nic. Když si pak Král půjčoval obrazy na výstavu, napsal dozadu, že jsou mým majetkem. Král zemřel v blázinci a já už jsem své obrazy nikdy neviděl.

Zasnil jsem se…

Nikdy jsem nebyl z těch, kteří váží kulturu na metráky. Myslím, že velikost našeho umění je v jeho jednoduché pravdivosti. Básničku od Nerudy nebo několik veršů Čechových si cením víc než celý stěhovací vůz sebraných spisů Vrchlického. Těžko mohu popsat, kolik krásných vzpomínek ve mně v daleké divočině vyvolávalo pár čárek Alšových kreseb. Byly mi milejší než velká plachta od Brožíka. Proto jsem byl skutečně poctěn, když v jednom návštěvním odpoledni mezi nás Mistr zavítal. Mikoláš Aleš! Byl dobrým přítelem mého otce. Přišel skromňoučký a ještě zakřiknutější, než jsem ho znával: „Dovolíte mi, abych tady chvíli pobyl, jen tak někde v ústraní, pozoroval bych vás mladé lidi, tak jako vy jste jako študentík sedával ve vinárně u Šulce u jediné čtvrtičky, jen abyste pozoroval a poslouchal jiné?“

Vyhradil jsem milovanému malíři chráněné místečko u kamen v pohodlném křesle a on tam klímal, stařeček, a my ostatní jsme se bavili, jeho pouhá přítomnost hřála nás všechny. Čerwuiš si k němu přisedl, začali si povídat, jak se dorozumívali, nevím, jen občas se některý z nich zasmál. Stařičký umělec a mladý divoch, a přece je spoutala podivuhodná sympatie…

Jindy k nám vpadl jako velká voda Jindřich Mošna:

„Tak kde máte toho vlasáče! Rudla Kafků mi už kolikrát vyprávěl, jakého tady pěstujete „červíčka“. Tak už mi ho ukažte, musím si ho trochu okouknout, až zas budu hrát nějakého indiána nebo jiného divocha. Ale vždyť ten kluk střapatá je docela kulturní a civilizovaný! Taky kouříš, Červíčku? Tumáš kraťáčka!“

Tak přišel Čerwuiš nejen k voňavému vzácnému cigárku, ale hlavně k přezdívce, která se mezi obyvatelstvem mého wigwamu rychle vžila. Podezřívám spořivého Mošnu, že krejcar, který dostal při odchodu, byl pravým důvodem jeho přátelství s divochem.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .