Město Bohů

KAPITOLA PRVNÍ

Ostrov Titanos je poslední výspou pevniny Známého světa. Dál na sever se rozléhají nekonečné vody Severního oceánu, čekající na své pokoření. Doposud se však nenašel člověk ochotný riskovat život a majetek, který by se pustil do dobrodružství, o jehož výsledku rozhodovala vrtkavost bohů. Bohatství legend o tamějších světech přetékajících zlatem a drahými kameny tak zůstává jen a jen v říši snů, na brcích písařů či svitcích pohřbených pod nánosy prachu v nejedné královské knihovně.

Samotný Titanos pokrývají z větší části vysoké a těžce přístupné hory a bažiny. Pevná půda zabírá jen nepatrnou část povrchu ostrova. Proto není divu, že svou panenskou krásou či bájemi o hrobech naplněných pohádkovými poklady zlákal mnohé dobrodruhy k výpravám, z nichž se podařilo vrátit jen málokomu. Buď ho pohltily mokřiny, nebo zemřel roztrhaný tvory, které lidé té doby nazývali draky.

Ale přesto Titanos každého přivítal svou mírumilovnou tváří v podobě písečných pláží s kokosovými palmami na každém kroku. Tu však rychle vystřídala trpká skutečnost v podobě mračen komárů a much, moskytů, štírů, krokodýlů či hadů, kteří se neslitovali nad nikým. Pro ně byl slabší tvor potravou, a tím energií potřebnou k přežití.

Zákon přírody platil na tomto kousku země víc, než kdekoliv jinde ve Známém světě. Před ním se musel sklonit každý, i člověk, pán tvorstva.

Poklid titanoské krajiny náhle přerušil dusot kopyt. Na ostrohu nad jednou z pláží se objevil asi pětadvacetiletý muž. Seděl na černém vraníku s bílou lysinou uprostřed čela a pečlivě vyčesanou hřívou vlající ve větru, který přicházel od Severního oceánu. Na trnu sedla měl pověšený toulec se šípy, na zádech se mu do rytmu chůze jeho koně pohupovala pochva s krátkým mečem a přes rameno měl přehozený luk. Pas mu obepínalo konopné lano. Na sobě měl kožené nohavice, halenu a boty sahající pod kolena. Boty, stejně jako modrý plášť přivázaný k brašně, mu zdobilo znamení pentagramu. V pohledu jeho kaštanových očí byl cítit chlad, jenž odrážel celý jeho život, přesněji bytí na hranici života a smrti, kdy doslova každý den rozhodoval o osudech jiných.

Muž se jmenoval Thall. Už několik let žil u Rytířům pentagramu, společenství lidí, kteří svůj život řídili přikázáním starodávného Kodexu nalezeného v hrobech titanoských vládců.

Uplynul téměř měsíc od chvíle, kdy ho učitel poslal do divočiny, aby se s ní sžil a poznal zákony, jimiž se řídí. Thall chápal proč. Před pěti lety došlo k bitvě v Údolí smrti, v níž timorské legie porazily atrijská vojska, čímž zpečetily osud Atrie, jeho rodné země. Od té doby se Thallovi zdálo, jakoby ztratil část duše.

Když po týdnech procitl daleko od bitevního pole, v bezpečí a pod ochranou těchto Rytířů, jak sami sebe nazývali, přísahal Timořanům i věrným Kruhu smrti pomstu. Jeho duše však zůstala poznamenaná otázkou, proč přežil právě on? Ani jeho učitel mu nedokázal vysvětlit spletité cesty osudu, kdy přežití jedince dokáže změnit věci budoucí.

Vraník se zastavil na kraji srázu a z nozder mu vyšlo varovné zafrkání. Mladík se zadíval na pás pobřeží. V zátoce, v níž ústila řeka, kotvilo válečné loďstvo, s jakým se v životě nesetkal. V úhledných řadách zde stály triéry timorské fotily, nákladní dahabíje i pentéry Kruhu smrti, které svou červenou barvou připomínaly samo peklo. A život na nich k němu neměl daleko. Za posledních záblesků dne ještě stačil rozeznat zástavu třepetající se na největší lodi. Kruh s lebkou a zkříženými meči – erbovní znamení Kruhu smrti!

Tvář se mu stáhla v děsivé grimase, jak mu hlavou projela krutá myšlenka. Na ostrově totiž nebylo, kromě chrámu Rytířů pentagramu, nic, za co by stálo vyslat do těchto končin do boje snad celé timorské vojsko.

Nevěděl, co ho varovalo, možná zapraskání větvičky, zapípání ptáka vyrušeného ze spánku nebo jen instinkt, ale zachránilo mu to život. Bleskurychle se svezl ze sedla do trávy, nacvičeným pohybem sevřel rukojeť meče, vytrhl ho z pochvy a schoval se za větry ohlazenými kameny. Hrot šípu mu však i přesto projel kazajkou a zanechal po sobě krvavou rýhu na kůži.

Thall zůstal ležet na místě, na které dopadl, oči obrácené k místu, z něhož očekával střelce. Vrah dřív nebo později vystoupí, aby se přesvědčil, jak přesnou měl mušku. Jenže tentokrát ho čeká překvapení, protože mrtvola najednou ožije, aby se mu postavila v boji muže proti muži. Nemusel čekat dlouho.

Z houští vystoupil muž ve stejnokroji timorské armády. Černý krunýř na jeho těle splýval s pozadím. Jen zlatem tepaná orlice na brnění se matně leskla v paprscích zapadajícího slunce a dlouhý plášť se třepotal ve stále sílících poryvech větru. Kónická helmice zakrývala krátce střižené vlasy a její dlouhý nánosník kryl zploštělý nos se širokým chřípím.

Thallem projela vlna odporu i vzteku zároveň. Nemohl se mýlit! Byl to Keldar, zrádce těch, kteří mu dali domov.

Stalo se to před čtyřmi roky, kdy Rytíři pentagramu ještě nebyli nepřáteli timorského císaře ani Kruhu smrti. Jenže pak se rytíři postavili na stranu utiskovaných. Proto nebylo divu, že upadli v nemilost vládnoucí šlechty. Od toho okamžiku se museli skrývat, ale z obsazených území neodešel jediný z nich. Jako přízraky projížděli krajinou a nabízeli své služby všude tam, kde vítězilo bezpráví. Jedním z nich byl i Keldar. Jednoho dne ho však dopadli a on, místo aby zemřel, jak mu kázala čest i přísaha, zvolil cestu odpadlíka. S jeho pomocí byli zbývající rytíři dopadeni a postaveni před timorskou spravedlnost, aby do posledního skončili na katově špalku. Od toho okamžiku byl Keldar na černé listině vedle císaře Stalose I. Krutého a Jusufa, velekněze Kruhu smrti.

„Vrátil ses dokončit to, co jsi před čtyřmi roky započal, Keldare!?" pronesl chladně Thall, zatímco vstával.

Vojákova ramena sebou trhla a v ruce se mu objevil meč s dlouhou jednobřitou čepelí.

„Thall!" vydechl Timořan. „Nemyslel jsem, že se setkáme tak daleko od chrámu. Pokud si vzpomínám, Učitel tě držel pěkně zkrátka. No co, alespoň tě nezabije někdo jiný, ale já!"

Z Thallových očí sršely blesky, klouby jeho zatnutých pěstí zbělely a na spáncích mu vystoupily žíly.

Keldar po něm zuřivě sekl, ale Thall jeho výpad lehce vykryl. Od čepelí jejich mečů odskočily jiskry a noc rozechvěl třesk, s nímž se o sebe čepele otřely. Oba si vyměnili ještě několik úderů a potom od sebe odskočili s očima planoucíma jako kovářské výhně.

Thall si rychle uvědomil, do jaké situace se dostal. Za zády měl sráz s útesy laskanými vlnami moře. Také hlídky u ústí řeky, vyburcované hlukem boje, už určitě spěchají nahoru, aby se přesvědčily, jestli jim z této strany nehrozí nějaké nebezpečí. Nepochyboval, že zemře, pokud ho zde zastihnou.

Timořan neotálel a s mečem zvednutým nad hlavu zaútočil.

Thall se však nekryl. Uskočil stranou a pěstí zasadil Keldarovi ránu do brady. Timořan se sice zapotácel, ale zůstal stát a měřil si Thalla vyzývavým pohledem. Jeho soupeř už nebyl člověk, jakého znával, ale ke všemu odhodlaný bojovník, který za žádnou cenu neustoupí.

„Učitel odvedl dobrou práci," pomyslel si.

Ze svahu k nim dolehly vzrušené hlasy přibíhajících vojáků.

Rytíř pentagramu nečekal, až k nim dojdou, ale vrhl se na Keldara. Ten se pod nečekaným úderem do žaludku předklonil a rána hruškou meče do temene ho poslala k zemi. Thall se nad ním vztyčil, aby se pomstil za smrt zrazených Rytířů, nebylo mu však přáno. Ve stejný okamžik, kdy pozvedl svůj meč, se z podrostu vyřítilo pět žoldnéřů.

„Teď není čas na hrdinství," proběhlo mu hlavou. „Ty jsi sám a jich je pět. Měl bys velké štěstí, kdybys ze střetnutí s nimi vyvázl nezraněný."

Letmo změřil vzdálenost, která ho dělila od jeho koně. Dostane se k němu včas? Rozhodl se, že to nebude riskovat. Jeho paží bude potřeba na jiném místě.

Vojáci, přesvědčeni že ho mají v hrsti, zvolnili krok. Kdyby skočil ze srázu, rozbil by se o útesy, a mezi nimi neprojde. Pak se však stalo něco nečekaného. Thall couvl k okraji srázu, naposledy se po Timořanech podíval a skočil.

V legionářích hrůzou zatrnulo. Až do tohoto okamžiku si mysleli, že Rytíři nikdy neustoupí a postaví se nepříteli i v beznadějné situaci. Skutečnost však byla jiná. Tento muž raději volil dobrovolnou smrt, než by riskoval zajetí.

Trvalo chvilku, než se vzpamatovali natolik, aby přistoupili k hraně útesu. Po Thallovi nezbylo nic, než kus látky zachycené na výčnělku skály.

V okamžiku, kdy zmizel vojákům z očí, vymrštil paže a prsty se zachytil za výčnělek skály, až se mu ostré hrany zařízly do masa. S vypětím všech sil se přitáhl, zapřel nohy o římsu a co nejtěsněji se přitiskl ke skále. Tma ho snad před Timořany ukryje.

Neuplynula ani minuta, když zaslechl radostí podbarvený hlas: „Satan ho vzal! Pojďte, vrátíme se k ohni, nechce se mi tady trčet celou noc."

„Kde je?" ozval se Keldar, který se mezitím probral z omráčení. Nohy se mu třásly, hlava točila, ale stál pevně. Před svými lidmi přece nedá znát slabost. Stačilo, že byli svědkem jeho pokoření.

„Dole," odpověděl legionář s jizvou na tváři a ukázal přes rameno za sebe.

„Bez jeho těla nebo hlavy se mi neukazujte na očích!"

„Je mrtvý, pane! Všichni jsme ho viděli padat dolů. Co z toho, jestli je o jednoho Rytíře pentagramu víc nebo míň? Sám nic nezmůže. A když se postaví proti Kruhu? Tím líp!"

„Takhle se mnou mluvit nebudeš, bídáku!" vyjel po legionáři Keldar. Hlas se mu chvěl napětím a vztekem. „Thall nebyl obyčejným Rytířem, ale oblíbencem samotného Učitele! Kdybychom ho dostali živého, podlomilo by to jejich víru v odpor víc než smrt většiny z nich!"

„Podle toho, co jsem o nich slyšel, tomu nevěřím. Ti ďáblové jsou snad bez citu. Ani smrt desítek z nich na ně neudělá žádný dojem."

„Byl jsem jedním z nich a znám jejich pocity i myšlení lépe než ty! Cucák jako ty mi nebude říkat, jak s nimi mám bojovat!"

Keldar odcházel k táboru, aniž se otočil. V těsném závěsu za ním šla pětice legionářů. Jeden z nich chytil uzdu Thallova koně a s malým zpožděním se vydal za ostatními.

* * *

Thall zůstal v úkrytu, dokud se nebyl jistý, že zůstal sám. Teprve pak se vydrápal na útes. Tam zalitoval, že přišel o koně, protože na něm by vzdálenost, která ho dělila od přátel, překonal mnohem rychleji. Teď se modlil k bohům, aby se mu podařilo projít timorskými hlídkami bez boje. Síly bude potřebovat na jiném místě.

Po dvaceti dnech se díky střídání rychlé chůze s během dostal dvě míle od jezera, na jehož břehu stál chrám. K samotnému komplexu mu zbývalo překonat jen úzký pás bažin a nepříliš hluboký klín lesa zabíhající do pastvin s několika políčky. S tím, co tam na něho čeká, si nelámal hlavu. S nesnázemi se vypořádá, až na nějaké narazí. A že jich nebude málo, o tom nepochyboval.

Aby nabral síly, rozhodl se počkat do setmění. K odpočinku si vybral malý ostrůvek, který ze všech stran chránil hustý podrost. Unaveně se natáhl pod větve a usnul lehkým, ale posilujícím spánkem.

Slunce se sklánělo k obzoru, když ho probudily kroky a bolestné sténání. Thall, přichystaný vrhnout se na nepřítele, se zvedl na loktech. V ruce se mu objevila dýka, kterou měl až doposud zasunutou v botě.

Na ostrůvek vstoupil muž v šatech, z nichž zbyly jen cáry. Z rozšklebených hlubokých ran mu tekla krev, v křečovitě sevřené pěsti svíral meč, z jehož ostří kapala krev. Mladý Rytíř ho poznal hned. Byl to Farin, sluha z chrámu.

Dupot dvou párů vojenských bot však Thalla donutil zůstat v úkrytu. Zatímco Thall upřel zrak na stezku, Farin se zhroutil do trávy. Ve stejný okamžik, kdy dopadl, se mezi křovisky objevili dva vojáci. Přesvědčeni o své převaze a opilí vítězstvím zapomněli na veškerou opatrnost. Thall jim to neměl za zlé, jenže tentokrát to měli zaplatit životy.

„Co s ním uděláme? Zpátky se s ním táhnout nechci," pronesl jeden z nich a ukázal směrem k nehybnému tělu.

„Podřízneme ho."

„A co řekneme veliteli? Přece víš, že ho chtěl živého."

„Že i s těmi našimi mrtvými zmizel v bažinách. Až půjdeme zpátky, přesekneme lana, aby sem nikdo nemohl, a bude klid. Prohledej mu kapsy, jestli v nich náhodou nemá zlato."

„Na vašem místě bych to nedělal," ozvalo se nečekaně zpod větví.

Vojáci vyskočili a otočili za hlasem, ale rychle se uklidnili, protože před sebou uviděli nevyzrálého mladíka ozbrojeného dýkou.

„Nedovolím, abyste mu zkřivili třeba jen vlas na hlavě!"

„Takové nedochůdče nám chce poroučet? Zmiz, chlapče, než tě potká stejný osud jako tohohle poskoka Ry..."

V půli slova ho zastavila dýka, která se mu zabodla do hrdla. Timořan chytil rukojeť a vytrhl si ji z rány. Z rozseknuté tepny okamžitě vystříkla krev. Podlomila se mu kolena a z hrdla vyšlo zachroptění. Život z něho vyprchal dřív, než se mu tvář ponořila do trávy.

„Pse! Zemřeš!" zařval druhý. Neudělal však ani krok, když mu z prsou vyjel hrot meče. Bez hlesu se zhroutil vedle svého kamaráda. Za zády mu stál Farin.

„Děkuji za... pomoc. Nebýt vás... dostali by... mě," pronesl přerývaně a, i když nerad, musel si kleknout. Svaly už nechtěly nést tíhu jeho těla.

„To nestojí za řeč. Každý Rytíř by se zachoval stejně. Ukaž, ošetřím ti rány. Co se tam venku děje?"

„Když se lovci nevraceli, Učitel za nimi poslal hlídky, ale jediný, kdo se objevil, byl Donar. Vstoupil do chrámu v okamžiku, kdy začalo peklo na zemi. Timořané se na nás vrhli ze všech stran. Sekali, bodali, nikoho nešetřili, nikdo před nimi neutekl. Kdo se postavil na odpor, toho buď rozsekali na kusy, nebo padl probodnutý tucty šípů. Všude ležela mrtvá těla, po kterých šlapaly podrážky bot timorských legionářů. V životě jsem neviděl hroznější věci."

„Ještě jsi nic nezažil," ujistil Farina Thall, protože si až příliš dobře pamatoval na krutosti, jakých byli během bitvy v Údolí smrti lidé schopni. „Učitel je v pořádku?"

„Hned při prvním útoku ho zasáhl nepřátelský šíp."

„Žije?"

„Ne," odpověděl stroze sluha, „zemřela i většina našich mužů. Ti, kteří přežili, se uchýlili pod ochranu chrámových zdí. Jenže chrám je po ostřelování z obléhacích strojů dost poškozený na to, aby se co nevidět zřítil. Proto jsme se rozhodli probít do bažin a raději riskovat smrt tam, než zůstat pohřbeni v troskách. Jen Donar neodešel."

„Po Učiteli byl nejvyšším v Radě, proto zůstal. A kde jsou ostatní?"

„Mrtví, možná zajatí, pane. Spíš si myslím, že to první. Nikdo z nás se nevzdal. Raději se postavil přesile, než by poskvrnil Kodex."

„I v našich řadách se však našel zrádce."

„Keldar! Co ten s tím má společného?"

„Setkal jsem se s ním na pobřeží. Bohužel mi nebylo dopřáno pomstít jeho zradu."

Thall vstal a dlouze se zadíval do tmy. Co dělat? Po tom co se dověděl, by byla sebevražda se jen tak vypravit mezi timorské hlídky, ale nechat Donara s tělem Učitele v chrámu také nemohl. Pak ho napadla spásná myšlenka.

„Znám způsob, jak se do chrámu dostat," pronesl, „jenže musím na ostrovy."

„V těchto šatech? Promiňte, pane, ale to je hotové šílenství. Všude se to hemží Timořany. Takhle nemáte šanci projít."

„Víš, co jsem zažil. Dlužím to Učiteli, proto se o to pokusím."

Neuteklo ani čtvrt hodiny, když vstoupil na jeden z mnoha ostrůvků, které tvořily přízračnou krajinu titanoských bažin. Kdo je neznal, v tom zahnívající voda, tůně bublající vařícím se bahnem a všude přítomný nasládlý pach rozkládajícího se dřeva vyvolaly strach, že se odtud nedostane. Thall takový nebyl. Pravda, od bitvy v Údolí smrti ho ovládaly pocity jako strach z bolesti či smrti, jenže v okamžiku, kdy mu kopí proniklo do těla, přestal vnímat jakékoliv city. Tedy až na nenávist ke Kruhu smrti a Timořanům, kteří stáli za vším zlem, jež ho v posledních letech pronásledovalo všude tam, kam zavítal.

Krajina se měnila s každým krokem, kterým se vzdaloval od Farina. Mokřiny ustoupily pevné půdě, bažiny malým obdělaným políčkům, neprostupnou klenbu korun vystřídala hvězdami posetá obloha. Smutnou připomínkou, že i zde ještě nedávno žili lidé, byly vypálené chýše a pobitý dobytek. Thallovi se při vzpomínce na ty, které znal, i pomyšlení, co se s nimi stalo, zvedl žaludek.

Čím víc se přibližoval k chrámu, tím pronikavější byl zápach spáleniny. Občas narazil na zohavené torzo těla či zmrzačené zvíře, což byl temný náznak hrůzy, který ho čekal u chrámových zdí.

Právě zahnul za ohněm strávené zbytky chýše, z jejichž trámů se ještě kouřilo, když se z nedalekého lesa vynořilo několik stínů. Mířily přímo k Thallovi.

Mladý rytíř okamžitě položil ruku na jílec svého meče, ale potom ji opět nechal klesnout podle těla. Bylo by šílenství postavit se Timořanům v terénu, v němž není možnost úkrytu. Navíc nevěděl, kolik takových hlídek se potuluje kolem. Hluk boje by je určitě přilákat, a to by znamenalo nejen jeho konec, ale zároveň by to zpečetilo i Donarův osud.

Teď zalitoval, že si před odchodem z ostrůvku neoblékl stejnokroj jednoho ze zabitých žoldnéřů, protože v něm by se mezi tolika legionáři lehce ztratil.

Hlídka se zatím přiblížila. Byli to ještě chlapci, kteří stěží odrostli dětskému věku. Zbraně, které se jim houpaly u pasů, jim dodávaly odvahu, ale pro většinu z nich byly příliš těžké na to, aby s nimi dokázali vládnout, natož bojovat s dobře vycvičeným nepřítelem, jakým Rytíři pentagramu byli.

„Heleďme se, koho tady máme!" pronesl povzneseně nejstarší ze šestice. „Vesničan, který se zatoulal mamince."

Odpovědí nad strefnou poznámkou mu byl smích z hrdel ostatních vojáků.

Kdyby nepanovala tma roztrhaná řeřavými uhlíky spálené chatrče a svitem měsíce, viděli by na Thallově tváři úšklebek nevěstící nic dobrého.

„Skutečně to jsou ještě chlapci," pomyslel si.

Zůstali stát jeden vedle druhého, jako stádo koz jdoucí na porážku. Vůbec si neuvědomili, jak jsou zranitelní. V boji ostřílení legionáři by se takové chyby nedopustili. Ti by se rozestoupili, aby pro nepřítele znamenali co největší nebezpečí a současně představovali co nejmenší cíl. Zatímco by se vrhl na jednoho z nich, ostatní by ho zasypali přívalem smrtonosné oceli.

Zkušený bojovník by si s nimi poradil dřív, než by vůbec stačili sáhnout po svých zbraních. Jenže Thall neměl něco takového v úmyslu. Vždy se mu příčila představa zabíjení dětí nebo žen. Oni však stáli proti němu připravení a ochotní rozpárat mu břicho čepelemi ostrými jako břitva.

„Neumíte se zahlásit, vojáku!?" obořil se na legionáře, který na Thalla promluvil.

Legionáři zkoprněli. Mysleli, že narazili na vesničana, který se před nimi roztřese strachem, a ne důstojníka, jenž je může bez mrknutí oka poslat na šibenici.

„A... a... a... ano, pane," koktal.

„Tak, bude to?" zmírnil hlas Thall, protože už dosáhl svého – vystrašil je k smrti.

„Setník Abuletes na obchůzce s hlídkou, pane."

„Dobře, dobře. Uklidněte se, setníku, hlavu vám nikdo neutrhne. Narazili jste na něco podezřelého? Velitel by byl nerad, kdyby se nám v týlu potulovala nějaká sebranka podřezávající hrdla našim vojákům."

„Nic, pane. Jen u jezera chytalo pár legionářů ryby."

„Všechno?"

„Ano."

„Pokračujte! A mějte oči otevřené!" nabádal je k opatrnosti Thall. „Odchod!"

Legionáři udělali čelem vzad a zmizeli v noci.

Jakmile se mu ztratili z očí, co nejrychleji se rozběhl k lesíku. Tam, ukryt v křovinách, se zaposlouchal, jestli přece jen neuslyší blížící se kroky. Všude však bylo ticho, pouze tu a tam vykřikl ze spaní pták vyplašený zvukem, který do noční přírody nepatřil.

„Štěstí, že jsem narazil na takové zelenáče," běželo Thallovi hlavou. Při setkání s ostřílenými legionáři by to nebylo tak lehké. Možná by došlo k boji, jehož výsledek by byl nejistý. Teď nad tím mávl rukou. Má mnohem důležitější věci na práci, než přemýšlet nad budoucností.

K jezeru se dostal dlouho po půlnoci. V jeho černé hladině se odrážela bílá tvář měsíce, v jehož matném svitu Thall dokázal rozeznat pás ostrovů vyčnívající nad hladinu jako zvlněné tělo mořské příšery. Kdo by o nich nevěděl, nevšiml by si jich, ale Thall si byl dobře vědom toho, co dělá.

S mečem přivázaným na zádech plaval k tomu nejbližšímu ostrůvku. V tichosti doufal, že Keldar na ně nerozmístil oddíly, aby se přesvědčil, zda se na nich neskrývají ti, kterým se přece jen podařilo uniknout. Ale znal vůbec tajemství ostrova? To Thall mohl jen odhadovat.

Na břeh vylezl přímo proti chrámu. Na ohni osvětlenou stavbu se díval očima podlitýma slzami. Domov měl na dosah ruky, a přece tak vzdálený. Co bude dělat, až všechno skončí? Přežije, nebo jeho kosti zůstanou ležet někde na ostrově Titanos?

S mečem v ruce stoupal do příkrého svahu, dokud mu cestu nezahradila skalní stěna. Aniž zaváhal, zatočil vpravo. I přes panující tmu se s obdivuhodnou hbitostí vyhýbal jezírkům, zdolával výběžky, prolákliny a pukliny zaplavené hnijící vodou. Na každém kroku na něho číhala smrt. Nejednou se v poslední chvíli zachytil výstupku, aby se nezřítil do hlubiny, z níž nebylo návratu. Občas zastavil, aby se pozorně zaposlouchal. Přece jen si chtěl být jistý, že ho nesledují.

Za rozbřesku vstoupil do údolí, na jehož opačném konci viděl jeskyni. Na nic nečekal, přeběhl písečnou pláň a ponořil se do kamenného tunelu. Jeho stěny se po několika krocích zúžily natolik, že se sotva protáhl. Ani tentokrát však nezaváhal. Jako stroj šel zarputile za svým cílem.

Znenadání se stěny rozestoupily a odhalily kruhový sál. Jeho pravou část zaplavilo jezírko napájené malým vodopádem s kamennou římsou mizející za závojem vody, levou část tvořila plošina, která nepatrně vyčnívala nad hladinu. Ve stropě byl vysekaný světlík, jímž do skalního chrámu pronikalo nejen světlo, ale také čerstvý vzduch. Nebýt hrůzy odehrávající se doslova pár mil odtud, bylo by to místo plné míru a přátelství.

Římsa vedla do místnůstky, v jejímž středu stál stůl, několik židlí a kanoe naplněná kožešinami. Vybraní Rytíři pentagramu sem týden co týden nosili čerstvé potraviny a vodu a udržovali jeskyni v dokonalé čistotě. Thall až nyní pochopil, proč. Tohle byla jejich ústupová cesta, kterou však neměli možnost využít, protože nepřežil nikdo, kdo ji znal. Dokonce ani Donar o ní nevěděl.

Bez rozmyšlení odhrnul závěs překrývající zadní stěnu. Před Thallem se objevila ohlazená skála. Ani to ho však nezastavilo. Konečky prstů přejížděl po jejím povrchu, dokud neucítil pravidelně tvarovanou trhlinu.

Z opasku vytáhl dýku, jejíž čepel zasunul do mezery. V kameni cvakl mechanizmus a kamenný překlad se s tichým zaskřípěním zvedl. Za ním mizela v temnotě pozvolna se svažující chodba.

Thall sáhl do výklenku pro louče, zapálil je a ponořil se do tunelu. Co se nachází na jeho konci, to věděl pouze jediný muž. Thall.

Chodba byla zpočátku suchá, ale jak se vzdaloval od vodopádu, začaly mu na ramena dopadat kapičky vody. Dlaní se lehce dotkl kamene, ale trhnutím ji stáhl zpět, jako by se bál něčeho, co v něm bylo navěky uzavřené. Jen on věděl, že to jsou vzpomínky na Učitele, v jehož doprovodu tudy nejednou procházel a v místnůstce za vodopádem se od něho učil znát minulost světa, umění léčení i boje. Jenže Timořané, vedení kněžími Kruhu, udělali všemu přítrž. Už nikdy neuvidí tvář Učitele ani tváře přátel, už nikdy neuslyší jejich hlasy, nepobaví se s nimi u táborových ohňů při historkách z cest po Známém světě. Jediné, co mu zůstalo, jsou vzpomínky, ale i ty časem vyblednou.

Po hodné chvíli chodba končila u prudce stoupajících schodů. Nad nimi byla deska pomalovaná různými klikyháky se znamením velkého pentagramu, v jehož středu zel kulatý otvor, který nebyl větší než palec. Srdce mu poskočilo radostí, když do něho nahlédl. Chrám stál!

Před sebou měl chrámovou loď se sochami zvířat i hrdinů Známého světa. Těsně přede dveřmi stál oltář vytesaný z jednoho kusu mramoru, u něhož klečel, s hlavou skloněnou na hrudi, shrbenými zády a pohledem zastřeným smutkem, Donar. Vedle něho leželo tělo zabalené do bílého plátna. Z pochmurné nálady ho nevytrhl ani skřípot kamene, když Thall odsunoval příčku. Donar se v očekávání jisté smrti ani nepohnul.

„Donare, pojď," zazněl Thallův hlas znásobený ozvěnou, „pro Učitele už můžeme udělal jen jedinou věc – doprovodit ho na jeho poslední cestě."

Poklekl vedle něho a objal ho kolem ramen.

Teprve nyní Donar pozvedl hlavu. Krví podlité oči upřel do Thallových očí.

„Věděl jsem, že se vrátíš," pronesl roztřeseným hlasem.

Chrámem zazněla ohlušující rána. Nosníky a sloupy praskaly, strop se pomalu sunul dolů, jakoby chtěl dát oběma rytířům čas uniknout. I nyní nad nimi bděli bohové.

Thall zvedl tělo Učitele a následován Donarem zmizel v podzemí. Příčka se uzavřela o zlomek vteřiny dřív, než se stěny chrámu zhroutily. Pod sutinami zůstala pohřbená minulost s ostatky lidí, kteří se nebáli postavit tyranii.

Kdysi majestátní výtvor lidských rukou, který hrdě odolával nemilosrdnému zubu času, tak podlehl nenávisti dvou mužů a jejich touze získat nová území, nad nimiž by vládli.

Když vstoupili do místnosti za vodopádem, položili mrtvého na stůl. Jakmile tak učinili, Donar se zhroutil na kožešiny. Strádání si vybralo svou daň.

Pravým opakem Písečného údolí byl rozlehlý pás půdy obklopený nízkým masivem hor. Ve spleti skalních výběžků se jím prokousávala říčka, aby i ona zmizela ve skalách. Věčně zelená tráva a stromy zde zase daly útočiště zvěři. Toto údolí, domorodými obyvateli Titanu nazývané Údolí králů, v bájných dobách sloužilo jako pohřebiště vládců ostrova. Vedle sebe tu snili svůj věčný sen náčelníci divokých kmenů, vládci říší i představitelé mocných dynastií, které kdysi vládly nejen tomuto zapomenutému kousku země, ale téměř celému světu. Místo posledního odpočinku měl mezi nimi najít i učitel a vůdce Rytířů pentagramu.

Obě údolí spojovala pouze úzká soutěska. Tou prošla trojice mužů nesoucí katafalk. Zastavili u hrobky z bílých kamenů, přilepené ke skále. Její vstup byl obrácený k východu. Mrtvého uložili do sarkofágu a zůstali u něho mlčky stát, každý zahloubán do svých myšlenek. Teprve po hodné chvíli opustili hrob nejvyššího z Rytířů pentagramu, zatarasili vchod přichystanými kameny, načež poodstoupili, aby mrtvému věnovali poslední vzpomínku.

Z chmurného rozjímání nad místem posledního odpočinku se první probral Thall. Se zasyčením oceli vytrhl z pochvy svůj tesák, sklonil se k patě mohyly a zarazil ho až po rukojeť do země. Čepel se vnořila do půdy jako nůž do másla.

„Při smrti Učitele i Rytířů pentagramu přísahám pomstu! Kruh smrti zaplatí za zločin spáchaný na Titanosu nejvyšší cenu! Každý Věrný, který se mi postaví, který mě bude chtít zastavit, zemře!"

„Tady ne, Thalle," pokusil se zarazit příval Thallových slov Farin.

„Neznám příhodnější místo, než je svatá půda, v níž spočívají duše zemřelých. Tady pronesená přísaha musí být splněna."

„A Kodex?"

„Kolik myslíš, že nás zbylo? Spočítáš nás na prstech jedné ruky. Už nemám sílu šířit jeho zásady."

„Dokud bude dýchat jediný Rytíř pentagramu, měl by Kodex zůstat v úctě. Postavíme nový chrám, novou vesnici, začneme od začátku."

„Ale kde? Sever Známého světa ovládá Timorie s Kruhem smrti. Nedovolí vzniknout podobnému kultu, jako byl ten náš, a už vůbec ne vybudovat nový chrám," odmítl Farinovo tvrzení Thall.

Se skloněnou hlavou se proplétal mezi skalisky, se slzami v očích vzpomínal na utrpení, jaké mu způsobily Timorie a Kruh. Ještě jako mladík čelil ve službách atrijského krále pokusům rozvrátit soudržnost Atrije, bojoval se vzbouřenci, kteří se, vedeni timorskými generály a navíc podporovaní penězi Kruhu, pokusili převzít moc nad zemí. Tehdy se je podařilo zastavit. Pak však přišel úder timorských legií, jemuž už oslabená vojska nebyla schopná vzdorovat. Boj o Atriji vyvrcholil bitvou v Údolí smrti, v níž přišel o všechno. O přátele, iluze ve spravedlnost světa a téměř i o život. O pět let později se události opakovaly.

S pohledem upřeným na západ slunce se zastavil nad mohylou. Silueta jeho postavy se rýsovala nad krajinou v hrůzostrašném obrazu budoucnosti.

Donar se zaraženě zadíval na rukojeť zbraně, která čněla ze země u paty hrobky. Rozhodnut nedopustit, aby byla Thallova duše zatracena, pokusil se tesák vytáhnout. Měkký jílec ho zastudil do dlaně, když se ho snažil vyprostit. Ať se snažil sebevíc, nepodařilo se mu tesák vyprostit. Duchové Thallovu přísahu přijali.

KAPITOLA DRUHÁ

Do jeskyně se vrátil až k ránu. Farin s Donarem spali zachumlaní do kožešin a nevnímali nic z okolního světa.

„Alespoň pro tuhle chvíli zapomněli," zašeptal Thall, aby je neprobudil.

S těžkou hlavou ulehl po jejich boku a usnul bezesným spánkem, ze kterého ho vytrhl až tichý hovor.

Ještě než opustil místnost za vodopádem, udeřila ho do nosu vůně pečeného masa. Opékalo se na malém ohýnku uprostřed jeskyně. S obavami vzhlédl ke světlíku, jestli jím neuniká příliš mnoho kouře, ale mohl být klidný, byl to jen opar tetelícího se vzduchu.

Donar se na něho ustaraně zadíval. I on, stejně jako Farin, se o něho bál.

„Kdy chceš odejít?" prolomil hradbu mlčení Farin.

„Zítra ráno," odpověděl stroze Thall.

„A můžeš nám říct jak, když nemáš pořádnou loď? O tom, že bys přeplul Timorskou úžinu v kánoi, doufám neuvažuješ. Bylo by to hotové šílenství, takhle riskovat."

„Ze všeho nejdřív jsem se chtěl proplížit timorským vojskem, jenže, jak vás dva znám, chtěli byste jít se mnou. Nemám pravdu? Proto chci projít Údolím králů, překročit hřeben, spustit se k jezeru a na kánoi proplout bažinami. Ušetříme tím nejméně tři čtyři dny."

„To je pravda. Tak se dostaneme k moři, ale tím nevyřešíme základní problém, že bez pořádné lodě nemůžeš pokračovat dál."

„Je vidět, že jste nebyli u ústí Východní řeky. Timořané tam zakotvili se svou fotilou, k níž patří i několik pentér Kruhu. Jednu si prostě vezmeme."

„A dál? Kam půjdeme dál?" vyptával se Donar a oči se mu vidinou dobrodružství rozzářily.

„Dopravíte mě do Tartaru, odkud už půjdu sám. Nechci riskovat vaše životy kvůli mé přísaze. Ta se vás netýká."

„Má cenu tě přemlouvat?"

„Už jsem se rozhodl."

„Kdy vyrazíme? Hned?" zvolal Farin a vyskočil, aby udupal

oheň. „Do večera je daleko a já nechci nečinně sedět, když nás čeká takové dobrodružství."

„Dobrodružství," zabručel Thall pro sebe, „spíš zoufalý čin."

Zpoza vododpádu vytáhli kánoi, na její dno upevnil vaky s jídlem a vodou a Thall si přehodil přes rameno lano smotané do úhledných smyček. Přípravy jim zabraly jen chvíli, ale i ten okamžik stačil. Běh událostí se za tu krátkou dobu mohl stočit jiným směrem. Naštěstí se tak nestalo.

I přes nesnesitelné horko panující v Písečném údolí zamířili ke skalní soutěsce spojující svět mrtvých se světem živých, což jim připomínaly desítky navršených mohyl. Na chvíli se zastavili u hrobu Učitele, aby mu věnovali poslední vzpomínku. Teprve pak zamířili hlouběji do údolí.

Na vrchol hřebene se dostali za večerního šera. Oheň pro jistotu nerozdělali, jen se zabalili do přikrývek, aby dali tolik potřebný odpočinek nejen tělu, ale i duši.

Jakmile se na východě objevily náznaky blížícího se dne, dali se znovu do práce. Jeden konec provazu přivázali ke kmenu stromu a druhý hodili ze skály.

Po půl hodině už příď jejich kánoe rozrážela poklidnou hladinu jezera. Teprve teď na ně dolehl pocit viny. Vždyť opouštěli domov, kde strávili snad nejhezčí roky života, domov, který nedokázali uchránit před timorskou rozpínavostí, domov, kam se už nemohli vrátit. Snad proto pluli mlčky, každý pohroužen do svých myšlenek. S minulostí se musel vyrovnat každý sám, v tom jim nedokázal nikdo pomoci.

„Za chvíli odbočíme do mokřin," varoval je Thall, jakmile zahlédli první známky blížících se bažin.

„Zajímalo by mě, proč nám sem zakázali chodit. Nevypadá to tu nějak zvlášť nebezpečně," prohodil stejně tiše Donar.

„S Učitelem jsem trávil hodně času u vodopádu. Několikrát se zmínil i o Známém světě. Podle jeho slov byla země jeden velký ostrov, na němž žili tvorové, kterým říkáme draci. Dnes se s nimi setkáme jen za Velkou proláklinou. Kam lidská paměť sahá, byli prý stejně krvelační jako dnes."

„Draci? Snad nechceš tvrdit, že jsou i na Titanu? Proč potom nenapadli vesnici?"

„Nevím, o tom mi Učitel neřekl ani slovo. Já jen vím, že titanoský močál tvoří bezedné vodní a bahenní tůně s tisíci chodníky a ostrůvky, na kterých nalezli útočiště aligátoři, v kořenech stromů se prohánějí dravé ryby, z nichž nejnebezpečnější jsou sladkovodní piraně schopné ohlodat člověka na kostru během několika vteřin, v korunách se zabydlely stovky věčně zvědavých opic, všude se vznášejí hejna hmyzu, který vám nedá pokoj, dokud se nenatřete bahnem z močálu. Málokdo z těch, kteří sem vstoupili, se vrátil živý."

Navečer se utábořili na jednom z ostrůvku. Kánoi vytáhli na břeh a pevně přivázali, aby ji neodnesl proud. Po větší námaze se jim podařilo rozdělat i oheň. Bylo až s podivem, jak je tak malý plamínek dokázal ochránit před šelmami plížícími se z ostrůvku na ostrůvek a pátrajících po kořisti.

Nikomu nebylo do řeči. Okolní krajina na ně přece jen měla neblahý vliv. A příběhy domorodců, předávané z generaci na generaci, jim na klidu nepřidaly. Proto byli rádi, když se Thall nabídl, že vezme první hlídku. Spánek snad zažene chmury, které jim s každým neznámým zvukem vytanuly na mysli.

Všude panovala neproniknutelná tma, jen tu a tam svítily nazelenalé bludičky trouchnivějícího dřeva. Všude byl klid jako v hrobce, dokonce ani listy stromů se nepohnuly.

Thall seděl u ohně zaposlouchán do zvuků přírody. Učitel mu při každé příležitosti vštěpoval, že má důvěřovat všem smyslům, nejen zraku. Právě to Thalla varovalo před čímsi neznámým, co se k nim blížilo.

Nejdříve se ozvalo slabounké zašplouchnutí, kterému nevěnoval pozornost. Ale když se pravidelně opakovalo, začínal tušit nesnáze. Obnažený meč položil na kolena a do ohně přiložil pár větví. K nebi vyšlehl závoj naoranžovělých jisker. Šplouchání se neustále přibližovalo.

Pak to uviděl. Na ostrůvek se vydrápal tvor podobný přerostlé ještěrce. Tělo měl dobré dva sáhy dlouhé. Čtyři končetiny zakončovaly dlouhé drápy schopné rozpárat i kroužkovou košili. Hlavu to mělo podlouhlou, plazí oči, tlamu plnou zubů stvořených k jedinému účelu – k trhání.

Tvor zasyčel a ocasem, kterým udeřil o vodní hladinu, zvedl ohromný gejzír kapek. Kolébavě se rozběhl proti Thallovi.

Dřív než se bažina zklidnila, byli vzhůru i Donar s Farinem a ochromeně zírali na tvora kolébajícího se k Thallovi.

Thall vyskočil a posunkem jim naznačil, aby zůstali nehybně ležet. Sám ve střehu vyčkával, co se bude dít.

Plameny zapraskaly, jako by chtěly ještěrku varovat.

Plaz se rychlostí, jakou u něho nikdo neočekával, ohnal po Thallových nohách, ale minul. Rytíř pentagramu o zlomek sekundy dřív, než sklaply čelisti, uskočil dozadu. Sekl. Čepel jeho meče sjela po ještěrově hlavě. V jeho kůži přitom zanechala jen mělkou rýhu.

Z hrdla ještěra se vydralo bublavé zamručení, hned se však otočil k Thallovi zády a současně se po něm ohnal ocasem. Až nyní si rytíř všiml, že je pokrytý malými ostny.

Thall se odrazil a kotoulem se přenesl přes tvora. V letu sáhl k opasku, z pochvy vytrhl dýku a vrazil ji zvířeti do zad.

Nevěděl, jestli to byla náhoda nebo vůle osudu, kdo vedl jeho ruku, ale zvíře zapištělo a jeho tělo se zachvělo. V očích plných života se naposledy zablesklo a pak je překryly našedlé blanky smrti.

„Co to bylo?" vypravil ze sebe Farin třesoucí se po celém těle.

„Měli jsme návštěvu," usmál se Thall.

Kopnutím tvora obrátil, aby si ho lépe prohlédl. Kůži měl hnědou s malými skvrnami na hlavě, z ostnů na ocase vytékaly kapičky načernalé tekutiny.

„Raději na něho nesahejte. Něco mi říká, že byste se nemuseli dožít rána."

„Myslíš, že to je jed?"

„Určitě. Jinak by se po mě neohnal s takovou zuřivostí. Jděte spát, ráno bude co nevidět."

„Ani náhodou," ohradil se Donar, „ty jsi svou práci odvedl, tak teď je řada na nás. Hezky se zabal do kožešin a koukej se vyspat. Hlídat budu já s Farinem."

Thall jen pokrčil rameny, ale neodporoval. Z místa, na které se uložil, se za chvíli začalo ozývat pravidelné oddechování.

Po deseti dnech se objevily na pobřeží nedaleko ústí Východní řeky. Ukryti za odlivem obnaženými skalisky sledovali na vlnách se pohupující válečné lodě timorské fotily. Bylo mezi nimi několik starých diér i novější birémi, většinu však tvořily u Timořanů tolik oblíbené triéry. Nejblíže k nim kotvily pentéry Kruhu smrti. Thall z nich ani na okamžik nespustil oči.

„Poslední pentéra bude naše," řekl a ukázal na plavidlo s lesknoucím se klounem.

„Já bych zvolil některou z birém. Nejsou sice tak rychlé, ale ovladatelnější. Jestli narazíme na Timořany, bude nám její obratnost víc k užitku než velikost."

„Nejde o rychlost, ale o to, komu patří. Prohlédni si praporec na zadním vazu a pochopíš."

Donar se zadíval na bílý kus plátna se zlatým lemováním, lebkou a meči uzavřenými v kruhu.

„Kruh smrti," vydechl. „Chápu. Tu si nedovolí zastavit ani císař. A pokud s ní ještě k tomu odplujeme v noci, získáme dost velký náskok."

Když se na nebi objevil srpek měsíce, ponořili se do moře a plavali k plaňkovému trupu lodi. Thall Donarovi s Farinem naznačil, aby na palubu vylezli z přídě, sám se otočil k zádi.

S obdivuhodnou hbitostí se přitáhl k nečitelnými ornamenty zdobenému pažení. Rozhlédl se. Jeden ze strážných stál u zadního vazu a oddychoval, další dva znuděně přecházeli po palubě, čtvrtý se krčil pod plátěným přístřeškem na přídi. Namyšlenost Věrných se ukázala v pravém světle, stejně jak o ní Thall slýchával z úst Rytířů, kteří se vrátili z výprav po Timorii.

Thall se přehoupl přes bort a s dýkou v ruce přistoupil ke strážnému. Dlaní mu zakryl ústa, aby ztlumil smrtelný výkřik, a mezi žebra mu vrazil dýku. Tělo se vzepjalo ve smrtelné agónii, zpod Thallovi dlaně vyšel přidušený sten bolesti i strach z blížící se smrti.

Opatrně, aby kování pochvy nezazvonilo, položil mrtvého na palubu, svlékl mu plášť a přehodil si ho přes ramena. Kdo by se na něho podíval, považoval by ho za hlídku. Toho chtěl dosáhnout, aby se dostal co nejblíž k ostatním strážným.

Z přední paluby se ozvalo tiché zasténání, ale i to stačilo, aby varovalo zbývající strážné. Rytířům pentagramu se nepodařilo kněze Kruhu zabít, jak si představovali.

Kněží vykročili k místu, kudy měli na pentéru vstoupit Thallovi přátelé. Zastavili u přístřešku a nadzvedli jeho plentu hroty mečů. Než si stačili uvědomit, co se stalo, sesunuli se k zemi. Na tunikách jim v místech, kde je zasáhly čepele, vykvetly šarlatové květy. Thall se sehnul, odepnul jim pláště a šibalsky zamžikal očima.

„Co s tím? Hoď to do moře," zadíval se na něho nechápavě Donar, „nebo si s tím snad chceš vyzdobit kajutu?"

„Ani jedno, ani druhé. Zahrajeme si na kněží Kruhu."

„To nám neprojde. Jak myslíš, že se zachovají, až uvidí zabité stráže? Určitě nám skočí po krku. Pak ať nám jsou nakloněni všichni svatí. Dřív než se nadějeme, skončíme jako oni," otočil se k mrtvolám.

„To nechte na mně. Vy zůstanete na palubě, abyste dohlédli na ostatní lodě. Byl bych nerad, kdybychom se dočkali nemilého překvapení."

Místo aby Thall něco sáhodlouze vysvětloval, zamířil k zadním kajutám, kde, jak doufal, najde kapitána lodě. Sotva sestoupil do podpalubí, vrazil do vínem rozveseleného důstojníka. Nevybíravě, jak to měli Věrní ve zvyku, ho odstrčil stranou.

„Jak se odvažuješ zkřížit cestu plukovníkovi ungharské legie!? Nevíš, že to my bdíme nad bezpečím samotného císaře!?" obořil se na kněze voják. „Hned ráno tě nechám pověsit!"

Thall se zamračil, sevřel hrdlo důstojníka a přimáčkl ho ke stěně. Plukovník zalapal po dechu, oči mu vylezly z důlků. Nohama zakmital ve vzduchu, jak se snažil popadnout dech.

„Tak ty bys chtěl sáhnout na život služebníka Kruhu smrti!? Ani císař si něco takového nedovolí. A ty jsi jen postradatelný mezičlánek v soukolí timorské armády, plukovníku! Nechtěj mě rozzlobit! Kde najdu velitele téhle kocábky?"

„Hledal jste mě, pane?" oslovil Thalla mírně prošedivělý námořník stojící ve dveřích přes chodbu. „Musíte ho omluvit, je to jen vesnický buran, který se nikdy neřídil dobrými mravy. Přijmete pozvání na pohár vína?"

Thall přidušeného Timořana pustil. Ten mu padl k nohám, kde lapal po dechu. Thall ho arogantně překročil a nechal, ať se postará sám o sebe.

Kapitánova kajuta byla zařízena velice skromně. Kromě sítě, která sloužila za palandu, stál v rohu stůl, kolem něhož se povalovalo několik rozházených židlí, u stropu se kymácela lampa a kulatým okýnkem v trupu bylo vidět na pobřeží planoucí ohně hlídek.

„Smím vědět, co vás přivádí na palubu?" zeptal se námořník.

„Dostal jsem úkol, který musí být neodkladně splněn. Vaši loď jsem vybral, protože se mi zdála velice půvabná, kapitáne," zalichotil námořníkovi Thall. „Kolik lidí je v této chvíli na palubě?"

„Dva důstojníci, čtyři strážní na horní palubě a deset těžkooděnců. Těm jsem dovolil, aby se šli na pevninu trochu povyrazit. Ale na váš rozkaz je nechám přivézt."

„To nebude nutné, jen jim dejte vědět, že jsou převeleni na jinou loď. A se strážnými nepočítejte, byli příliš horliví."

„Zabil jste je?" zhrozil se kapitán. Židle pod váhou jeho těla zavrzala, jak prudce na ni usedl.

„Tak skončí každý, kdo se postaví Kruhu smrti! Sloužíte na jeho lodi, měl byste to tedy vědět!"

Kapitán se zabořil ještě víc do opěradla. V zádech cítil mráz, jako kdyby se ocitl uprostřed ledových plání jihu. Nikoho se ještě nebál tak, jako tohoto muže. I když nebyl žádný střízlík, jeho by nechtěl mít za protivníka. Na to byl příliš opatrný. Kněží Kruhu se dlouho nerozmýšleli zbavit někoho života. Hlavně když stál v cestě jejich plánům. O tom, s jakou chutí to dělali, slyšel víc než dost.

„Hned vydejte povel k vyplutí, nebo skončíte jako ti čtyři!"

„Já… jakým smě... směrem?"

„K Tartaru. Od zajatých Rytířů pentagramu jsme se dověděli, že tam budují další sídlo. Dostal jsem za úkol zjistit, kde. Ale to vás nemusí zajímat."

Zatímco kapitán zmizel v nitru lodě, Thall vystoupil nahoru, aby se nadýchal čerstvého vzduchu. Zápach potu, který se šířil podpalubím, ho dusil.

Farin s Donarem už netrpělivě přešlapovali s pohledy upřenými do tmavé noci. Tiše k nim přistoupil.

„Přemýšleli jste o tom, kam půjdete teď, když se na Titanos nesmíte vrátit?"

„Pokusíme se přesvědčit otroky, aby se přidali k nám. Spolu s nimi odplujeme na východ do Země draků. Najdeme si tam malý ostrov, na němž vybudujeme nový chrám s vesnicí, abychom se pokusili vzkřísit slávu Rytířů pentagramu. Tam snad budeme před Kruhem i timorskou fotilou v bezpečí. Pochybuji, že budou mít chuť hledat pár uprchlých otroků."

„Tak to neznáš velekněze. Co si zamane, to taky udělá."

„Mluvíš, jako bys ho znal."

Donar povytáhl obočí a zahleděl se na Thalla mnohem pozorněji. Ten se jen pousmál a odvrátil pohled k obloze plné zářících hvězd.

* * *

Po dvou týdnech plavby se na obzoru objevil pruh tartaroského pobřeží s tmavou kulisou Hraničního pohoří. Thall se na jeho vrcholky díval se snad až posvátnou úctou. Znovu si připomínal tváře přátel, kteří tam zemřeli a které už nikdy neuvidí. Vybavoval si jejich pohyby i barvu hlasu, znovu prožíval krutosti, s nimiž byly boje vedeny. Za vším stála touha po novém území dvou mužů – Stalose I. Krutého, timorského císaře, a Jusufa, velekněze Kruhu smrti. Už si ani nevzpomínal, kolikrát je proklel, kolikrát přísahal pomstu. Ta teď byla blíž, než si kdokoli z nich dokázal připustit.

Zpočátku se na zelenou linku pobřeží dívali zaraženě, jakoby nevěřili, že se jim podařilo dostat až sem. Ale když Thall nasedl do pramice, Donar s Farinem neodolali a rozhodli se ho doprovodit alespoň na pobřeží.

Thall si nikdy nepomyslel, že se do těchto končin vrátí. Jenže si nemohl pomoci. Něco mnohem silnějšího ho táhlo k místu, které změnilo celý jeho život.

„Vážně se nerozmyslíš?" pokoušel se ho na poslední chvíli přemluvit Donar. „Nerozmýšleli bychom se jít s tebou."

„Ne. Sám spíš uniknu pozornosti hlídek a díky tomu se do Anšaru dostanu mnohem rychleji. Možná právě tam narazím na veleknězovu stopu. Pak se uvidí. Kdo ví, třeba se někdy setkáme."

„V to silně doufám, příteli. Nikdy nezapomeň na Učitele ani na ostatní muže, kteří už Titanos neopustí. Právě jejich smrt ti dá sílu."

Přátelsky se objali, Donar nastoupil do pramice a Thall ji odstrčil od břehu. Zůstal pak nehybně stát na břehu, dokud se mu pentéra neztratila z očí.

S vakem přes rameno a mečem u pasu vykročil k Hraničnímu pohoří. Tam leželo Údolí smrti, jež vidělo víc mrtvých než kterékoliv jiné místo Známého světa. Sem směřovaly i jeho kroky, aby vzdal úctu Atrijčanům, kteří našli odvahu neustoupit a postavit se tváří v tvář timorským legiím.

Krajina byla porostlá řídkými jasanovými háji občas přerušenými do hloubky zabíhajícími jazyky pastvin. Ale jak se blížil k horám, stromů ubývalo a s nimi i možnost úkrytu. Příroda byla tvrdší, chladnější i zvěře bylo poskromnu, proto musel sáhnout do zásob, které si vzal z lodní kuchyně. Většinou to byly suchary se sušeným masem, ve vaku na vodu měl timorské víno, které bylo považované za jedno z nejlepších. V tomto ohledu na sobě kněží nešetřili.

Ke spánku se uložil v roklině chráněné příkrými srázy, jakých byly v Hraničním pohoří tisíce. Zabalený v plášti se díval do mihotajících se plamínků ohně. Znovu se ocitl před bitvou, kterou na vlastní kůži zažil v místě vzdáleném dva dny chůze odtud, znovu se bil za své kamarády a přátele nemilosrdně kosící řady nepřátelské pěchoty. Ale ani největší odvaha nedokázala nahradit početní převahu, jakou Timořané měli. Nesourodé oddíly atrijského vojska během několika dní pomalu vykrvácely.

Ráno bylo chladné. Z mraků kropil zemi déšť, úbočí hor bičoval vítr. Zahloubaný do sebe vstoupil na planinu, aniž se přesvědčil, jestli není v okolí nepřítel. Udělal sotva pár kroků, když mu zastoupil cestu voják s timorskou orlicí na prsou. Za zády zahlédl další a další. Se skloněnými píkami ho obstoupili v kruhu, z jehož středu vystoupil poručík jízdy.

Nemohlo mu být víc jak pětadvacet let, ale svým vzezřením budil respekt. Možná to byl výraz v očích nebo rysy tváře, co Thallovi připomnělo Keldara.

„Gill!" pronesl Timořan.

Před Thalla předstoupil učiněný hromotluk. Vlasy spletené do copu, tváře zarostlé strništěm vousů, svalnaté paže si pohrávaly s těžkým mečem jako s kouskem dřívka. Prsní krunýř byl bez ozdob, pouze plášť měl na lemu ověšený chomáčky vlasů. I přes svou sílu se mečem oháněl ledabyle až nezkušeně, v očích mu však planul zápal pro boj. Thall, široce rozkročený, třímal jílec svého meče oběma rukama. Stál jako vytesaný z kamene a každý pohyb Timořana sledoval úzkou mezerou mezi přivřenými víčky.

Čepele jejich mečů od sebe s třeskotem odskočily, aby se srazily s ještě větší zuřivostí.

Thall před výpady Timořana uskakoval a přitom se nepřestával ohánět mečem, aby zastavil rány, kterým se nedokázal vyhnout. A dařilo se mu to díky obdivuhodné hbitosti, ze které Gill byl stále rozzuřenější a rozzuřenější. A právě toho chtěl Thall dosáhnout. Bojovník v takovém stavu se často dopustí třeba jen nepatrné chybičky.

Jednu chvíli Thall podběhl Gillovu zvednutou paži a kopl ho pod koleno, načež mu hlavicí meče zasadil úder do nechráněného týlu. Než se Gill vzpamatoval, projel mu Thallův meč pod zadním plátem vazem a zakousl se do páteře. Tělo Timořana ochablo, aniž by se dověděl, jakým způsobem zemřel.

Ve chvíli, kdy se Rytíři pentagramu podařilo vyprostit meč z těla, na něho zaútočil další ozbrojenec. Thall se otočil, chytil ho za paži a nacvičeným chvatem mu ji zkroutil za zády. Ucítil tiché lupnutí, jak rameno útočníka vyskočilo z kloubu. Hrot meče se mu zařízl do hrdla, kde za sebou zanechal širokou brázdu.

Ze všech stran se ozývaly rozhořčené hlasy legionářů čekajících na poručíkův rozkaz, který by zpečetil Thallův život. Ten však nepřišel.

Důstojník Thalla vzrůstem nepřevyšoval, spíše naopak. Měl dlouhé vlasy barvy noci, které mu splývaly na ramena, a modré oči. Ruce zastrčil za široký řemen s dýkou a krátkým mečem, jaký si oblíbili důstojníci timorských legií. Rytíře pentagramu si se zájmem prohlížel od konečků vlasů až po špičky bot.

„Poručík Til z posádky v Údolí smrti," představil se.

„Thall."

„Tak rychle porazit dva mé muže, aniž byste se zadýchal, je úctyhodný výkon. Kde jste se naučil takhle bojovat?"

Odpovědí mu bylo mlčení provázené chladným pohledem. Kdyby Thall prozradil, kdo ve skutečnosti je, nežil by déle než pár minut. V tom případě však byl připraven neprodat svou kůži lacino.

„Smím vědět, odkud přicházíte?" změnil téma poručík.

„Z východu. "

„A máte namířeno?"

„Na západ."

„Řeknete nám důvod?"

Thall místo odpovědi pokrčil rameny.

„Ten, kdo vás naučil zacházet se zbraněmi, musel být mistrem svého řemesla. Rád bych ho poznal. Třeba by se uvolil cvičit naše vojáky."

„Pochybuji, protože nedávno odešel do Říše mrtvých."

„Zatím je víc než pravděpodobné, že ho budete následovat," ušklíbl se poručík, „ale dokáži uznat odvahu, proto vám dám šanci. Pokud mě porazíte, můžete jít svou cestou. Nikdo vám nebude bránit."

„A kdo mi to zaručí, když budete mrtvý?"

„Slovo důstojníka."

„Zůstane mi všechen majetek?"

„Kromě zbraní, samozřejmě."

„To je stejné jako smrt," poznamenal Thall a na tváři se mu objevil úsměv, „ale souhlasím."

„Výborně!"

Důstojník si odepnul plášť a s taseným mečem přistoupil k Thallovi, který už vyčkával s mírně pozdviženou zbraní. Kolem stojící vojáci ztichli. Slyšet byl jen vítr a hlasité dýchání dmoucích se plic.

Til vyrazil vpřed s čepelí namířenou na protivníkův krk. Thall však obratně udeřil v půlkruhu, aby odrazil špičku stranou. Timořan uskočil, protože mu hrot Thallova meče přejel po plátu brnění.

Oba kolem sebe kroužili s touhou zabít. Til najednou skočil dopředu a začal rychle sekat zprava doleva a shora dolů, jak hledal slabinu v rytířově obraně. Ale ať se snažil sebevíc, nedařilo se mu to. Pomalu se mu začínalo zdát, že stojí proti skále.

Bojovali chvilku, ale oba už byli propocení. Přihlížející stáli v tichém úžasu nad tempem, v jakém se boj odvíjel. Nikdo z nich však nepochyboval, jak skončí. Vždyť poručík byl nejlepším šermířem posádky!

Pak se ale stalo něco nečekaného. Rytíř pentagramu přiskočil i přes nebezpečně skloněnou důstojníkovu čepel k Tilovi, sevřel rukojeť meče oběma rukama a vrazil mu ji do břicha. Poručík se skácel k zemi a Thall padl s probodnutým stehnem vedle něj. Z rány mu prýštila jasně rudá krev.

Než vojáci stačili popadnout zbraně, aby pomstili velitelovu smrt, ze všech stran se na ně sesypali po zuby ozbrojení horalé. Jeden po druhém klesali k zemi s rozsekanými těly. Thall ještě stačil zahlédnout k němu kráčejícího mladíka střední postavy, krátce střižených vlasů, malými ústy a špičatým nosem. Pak se s ním zatočil svět a lidé se rozmazali.

První, co pocítil, byla do morku kostí pronikající bolest. Ztěžka se posadil, aby se rozhlédl. Noha ho pálila, v ústech měl sucho, hlava třeštěla bolestí, celý se koupal v potu. Už neležel v trávě na tartaroských pláních, ale v přepychově zařízené komnatě s vyřezávaným nábytkem a stěnami ověšenými zbraněmi snad ze všech koutů světa. Na podlaze byl rozprostřený koberec a dokořán otevřenými okny do místnosti pronikaly paprsky slunce.

Z udivení ho vytrhl pohyb závěsu zakrývající dveře vedoucí někam do rozzářeného dne. Na prahu stál mladík, kterého viděl jako posledního.

„Kde to jsem? "

„V tvrzi barona d'Alberta. Setkali jsme se včera na úpatí hor, pamatuješ?"

Thallovi se matně vybavilo setkání s hlídkou, boj s poručíkem i rána mečem, která ho málem stála život.

„Ty jsi vedl ty, co pobili vojáky? Proč?"

„Mám své důvody. Prozatím bys měl odpočívat."

„D'Albert má pravdu, chlapče," ozvalo se z druhé strany. Thall se otočil za hlasem. K posteli přistoupil baronův lékař, posadil se na pelest a nůžkami rozstřihl obvazy obepínající Thallovu nohu.

„Hojí se rychle," poznamenal, „je to zajímavé. Ještě včera byla rozšklebená, zato dnes jsou okraje pěkně srostlé. Nikdy jsem se s takovou vitalitou nesetkal. Jak ti říkají?"

„Thall. "

„Mně říkají Soros, tohle je d'Albert. Pojď, necháme našeho hosta o samotě, aby se co nejdříve zotavil," obrátil se na barona.

„Počkejte!" snažil se je zastavit Thall.

Neotočili se, jen za sebou tiše zaklapli závoru dveří.

„Jsi si jistý?" otočil se Soros na d'Alberta, jakmile se ocitli na chodbě.

„Naprosto. Nemůžu se mýlit."

KAPITOLA TŘETÍ

„Napněte plachty, kapitáne! A stočte kormidlo k východu!" nařídil Donar veliteli lodi.

Ten vyvalil oči. Neřekl sice ano slovo, ale myslel si své. Přece jen měl strach vyslovit vlastní názor. K pobřeží Země draků se nikdo normální nevydá, ale tohle byli kněží Kruhu smrti a ti se neptají po důvodu a splní každé veleknězovo přání. I kdyby to mělo znamenat jejich smrt. A co z toho bude mít on? Jen další šrámy na duši. Co naplat, když tolik miloval oceán a život na moři, že bez něj nedokázal žít? A jedinou možností, jak si sen splnit, znamenalo svěřit svůj život do rukou těchto ďáblů.

„Plujeme na určité místo, nebo jen tak nazdařbůh?"

„Nevyptávejte se! Vaším úkolem je postarat se, aby všechno šlo jako po másle," odsekl podrážděně Rytíř.

Ani jemu se nelíbilo, jak musel s kapitánem jednat. Od pohledu to byl schopný námořník, který se dostal do špatné společnosti. Možná by se přiklonil na jejich stranu, kdyby mu nabídli slušnou odměnu. Jenže dokud nebudou z dosahu vlivu Kruhu, nesmějí dát najevo, že nejsou těmi, za koho se vydávají.

Kapitán si zamručel pod vousy urážku, za kterou by se nemusel stydět ani otrlý námořník, ale knězův rozkaz přece jen splnil. Donar přešel s úšklebkem na rtech k Farinovi. Ten stál na přídi a opřený o pažení se díval na o kloun se tříštící hladinu. Už dva týdny si jejich loď prorážela cestu vodami Severního oceánu k východu, kde, jak doufali, objeví místo, na němž by se mohli usadit. O Donarových ani Farinových plánech neměl nikdo tušení. Nikomu se s nimi také nesvěřovali, jen se snažili odhadnout, jak na otroky působí zvětšující se vzdálenost od civilizace. Pomalu se mezi nimi začínala šířit myšlenka na vzpouru.

Měsíc byl v úplňku, když se obavy Rytířů staly skutečností. Veslařům se nějakým zázrakem podařilo zbavit pout a pomstychtivě se vrhli nejen na kapitána, ale i na prvního důstojníka. Výkřiky bolesti, nesoucí se lodí, dolehly i do kajut Rytířů pentagramu. Farin v těsném závěsu za Donarem vyběhl na palubu. Oba svírali v dlaních meče, svaly se jim chvěli vzrušením, když stanuli proti mnohonásobné přesile po krvi toužících otroků.

„Doufám, že uznáte za vhodné složit zbraně a vzdát se," promluvil k dvojici jeden z veslařů, „nebo chcete být natolik věrní Kruhu a zemřít pro jeho slávu?"

Lodník byl vysoký, s tělem vypracovaným roky strávenými u vesel. Záda měl jednu velkou jizvu po ranách bičem, koutek rtů mírně pokleslý, pravé ucho useknuté. Kromě bederní roušky na sobě neměl nic, ale to mu na nebezpečnosti neubíralo, spíše naopak.

„Nevidím důvod, proč s vámi bojovat," odpověděl Donar a spolu s Farinem sklonili zbraně, „ale nás dva nezabijete, jak jste to udělali s kapitánem. Škoda, byl to dobrý námořník."

„Myslíš, že máme strach? Až sem vaše moc nesahá. Kdo nám zabrání, abychom vám nepodřízli hrdla?"

„Ty sám," ujistil ho pro změnu Farin.

„Cha, cha, cha," zachechtal se otrok. „Tak to se šeredně pleteš! Pověste je na stěžeň!"

Lodníci se pohnuli a nocí zavířily čepele. Nikoho nezranily jen kolem svých pánů opsaly oblouk, ve kterém čekala smrt každého, kdo se přiblíží.

„Nic vám neudělá, když mě vyslechnete!" okřikl je znejistělým hlasem Donar. „Pokud se ani potom nepřidáte k nám, můžete nás zabít. Do Říše mrtvých odejdu klidný, protože zemřu za větší věc, než je můj život."

Rytíř pentagramu se rozhlédl. Otroci měli ve tvářích vepsanou zlobu za utrpení, kterým prošli. Byla v nich však i zvědavost. Podaří se mu přesvědčit je, nebo budou nuceni bojovat? Poprvé zalitoval, že tady není Thall. Jemu by se určitě dařilo lépe.

„Jmenuji se Donar, tohle je Farin. Jak víte, nalodili jsme se u ostrova Titanos v doprovodu ještě jednoho kněze, který před dvěma týdny vystoupil na pobřeží Tartaru."

Z houfu se ozvalo povzdechnutí nad tím, že ne všichni byli ze zemí ovládaných Timorií.

„Co je nám po něm? Jeho zabít nemůžeme, ale vás ano!"

„Ne tak rychle. Ten muž patřil k Rytířům pentagramu. Doufám, že jste o nich slyšeli."

„Jak by ne? Jednou mi zachránili život," ozvalo se.

„Mě taky. Stalo se to při lovu v atrijských lesích. Nebýt jeho

obětavosti, převálcoval by mě kanec velký jako býk," zazubil se veslař s pravým okem zakrytým páskou.

„Takže jsi na vlastní kůži poznal jejich ochotu pomáhat druhým. Dovolil bys, aby se takovému člověku dělo příkoří?"

„Nikdy. Tedy pokud by mi to okolnosti dovolily."

„Nechceš snad tvrdit, že vy dva jste taky Rytíři pentagramu?" vmísil se do hovoru veslař s jedním uchem. Pomalu začínal tušit, že mu příležitost zbavit svět dvou Věrných uniká mezi prsty.

Donar místo odpovědi pootočil pravici. Na vnitřní straně předloktí měl vypálené znamení velkého pentagramu. Když ho ukázal, v řadách veslařů to zašumělo. Nikdo jiný kromě Rytířů něco takového nedokázal. Dokonce ani kněží Kruhu smrti ne.

Na osvobozených bylo vidět, že neví kudy kam. Nikomu nešlo na rozum, proč by se vydávali za kněží kultu, který je tolik nenáviděl, pronásledoval na každém kroku a který, pokud si dokázali z útržků rozhovorů strážných domyslet, se je snažil zničit.

„Jestli vás nepřesvědčilo tohle, mám ještě jeden trumf v rukávu. Na svobodu jste se dostali pomocí struny, kterou jste našli na druhé palubě. Nemám pravdu?" otočil se k Bateigovi.

Tak se jmenoval muž, který je chtěl ještě před okamžikem poslat do podsvětí. Ten mu musel dát mlčky za pravdu.

„Jak myslíš, že se tam dostala? Přinesl ji vítr? Jednoduše jsem ji tam pohodil."

„Smím vědět, co z naší svobody budete mít?"

„Mysleli jsme, že s námi odplujete tam, kde budeme z vlivu Kruhu i Timorie, pomůžete nám postavit nový chrám a možná budete chtít být u znovuvzkříšení Rytířů pentagramu. Pokud nechcete, nebudeme vás nutit. Jen nezapomínejte na svoji minulost! Jako otroci nemáte naději v civilizaci přežít. Každý člověk, který má z kněžích strach, vás udá dřív, než stačíte pronést nejkratší modlitbu. Jak dlouho budete žít, když se vrátíte?"

Otroci se po sobě podívali. Teď před nimi stála životní šance. Buď se vrátit na pevninu, kde budou riskovat krk mezi špehy koruny, nebo odejít do neznáma, ale s šancí na klidný život, i když uprostřed divočiny plné draků. Ta se dala zkrotit i svým způsobem ovládnout, na rozdíl od poskoků Timorie ne.

„Smím vědět, kam máte namířeno? Takhle daleko na východ se ještě nikdo nevydal. A ty, kteří co se o to pokusili, už nikdy nikdo neviděl," prohodil jednouchý námořník. „Abych se přiznal, dám raději přednost divočině před mučírnou."

Donarova tvář se rozzářila v radostném úsměvu. Svět přece jen není tak zlý, jak si po Titanu myslel. I když to před nikým nedával najevo, spolu se zřícením chrámu se mu zhroutil celý svět. Teď znovu nalezl smysl života. Svět už neviděl jako klubko zmítajících se hadů, kteří uštknou každého, kdo se k němu přiblíží.

„To je tvůj názor, Bateigu. A co ostatní? Jakou cestu si zvolíte? Je čas vysadit nespokojence, aby se mohli protloukat životem sami. Jakmile mineme Velkou proláklinu, bude na nářky pozdě."

Dav otroků se zavlnil a po palubě se rozeznělo stakato hlasů. Donar s Farinem poodešli k zadnímu vazu, aby je nerušili. Tohle byla věc, kterou si museli rozhodnout sami. Vždyť šlo o jejich životy. Rytíři pentagramu neměli právo o nich rozhodovat. Každý má právo naložit se svým životem podle svého.

Otroci se dohadovali až do brzkého rána, kdy se k Donarovi a Farinovi vrátil Bateig. V dlaních žmoulal kus zkrvavené látky, pod okem měl zarudlou podlitinu. Výměna názorů nejspíš neprobíhala podle jeho představ.

„Dohodli jste se?" otočil se na námořníka Farin.

I on se od ztráty domova změnil. Jeho dříve jasné oči potemněly, na čele mu vyrazily první vrásky, vlasy prošedivěly. Také v jeho chování se změnilo. Už to nebyl ten poddajný, zatrpklý člověk, jakého Donar znával. S postupem času se z něj stával svobodnější, ale hlavně sebevědomější člověk, který šel za svým cílem.

„Ne tak docela," utrousil Bateig, „ne všichni jsou toho názoru, že bychom měli vzít nohy na ramena. Někteří se chtějí vrátit k rodinám."

„Vždyť žádné nemají."

„To jsem taky říkal," povzdechl si, „a podívejte, jak jsem dopad. Kdepak, s těmi nikdo nehne."

„S Donarem nechceme nikoho nutit, aby s námi šel proti vlastní vůli. Pobřeží je odtud vzdálené, co bys kamenem dohodil. Když po tom tak touží, dopřejeme jim tu laskavost a vysadíme je."

„Jen tak? Bez prostředků?"

„V podpalubí je zbrojnice. Každý dostane zbraň a trochou jídla. Víc pro ně nemůžeme udělat. Kolik jich je?"

„Dvanáct."

„Postaráš se o ně, kapitáne? Jste jeden z nich. Od nás by to mohli chápat, jako kdybychom je vyháněli."

To ráno přirazila k pobřeží pramice s nesourodou skupinkou lidí. Každému se u pasu houpal meč, někteří měli dokonce i luky. Žádný z otroků, který zůstal na palubě pentéry, jim to neměl za zlé. I oni slyšeli o dracích žijících za Proláklinou, i oni měli strach, ale větší hrůzu měli ze špehů císaře a kněžích Kruhu smrti. Zatímco zvířata zabíjejí rychle, tihle ďáblové si smrt vychutnávají. Pro ně to není nic jiného než zábava.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Thall si v mysli srovnával zážitky posledních dnů. Nejvýrazněji se mu však vracely rysy mladíkovi tváře. Jmenoval se baron d'Albert. Zdálo se mu, že ho zná už celá léta, nedokázal si však vybavit, kdy se s ním setkal. Ale přesto k němu měl důvěru, jakou pociťoval jen k jedinému muži – k Učiteli.

I přes velké bolesti vstal z lůžka, vyšel na terasu a posadil se do proutěného křesla.

Před sebou měl široké údolí chráněné ze všech stran neprostupnými horami se stezkami, které znali pouze zdejší horalé. Obyvatelé tohoto kousku země obdělávali svá políčka s pečlivostí lidí závislých na tom, co sami vypěstují. Z komínů desítek stavení stoupaly obláčky dýmu, napravo od d'Albertova příbytku šuměl vodopád. Nikde však neviděl ostražitost ani zmatek světa za hřebeny. Naopak, tady panovala pohoda, klid a mír. Tihle lidé museli být přesvědčeni, že jsou v naprostém bezpečí.

Baron d'Albert se objevil až navečer. Přišel s úsměvem. Za šňůrou, kterou nosil místo opasku, měl zastrčený zažloutlý svitek kůže.

„Představoval jsem si tě trochu jinak. Muž, který mi o tobě vyprávěl, mluvil o člověku nezlomné vůle s duší poznamenanou násilím a smrtí."

Thall přivřel víčka, aby skryl překvapení. Co baronova slova znamenala, se mohl jen dohadovat.

„Divíš se? Až si přečteš tenhle svitek, tak pochopíš," řekl a podal Thallovi smotek kůže.

Thall ho rozbalil a ustrnul. V záhlaví se v celé své kráse skvělo znamení velkého pentagramu.

Pozdrav z Říše mrtvých, Thalle!

Pokud držíš tento svitek věz, že jsi v bezpečí hluboko v srdci Hraničního pohoří u mého chráněnce barona d'Alberta. Setkal jsem se s ním rok po tvém příchodu k nám, Rytířům pentagramu. Tenkrát byl ještě chlapcem. Tvá přítomnost u něho má svůj význam, který pochopíš až mnohem, mnohem později.

Dobře si zapamatuj obsah těchto řádků. Jsou něco jako má poslední vůle i testament. Povedou tě za posláním, které mou smrtí přešlo na tvá bedra.

Abys uspěl, budeš muset podstoupit dlouhou cestu Jiundem k jezeru Styx, kde na černé skále leží pověstmi opředené město Angkhor. Dnes je středem Kruhu smrti, tím pádem i sídlem samotného velekněze Jusufa.

Znám tě lépe než kdokoli jiný. Proto vím, co cítíš. Tvá duše je rozpolcená, ty sám tápeš mezi povinností vůči Kodexu a lidskou touhou pomstít přátele, kteří nalezli smrt na ostrově Titanos. Netrap se tím, chlapče. V knize osudu bylo napsáno, že se tak mělo stát.

Tvé první kroky povedou do Údolí smrti. Často jsem ti vyprávěl o Jeskyni meče. Mělo to svůj účel, protože je v ní skryta relikvie nesoucí v sobě nepředstavitelnou moc. Může ji pozvednout jen vyvolený, a tím jsi Ty, Thalle! Využij daru bohů ve prospěch obyčejných lidí tím, že vyvrátíš z kořenů zlo, které nazýváme Kruhem smrti.

Buď na sebe opatrný, synku, jsi poslední nadějí. S tvou smrtí by zemřela i myšlenka Kodexu.

Thall si až nyní s hrůzou uvědomil, že Učitel už dlouho předtím, než Timorie udeřila na chrám, znal tajemství budoucnosti. A přesto se Rytíři pentagramu obětovali, aby přežil jediný z nich. On! To Učitelův duch ho přivedl na pobřeží Tartaru, odkud jeho kroky směřovaly k místu, kde byly zmasakrovány zbytky atrijského vojska. Bylo to dávno, ale jemu to připadalo, jako by se vše odehrálo doslova před pár dny.

„Proč jsi mi neřekl, že jsi Učitele znal?" zeptal se Thall a otočil se k baronu sedícímu na zděném zábradlí terasy.

„A ty bys mi věřil?" pousmál se horal. „Všichni tady jsme měli spoustu práce s přípravou slavnosti Slunovratu. Byl bych rád, kdybys i ty přijal pozvání. Pokud ti to zranění dovolí, samozřejmě."

„Přijdu rád. Jak ses s ním vlastně setkal?"

„S Učitelem?"

Thall přikývl.

„Co se tehdy stalo, zůstane navždy zapsané v mé duši. S otcem a bratrem jsme žili v malé vesničce nedaleko Údolí smrti. Živili jsme se jako průvodci karavan. Dovedeš si představit, jak tvrdý to byl život. Proto nás otec jednoho po druhém posílal do hor, abychom se s nimi sžili. Musel jsem poznat život v horách, protože v budoucnu na tom závisel můj život. A nejen můj, ale i osud celé karavany.

Při jedné takové výpravě mě zastihla bouře. Provazy vody padaly tak hustě, že nebylo vidět na krok. Oblohu prořezávaly blesky provázené tak silným hromobitím, že se i skály otřásaly. Přiznám bez mučení, že jsem měl strach jako nikdy. Ukryl jsem se pod převisem, ale i tak na mě vítr vrhal jednu vlnu vody za druhou.

Už jsem se začínal loučit se životem, když se objevil. Zahalený v plášti se ke mně sklonil, vysadil na koně a odvezl na tohle místo. Strávili jsme tady několik měsíců, během kterých mě toho spoustu naučil. Znal jsi ho, proto pochopíš, proč jsem se s ním nechtěl rozloučil. Ale nemohl jsem tomu zabránit. Jednou ráno byl pryč, a i když jsem se ho snažil najít, nenarazil jsem na sebemenší stopu jeho přítomnosti.

Domů jsem se vracel s klidným srdcem, jenže ten klid dlouho nevydržel. Nejdřív jsem uviděl k obloze stoupající kotouče dýmu a o chvíli později zaslechl praskot ohně. Celá vesnice byla v jednom plameni. Koho Timořané našli, toho zabili. Nikdo neunikl. Toho, kdo se o to přece jen pokusil, doslova zadupali do země kopyty koní. V životě jsem se nesetkal s takovým násilím a hrubostí. Proč se to stalo, to jsem se dověděl až mnohem později.

Jednou večer přepadl karavanu se zásobami loupeživý rytíř. Timořané si bohužel usmysleli, že lidé z naší vesnice do toho byli zapleteni. A udělali to samé, co s desítkami jiných osad. Pomstili se na bezbranných.

Ještě toho večera jsem se vrátil do hor, abych kolem sebe shromáždil lidi stejného ražení. Zlým osudem pronásledované uprchlíky i zločince, pokud chtěli přistoupit na určitá pravidla. Postupem času se z nás stalo malé společenství žijící samo pro sebe a ukryté zrakům světa. Vybudovali jsme si tady domov, který budeme bránit do poslední kapky krve."

„A co Timořané? Nepokusili se vás zbavit?"

„Zpočátku nám dali pokoj, jenže pak jejich hlídky začaly napadat méně početné bandy, než je ta naše. A jak už to tak bývá, všechno padlo na hlavy těch, kteří s tím neměli nic společného. Ale soutěsku do údolí naštěstí neobjevili, i když se několikrát dostali hodně blízko."

D'Albert se na chvíli odmlčel, jakoby přemýšlel, jak dál.

„Po čase nám nezbylo nic jiného, než se stát tolik obávanými horaly z Hraničního pohoří, před nimiž se třese celá země."

„Podle tvého věku odhaduji, že nejsi skutečným baronem. Tím se lidé nestávají ve dvaceti."

„Hlídky ze soutěsky jednou přivedly vyhladovělého muže. Postarali jsme se o něho a on se nám za to odvděčil posilou v podobě skupiny žoldáků. Jenže se přepočítali. Mezi námi totiž žila stařena, která byla svědkem toho, jak přepadli vojenskou karavanu. Byla to právě ta, díky které vyhladili moji vesnici. Tajemné jsou cesty osudu, nemyslíš?

Moji lidé byli zpočátku klidní. Ten muž samozřejmě všechno popíral, ale nakonec přiznal barvu. A to byl konec jeho družiny. A protože to byl baron, začali tak říkat i mně." Baron d'Albert vyskočil, jakoby si vzpomněl, že ještě musí zařídit něco neodkladného.

„Omluv mě," řekl a zmizel za dveřmi.

Ještě v noci Thalla probudilo dunění bubnů, hlahol píšťal, troubení rohů a trub. Rozespale se posadil, aby po chvilce vyšel na terasu. To, co z ní uviděl, ho doslova přikovalo k zemi.

Téměř celé údolí bylo v jednom plameni. Všude hořely ohně s pečeněmi na rožních, oblohu křižovaly šípy omotané hořící slámou, před sruby stály koše přeplněné ovocem, na lavicích džbány s medovinou, vodou a vínem. A mezi tím vším se veselili a tančili lidé barona d'Alberta.

Rychle se vrátil do místnosti, chvatně se oblékl a vyšel na potemnělou chodbu. Hned za dveřmi narazil do podivného mužíka. Nohy měl navlečené do nepředstavitelně širokých nohavic, paže mu halila rudá halena, na hlavě měl posazenou plstěnou hučku, jejíž původ se raději neodvažoval uhádnout, o barvě ani nemluvě. Nejvíce ho však upoutaly jeho oči. Byly pichlavé a lstivé, nevěštily nic dobrého. Thall se tiše podivil nad d'Albertovou shovívavostí. On sám by takového člověka ve své blízkosti nesnesl déle, než bylo nutné.

„Buďte pozdraven, pane. Jmenuji se Dalbo. Baron mě požádal, abych vám byl po ruce," oslovil Thalla.

„Čekáš dlouho?"

„Ne. Věděl jsem, že vás hluk z údolí probudí. Jakmile zazněly první zvuky lesního rohu, spěchal jsem za vámi."

„Dobře. Pojďme tedy, ať z té oslavy taky něco máme."

Když procházeli pevností, Thall měl možnost si ji prohlédnout

podrobněji. I když její stěny byly většinou z kamene, nepřipadala mu jako jiné tvrze. Zatímco tamty byly postavené tak, aby dobře sloužily svému účelu, d'Albert si dal dost práce s tím, aby život uvnitř byl co možná nejpříjemnější. A celkem se mu to podařilo.

„Zajímá vás pevnost?" vyrušil ho sluha.

„Tak trochu. Museli jste se pořádně nadřít, než se to podařilo dát dohromady."

„Trvalo nám víc jak rok, než dostala současnou podobu. Třeba hradby. Potřebovali jsme celých šest měsíců, aby mohly plnit svou funkci, a další měsíc trvalo vyhloubení příkopu," ukázal na mohutné sídlo, sotva překročili padací most.

Stáli pod stěnou vybudovanou z pečlivě opracovaných, na sebe kladených kvádrů dlouhých patnáct a vysokých deset loktů. Thall si vůbec nedovedl představit, jak velkou sílu musely vynaložit lidské paže, aby je usadily na správné místo.

„Vodu přivádíte od vodopádu?"

„Baron nechal vysekat kamenná koryta. Aby v zimě nezamrzala, položili je asi sáh a půl pod zem, zakryli kamennou deskou a potom zahrabali. Stejně ji i odvádíme."

Během hovoru došli k prvním chýším. Jejich obyvatelé je hlasitě zdravili, nabízeli jídlo, pití a radostně se rozhovořili o všem možném, jen aby zkrátili čas scházející do rozednění.

Sotva slunce ukázalo svou zlatavou tvář a ohřálo studenou zem, muži se, za hlasitého povzbuzování žen i dětí, pustili do měření sil. Na pláni proti sobě stanuli zápasníci, vrhači oštěpů i bojovníci s holemi.

Thall jen mlčky přihlížel. Tu zastavil u vrhačů nožů, o pár kroků dál měl příležitost porovnat, kdo je silnější. Pak ho upoutal hlouček lidí křičících jako na lesy. S Dalbem v těsném závěsu se protáhl úzkou mezerou, aby zjistil, co horaly tak rozveselilo.

V hlíně byl vyznačený čtverec, v němž supěla dvojice mužů zaklesnutá rameny. V obličejích byli zrudlí námahou, svaly se jim chvěly, žíly vystoupily. Thallovi se chvílemi zdálo, že dokonce vidí, jak jimi protéká krev.

„Tento zvyk k nám přinesli Tartarosané," naklonil se k Thallovi sluha. Musel zvýšit hlas, aby ho Thall vůbec slyšel. „Zápasníci se přetlačují tak dlouho, dokud se jeden z nich nedostane ven ze čtverce. Žil mezi námi člověk, kterého nikdo neporazil."

„Žil?"

„Budou to dva měsíce, co se zřítil ze skály. Musela to být nehoda,

jinak si to nikdo z nás nedovedl představit. Nechceš si to zkusit?" „Proč ne? Noha mě už nebolí, tak proč nevyzkoušet, co snese. Jaká jsou pravidla?"

„Žádné kopání ani údery pěstí. Jinak je dovolené vše. Prohrává ten, kdo se ocitne mimo čtverec, nebo kdo prolije soupeřovu krev. Ale musíme počkat, vítěz má právo volby protivníka. Ostatně, myslím si, že to už nebude dlouho trvat."

Dalbo měl pravdu. Zápasník s širokými rameny se prohnul v pase, čímž se zbavil drtivého sevření protivníka. Ten ztratil nenadálou změnou situace na okamžik rovnováhu, zavrávoral, ale stále se udržel na nohou. Jenže i tak malý okamžik stačil, aby ho soupeř sevřel v pase a bez námahy vynesl za hranici arény.

Horalé propukli v radostný křik a z ruky do ruky šly prohrané sázky, jejichž bývalí majitelé se mračili na celý svět. Poražený se však usmíval, jakoby pro něho byla čest prohrát právě s tímto protivníkem.

„Kde ses potloukal tak dlouho, Dalbo, že jsem tě ještě dnes neviděl?" přistoupil ke sluhovi a Thallovi vítěz. „Ty musíš být ten, který si to chtěl rozdat s celou timorskou hlídkou. Všechna čest, ale bylo to šílenství. Měl jsi štěstí, že d'Albert byl kousek odtamtud," zazubil se horal. „Vítej mezi námi, příteli. Jmenuji se Thammur."

„Mě říkají Thall."

„Baronův host by se s tebou rád utkal," prohodil jako nic Dalbo a v očích mu zaplály plamínky vzrušení.

„Jsem ti k službám. Ale tenhle způsob boje je nezáživný. Mnohem radši mám poctivé střetnutí na pěsti. Při něm se ukáže, co našinec opravdu umí."

„Moje řeč," souhlasil Thall, „ale slyšel jsem, že pravidla něco podobného nedovolují."

„S tím bych si hlavu nelámal. Pravidla jsou od toho, aby se porušovala. Jestli se dohodneme, že je necháme stranou, tak je necháme stranou. Takže? Jak se rozhodneš?"

Thall se na horala zadíval mnohem pozorněji. Sedm stop vysoká postava se svaly silnými jako pletence lan, ruce připomínající lopaty, široká ramena. V očích měl výraz, jaký mívají hospodští rváči, kteří nejdou pro ránu daleko. Jenže svalnatci jako Thammur ztrácejí na úkor své mohutnosti obratnost. A právě toho chtěl Thall využít.

„Dokud se jeden z nás neudrží na nohách?" zeptal se.

„Hmm. Spíš jsem myslel, dokud se někdo z nás nevzdá. Když nad

tím přemýšlím, vyjde to nastejno. Nebudu tě šetřit, Thalle, na tom nic nezmění ani zraněná noha. Ostatně, nevypadáš na to, že bys měl ještě včera vykrvácet."

„Nějakou tu ránu vydržím."

Co se dělo pak, překvapilo i Thammura. Za celý svůj pohnutý život se nesetkal s takovým nadšením. Obyvatelé malého údolíčka se nahrnuli kolem zápasníků, jakoby to měl být jejich poslední boj. A možná, že k tomu nebude daleko, vždyť cizinec, jak Thalla nazývali, Thammura neznal a nemohl se mu rovnat ani silou. Proto nebylo divu, že většina sázejících věřila Thammurovi a ne muži, o kterém nic nevěděli.

„Ale nejdřív odlož tuhletu věcičku," přitočil se k Thallovi Thammur a ukázal na rukojeť dýky vyčnívající za opaskem.

„Když chceš."

Thall se otočil k Dalbovi, aby mu podal spíš nožík než dýku, který se nehodil k ničemu jinému, než k loupání ovoce.

Ve chvíli, kdy se otáčel zpět k horalovi, ucítil na krku sevření ocelových prstů, které s ním trhly stranou. Zapotácel se a ohnal se po protivníkovi rukou, aby ho popadl. Jenže Thammur mu ji sevřel a zápasnickým chvatem zkroutil za zády. Pak jím hrubě smýkl, až Thall ztratil rovnováhu a natáhl se na zem. Hned však vyskočil a rozzlobeně zamířil k naparujícímu se soupeři, který opět zaujal zápasnický postoj.

„To nebylo moc sportovní. Ale tentokrát mě nepřipraveného nezastihneš," zavrčel Thall.

Jeho slova provázely veselé výkřiky kolem stojících horalů.

„Tak pojď! Ukaž, co umíš!" dráždil Thalla Thammur.

Thall po něm s ohromující rychlostí skočil. Raněná noha ho však zklamala, takže útok neměl kýžený výsledek. Dosáhl jen toho, že mu prsty sjely po horalově krku. Druhý zápasník se sklonil a celou vahou svého těla nabral Thalla přímo do žaludku. Thall se opět skácel na zem. Thammur se jen posunul stranou, aby stál k soupeři čelem.

Thall se neobtěžoval vstát. S rychlostí pantera vyrazil po všech čtyřech, rukama chytil soupeře za kolena, zabral a škubl na stranu.

Thammur zavrávoral. Thall toho pohotově využil, zachytil ho ramenem a vyhodil do vzduchu. Potom se bleskurychle otočil, vyzdvihl zmítajícího se Thammura nad hlavu a mrštil jím o zem. Zápasník dopadl, až to zadunělo, a z hrdla mu vyšlo táhlé zachroptění.

Dav kolem ztichl ohromením. S tak rychlým zvratem nikdo z přihlížejících nepočítal.

„Jste první, komu se podařilo Thammura porazit. Právem si zasloužíte naši úctu," řekl Dalbo, přistoupil k Thallovi a podal mu pravici. V ten samý okamžik propuklo údolí v radostný jásot.

O kus dál Thalla zaujali lukostřelci. Hlavně jeden z nich, v porovnání s ostatními ještě chlapec, ovládal luk přímo mistrovsky. Jeho urostlá postava, široká ramena a svaly chvějící se vzrušením vzbuzovaly respekt už od pohledu. Kdo by se s ním i přes jeho mladý věk pustil do křížku, musel počítat s dlouhým a namáhavým bojem.

„Vsadím se, že ho neporazíš," zatahal Thalla za rukáv muž v nejlepších letech.

„O co?" zeptal se z nedávného zápasu ještě zadýchaný Thall.

„O zlaťák?" zazubil se stařec.

„Proč ne."

Zpráva o sázce se rozlétla údolím rychlostí blesku. Každý spěchal, aby byl k soupeřící dvojici co nejblíže, aby viděl víc než ostatní. Když se dověděli, že Thammurův přemožitel přijal výzvu změřit se v umění střelby, oči všech zazářily vzrušením.

„Kolik šípů?" ptal se sebejistě mladík.

„Tři?"

„Nemám nic proti. Ten druhý musí být stejně dobrý nebo lepší, jinak prohrál. Taková jsou pravidla."

„Pane, pane," zatahal Thalla za rukáv Dalbo, „nedělejte to. Irida nedokázal porazit ani baron. A to je nějaký střelec."

„Neměj strach a raději mi sežeň pořádný luk," zašklebil se mladý Rytíř.

Své povinnosti plnil skutečně svědomitě, to musel uznat. Na Thalla však Dalbova starost o jeho spokojenost působila až křečovitě, hlavně když v Thammurově případě nic nenamítal. Že by ho nějakým způsobem testoval? Od začátku mu nedůvěřoval. Nemohl se zbavit pocitu, že v jeho chování je něco zákeřného, před čím se musí mít na pozoru.

„Jak si přejete," rezignoval mužík a odběhl, aby splnil Thallovo přání.

Los určil, že jako první bude střílet Irid. Hrot jeho šípu se zarazil na hranici rudého kruhu středu terče. Thall poslal šíp vedle něj.

„Dobrá rána," pochvaloval Thallovo umění mladík.

I přesto o vítězi nikdo z přihlížejících nepochyboval.

Irid se postavil k čáře vyryté v zemi a rychle po sobě vypustil zbývající dva šípy. Oba se zaryly do rudého kotouče terče.

Thall pozvedl luk, zamířil a poslal šíp do stejného místa jako horal. Jen na opačnou stranu středu. Třetí následoval příkladu druhého.

„Nerozhodně neberu za výsledek!" rozčiloval se Iridův otec, když uviděl rozmístění šípů v cíli. Nechybělo mnoho a vrhl by se na muže třímajícího zlaťáky, aby mu je vyrval z rukou. Zastavila ho jen Iridova duchapřítomnost. Nevybíravě svého otce chytil za rameno a strhl zpět.

„Otče! D'Albertův host dokázal, že si své peníze zaslouží."

„Jeden z vás musí zvítězit," trval na svém stařec.

„Tak dost," ukončil roztržku doposud mlčky přihlížející baron, „dejte každému šíp a na větev támhle toho stromu zavěste džbán naplněný vodou," ukázal na smrk s větvemi nízko nad zemí. „Kdo ho rozbije, tomu připadne výhra."

„A pokud se tak nestane ani tentokrát?"

„Dostanete zpět svou sázku, abyste se mohli rozejít v klidu a míru. Má proti tomu někdo něco?" otočil se k davu. Odpovědí bylo ticho.

Oba se znovu postavili k na zemi vyryté čáře. Iridův šíp proletěl palec od hliněné nádoby, Thallův se lehce otřel o provaz, za který byla nádoba zavěšena.

„Peníze patří vám," řekl mladík a se zlaťákem v dlani přistoupil k Thallovi. Thall ho však pokynutím odmítl.

„Proč? Nikdo nevyhrál."

„Byl jste lepší."

„Podmínkou bylo rozbití džbánku. Jestli mě oči neklamou, je celý."

* * *

Večer se Thall rozhodl strávit stranou všeho hemžení, a protože jediným místem, kterému se všichni horalé vyhýbali, byla malá plošinka u pěnícího se vodopádu, zamířil tam. Potřeboval si promyslet události posledních dnů a testament Učitele. Hlavně to, proč vybrali zrovna jeho, syna důstojníka atrijské armády, aby nesl poselství Rytířů pentagramu. Znal spoustu dobrých lidí, kteří by se k tomuto úkolu hodili lépe.

Když procházel kolem jedné z chatrčí, pootevřenými okenicemi zaslechl Dalbův vzrušený hlas. „Slyšel jsem to na vlastní uši! Mluvili o jeskyni v Údolí smrti s pokladem nebo něčím podobným. Jenže budeme muset počkat, až se mu zahojí rány, aby se mohl vydat na cestu a hezky nás k ní zavést."

„Šel bych tam hned a vyfouknul mu ho přímo pod nosem," odpovídal mu štiplavý, mírně nachraptělý hlas.

„Jo. Jenže to má malý háček. Nevíme, kde jeskyni najít. To ví jenom Thall. Neřekl to dokonce ani d'Albertovi. A to se považují za přátele."

„Nechal bych jeskyni jeskyní a zabil ho. Potom, jak se se mnou vypořádal, si nic jiného nezaslouží," odporoval jiný muž. Nebyl to nikdo jiný než Thammur.

Thall dál neposlouchal. I když by se na Sorose s Thammurem nejraději vrhl a dal jim pořádný výprask, zraněná noha ho po celodenní námaze přece jen bolela a bránila mu v pohybu. Navíc proti němu stáli muži, kteří se uměli ohánět zbraněmi jako břitvou na holení.

Prozatím nad tím mávl rukou. Stačilo, že o jejich plánu věděl. Když si dá pozor, nic se nestane.

Pomalu zamířil k vodopádu.

Uvelebil se na kamenné židli, kolem které bylo do kruhu rozestaveno jedenáct stejně velkých kamenů, a zaposlouchal se do hukotu padající vody.

Seděl jen chvíli, když ho něco přinutilo vstát a zadívat se do závoje mlhy u paty vodopádu. Chvíli se mu zdálo, jakoby zahlédl mladou ženou v bílé tóze. Dlouhé plavé vlasy jí sahaly k pasu, blankytně modré oči se na něho usmívaly, jako by ho znaly od narození. Vznešeným pohybem jemné ručky Thallovi pokynula k soutěsce vedoucí ven z údolí.

Její přítomnost Thalla nijak nepřekvapila, protože se s ní setkal už několikrát. Pokaždé vedla jeho kroky správnou cestou. Dokonce ho její zjevení několikrát varovalo před nebezpečím, ze kterého nemusel vyjít se zdravou kůží.

„Uklidňuje tě zvuk vodopádu?" vyrušil ho za ním stojící baron.

Thall se vzpamatoval a otočil k němu hlavu. Vůbec si nevšiml, že přicházel. To se mu nestávalo často. Ať to byl člověk nebo zvíře, pokaždé jeho přítomnost vycítil, ale tentokrát ne. Že by v tom byla ta žena?

„Vyvolává vzpomínky na Učitele. Celé hodiny jsem s ním proseděl v malé místnůstce za podobným vodopádem. To byl ještě naživu, chrám stál a Rytíři pentagramu žili stranou všech. Komu jsme překáželi, že nás zničil? Timorský císař na to nepřišel sám. A Kruh smrti? Je příliš mocný na to, aby se zabýval hrstkou ubohých rytířů."

„Co když se to mělo stát? Co když je tvým osudem zničit právě Kruh smrti a s ním i císařství?"

„Možná. V každém případě odtud zítra odjíždím."

„Svitek?"

„Ne tak docela," odpověděl trochu nesvůj Thall. Nijak se mu nechtělo svěřovat se baronovi se svými starostmi. „Musí stačit, když ti řeknu, že mi Učitel dal před smrtí ještě jednu radu. Musím do Údolí smrti splnit jeho přání."

„Tak to máme společnou cestu, protože většina mužů vyjíždí proti timorské pevnosti. Vojáci totiž nenechají projít jedinou karavanu, dokud jim neodvede polovinu zboží nebo utržených peněz. Ani nepočítám, kolik tímto císařským nařízením postižených karavan jsem zachránili. Spíš riskovaly přechod hor po neznámých stezkách, než by podporovaly místokrále, který je stejně Timořan. Tvoje vědomosti by nám přišly vhod."

„Kdy chcete vyjet?"

„O půlnoci. Takže se k nám přidáš?"

„Jistě. Taky s nimi mám nevyřízené účty!"

„To jsem rád. Seznámím tě s velitelem oddílu. Rád bych jel sám, jenže se odtud díky Dalbovi nedostanu. To víš, spory uprostřed tak malé komunity je lepší řešit na místě. Lehce by mohly přerůst ve vzpouru."

Thall se na podrobnosti nevyptával. Dobře věděl, jak jsou horalé citliví vůči vlastním problémům. Jen mu na paměti vytanul rozhovor, který vyslechl.

D'Albert ho zavedl do tvrze, kde na ně čekala směsice pestře oblečených mužů. Zašedlé zdi ještě víc podtrhovaly tísnivou náladu, která mezi nimi vládla. Doslova před okamžikem viděl mnohé z nich veselit se v kruhu blízkých, ale teď měli ve tvářích vepsané obavy z budoucnosti. Co se stane s jejich rodinami, pokud zemřou? Nikdo z horalů však na sobě nedal znát, že by raději zůstal v bezpečí údolí. To bylo něco, co Thall znal z vlastní zkušenosti. Hraniční pohoří bylo jejich území! Čest jim velela potrestat Timořany za zmařené životy, které nedokázali zachránit.

Podlahu v sále tvořila mozaika vyobrazením noční oblohy, podél stěn stály prázdné stojany na zbraně, na skobách zaražených ve zdi viselo několik mečů, v rohu dokonce pár bičů.

„Je všechno připraveno?" promluvil k nim d'Albert.

„Nepochybujte," zašklebil se muž s tmavou pletí, rezavými vlasy a modrýma očima.

Rytíř pentagramu při pohledu na horala ztuhl. Nemohl se zbavit pocitu, že se s ním už někdy setkal.

„Zvědové?"

„Vyjeli asi před hodinou," odpověděl horal a po očku si nepřestával Thalla prohlížel. I na něm bylo znát, že je mu povědomý.

„Tohle je Thall. Pojede s vámi, aby taky přiložil ruku k dílu."

„Dá se mu věřit?"

„Nikdy jsem se s ním nesetkal, ale nějaký čas nás učil stejný člověk. Jestli mu důvěřoval on, věřím mu i já."

„Když je to tak, budeme mu věřit všichni. Říkají mi Krato. Kdysi jsem byl důstojníkem atrijské armády."

Pevně si stiskli ruce.

„Jaká jednotka?"

„Pluk hraběte d'Ardagh."

„Stateční a odvážní muži. Škoda smrti mnoha z nich."

„Znal jste nás?" divil se hromotluk.

„Pravda, tehdy jsem byl spíš chlapec, ale válku jsem zažil na vlastní kůži. Sloužil jsem v královské gardě. Za povstání jste nám pomáhali ovládnout Anšar, jenže potom vás poslali na západní hranici. O rok později se přes vaše postavení převalily timorské legie. Mluvím-li o štěstí, že někdo přežil, tak nejsem daleko od pravdy."

„Smutná doba. Dobré na ní bylo jen upřímné přátelství," povzdychl si Krato a na chvíli se zdálo, že se mu po krvavé řeži, ryku bitevního pole a životu ve vojenských leženích stýská.

„Údolí smrti je odtud vzdálené...?"

„Do rána budeme v Údolí zajíců, které je nedaleko. V něm se ukryjeme, dokud nenastane tma. Pak přijde naše chvíle. Atrijské čepele opět zrudnou krví nepřátel."

„Máte plán, jak útok provést?"

„No. Ze všeho nejdřív pevnost obklíčíme, abychom Timořanům zabránili v útěku. Ostatně, nemyslím si, že se o něco podobného pokusí. Za palisádami se budou cítit v naprostém bezpečí."

„Jak je hodláte z pevnosti dostat?"

„Zapálíme ji."

Thall musel nad Kratovou jistotou uznale potřást hlavou. Tenhle muž si nezdar nepřipouštěl. Málokterý člověk si byl jistý sám sebou v zemi, v níž vládli cizinci, v zemi, v níž vládl měšec naditý zlatem a v níž slovo Atrijčana nemělo proti slovu Timořana cenu ani zlámané grešle.

O půlnoci údolí opět ožilo. Tentokrát se v ovzduší nevznášelo veselí, ale obavy a strach z blízkého střetnutí, z něhož se nemuseli vrátit. Hlavně na ženách byla znát obava o osud jejich milovaných dětí a manželů.

Thall se vyhoupl do sedla a Krato se svými lidmi následovali jeho příkladu. Mezerou mezi ozbrojenci projeli do čela houfu, soutěskami do údolíček, strží a soutěsek Hraničního pohoří. V otevřené krajině by takové množství horalů neuniklo pozornosti timorských hlídek. Toho se horalé museli za každou cenu vyvarovat, protože jinak by Timořané proti nim poslali jízdu. Ve střetnutí s legionáři, kteří prošli nejedním ohněm bitev, by lehce vyzbrojení obyvatelé hor neměli šanci. Tito lidé však naštěstí znali hory jako vlastní boty. Věděli o steskách, po nichž se už dlouhá léta nikdo nepouštěl z obavy o zdraví, na mnoha místech měli dokonale zamaskované pěšiny, které jim ušetřily tak drahocenný čas.

V Údolí zajíců se objevili za prvních slunečních paprsků. Stovky jeskyní jim poskytly úkryt, kameny poseté dno zakrylo stopy lidí i koní. Muži i se zvířaty zmizeli v jeskyních; nezůstalo po nich nic než pár obrácených kamenů a hlídky na kraji údolí.

„Údolí smrti je za touhle stěnou," pronesl na Thallovu adresu Krato.

„Budeš se divit, ale já to vím. Tam nahoře nechal velitel atrijské posádky vytvořit plošinu. Jestli má d'Albert pravdu a Timořané si postavili pevnost na stejném místě, jako kdysi Atrije, plošina by měla být nad ní. Pokud ji vojáci neobjevili, máme vyhráno, jestli ano, měli bychom každou chvíli očekávat útok. Pokud si dobře vzpomínám, vytahovali jsme tam sudy se smolou a ještě něčím, čemu se říkalo Pertova kapalina. Hoří dokonce i na vodě. Jenom díky ní jsme tenkrát vydrželi tak dlouho."

Při vzpomínce nad křikem plameny stravovanými Timořany měl pocit zadostiučení. Vždyť v bitvě v Údolí smrti zemřeli za každého mrtvého Atrijčana dva Timořané. I tak to však nestačilo a nekonečná záplava valící se na jejich pozice znamenala jejich zánik.

„Zajímalo by mě, co se na druhé straně děje. Jestli o nás v pevnosti

vědí, nedostaneme se odtud živí. Zvědové se ještě nevrátili. Mám strach, aby je nepochytali."

„Vybral jsi nejlepší z nejlepších, ne," ujistil Krata Thall. „Musíš věřit, že by nic neprozradili. Už kvůli ostatním ne. Teď mě něco napadlo. Pokusím se vyšplhat nahoru a rozhlédnout se tam. Když nic jiného, získáme alespoň jistotu, přinejhorším čas připravit se."

Rytíř pentagramu se otočil ke skalní stěně plné výstupků, kořenů a trsů trávy. Pohledem hledal nejschůdnější cestu a našel ji. Pro člověka, který dokázal přežít v Titanoských horách plných skal, nebude problém dostat se nahoru.

Z ramen si sundal plášť, řemen s mečem upevnil na záda a za opasek pověsil lano.

Po značné námaze se dostal těsně pod převis, u jehož okraje rostl hustý pás křovisek. Nikde se neozval zvuk odhalující přítomnost lidí nebo zvířat.

Tiše rozhrnul větve. Díval se na zpustošený tábor s několika rozpadlými chatrčemi. Nikde neviděl náznak toho, že by sem od bitvy vstoupila lidská noha.

Ani se mu nechtělo věřit, jak namyšlení Timořané byli. Postavit pevnost u skály, aniž by se podíval, jaká překvapení se na ní skrývají, může jen velice sebevědomý velitel nebo naprostý blázen. Čas, kdy se jim jeho víra v neporazitelnost měla vymstít, se blížil mílovými kroky.

Překulil se přes okraj a s mečem v ruce se přiblížil k nejbližší chatrči. Na zemi se válely střepy džbánků, slamníky a dokonce i cáry šatů. I tu nejmenší věc pokrýval nános prachu a pavučiny.

Kolik dní a nocí tady jen strávil, aby bděl nad bezpečím posádky?

Nečekal, až nahoru vyšplhají první Kratovi muži, ale pustil se po zarostlé pěšině na opačnou stranu hřebenu. Aniž zaváhal, nahlédl přes sráz a zazubil se. Když k němu došel Krato, pokynem hlavy ho vyzval, aby se podíval dolů.

Přilepená ke skála se tam tyčila polokruhová palisáda ze špičatých kůlů. Mezi roubenými domky znuděně přecházely skupinky vojáků a v několika ohradách pobíhali koně. Brána byla otevřená dokořán. Kromě dvou hlídek na věžích po stranách brány se nikdo nestaral, co se v okolí pevnosti děje.

„Jsi tady sám?"

„S deseti muži. Nechal jsem je prohledat tábor."

„Dobře. Zůstanou tady, aby sledovali pohyb v pevnosti. Jestli se ti dole pohnou, budeme o tom vědět."

Během hovoru se vrátili do tábora. Křoviny byly vysekané, provaz přivázaný k výčnělku skály, přes hranu srázu přehozeno několik přikrývek, aby se lano neprodřelo. Bylo vidět, že horalé nezaháleli. Neopatrnost v Hraničním pohoří, a vůbec ve všech horách, znamenala nesnáze, přinejlepším smrt.

„Jak se jmenuješ?" obrátil se k jednomu z nich Thall.

„Suvid, pane."

Jakmile promluvil, Thalla zamrazilo. Ten štiplavý hlas už jednou slyšel. V osadě barona d'Aleberta se s Dalbem domlouval, jak ho připravit o odkaz Učitele.

Bude si na něho muset dát pozor, a pokud to bude možné, držet si ho co nejdál od těla. Vhodná příležitost se mu právě naskytla. Tím, že ho nechá zde, bude vědět, kde je, navíc se mu nedostane do zad, aby mu vrazil dýku do těla. Dokud je nedovede k Jeskyni meče, je v bezpečí, ale pak? Bude se s nimi muset utkat, nebo se mu podaří uniknout, aniž by musel prolít kapku krve?

„Zůstaneš tady na stráži. Budete sledovat pevnost, a abychom neztráceli čas, připevníte k sudům zápalné šňůry. Po setmění s Kratem obklíčíme pevnost a vy na smluvené znamení svrhnete polovinu sudů na Timořany. Rozuměls!?"

„Jistě, pane," odpověděl Suvid.

Prsa se mu dmula hrdostí, černé oči planuly důvěrou. Jenže v nich bylo ještě něco. Byla to nenasytná touha po bohatství.

Údolí smrti tvoří jedinou bezpečnou spojnici mezi Timorií okupovaným územím Atrie a Tartarem. Samotné údolí tvoří desítky kotlů, většinou zarostlých hustým lesem, ve kterých našla úkryt mnohá lesní zvěř, díky čemuž zde králové zakládali osady, jež obvykle žily z obchodu mezi těmito dvěma královstvími. To vše se s příchodem timorských legií změnilo. Vesnice byly vypálené, jejich obyvatelé pod tlakem vojska raději odešli, než by riskovali život na úpatí Hraničního pohoří.

Dnes tudy procházely jedině obchodní karavany, ale i ty doprovázely silné vojenské oddíly. Strach, který mezi obchodníky budili d'Albertovi horalé, byl příliš velký, než aby se vystavovali přepadení, někdy i ztrátě majetku. To raději zaplatili poplatek, aby mohli projít údolím. Ovšem skutečnost byla taková, že d'Albertovi lidé přepadali pouze timorské obchodníky, a i tehdy se snažili ušetřit co nejvíce životů.

Když vyjeli, všude panovala hluboká tma. V místě, v němž se Údolí smrti rozevírá do plání Tartaru, se Thall oddělil od hlavního voje. Byl přece jen jediný, kdo zde znal každý kout země, každé zákoutí, on jediný věděl, že každá píď země je skropená krví.

V doprovodu Irida se od stromu ke stromu blížil k palisádám pevnosti. Stále se nemohl zbavit pocitu, že ho něco nebo někdo sleduje a on tomu nedokáže zabránit. Proto se co chvíli zastavoval, aby si ověřil, že jsou skutečně sami.

Od prostranství před pevností ho dělilo nějakých pět set sáhů, když zaslechl zapraskání větvičky. Zvedl paží, čímž dal znamení k zastavení. Napjatě čekali, co se bude dít.

Ani tentokrát ho smysly nezklamaly. Mezi stromy se pohybovaly stínů. Byly dva a mířily přímo proti oddílu horalů. Nesměli dovolit, aby na ně narazili.

„Postarej se o prvního," zašeptal k horalovi.

Sám si lehl na zem a odplížil se do noci, zvěd za ním.

Timorská hlídka se k nim přiblížila na pár kroků. Nepočínali si příliš obezřetně. Dupot jejich vojenských bot byl slyšet snad po celém lese.

Thall se přikrčil a se smysly napjatými jako provazy vyčkával na okamžik, kdy projdou kolem. V okamžiku, kdy ho minul první, se vymrštil jako pružina a popadl druhého vojáka za temeno. Nocí zaznělo puknutí, jak mu rozbil lebku o nejbližší strom. Ani Irid nezahálel. Nezdržoval se přemýšlením, jakým způsobem sprovodí Timořana ze světa, a vrazil mu dýku do prsou. Život mu vyprchal z těla dřív, než padl k zemi. Cesta k pevnosti byla volná.

Zvědové vyslaní ještě za denního světla je zavedli přímo před palisády. Nad do hrotů sesekanými kůly se míhaly stíny hlídek, na věžích, které jistily bránu, do noci probleskovaly řeřavé uhlíky.

Horalé kolem pevnosti utvořili prstenec napěchovaný zbraněmi. Po třech krocích zalehli vedle sebe kopiníci, každý čtvrtý zaklekl s lukem připraveným k výstřelu. Thall s Kratem se postavili proti bráně, kde očekávali nejtvrdší boje.

Pak z řady vylétl hořící šíp. Než jeho plamínek stačil pohasnout, nad krajinou se rozezněl táhlý hlas lesního rohu. Jakmile utichl, vzplály nad pevností ohně a dolů začaly padat žhnoucí sudy. Poplachem probuzení Timořané vběhli přímo do plamenů požírajících vše, co se jim postavilo do cesty. Vyděšení koně, hledající cestu pryč z ohnivého pekla, drtili kosti i lebky vojáků, střechy pokryté zaschlou hlínou s chomáči lišejníku vzplály jako papír, roubené zdi se během okamžiku změnily v neprostupné stěny plamenů.

Protože v odlesku požáru Timořané viděli jen řídkou linii lučištníků, vrhli se vpřed. Touha po krvi jim vlila novou sílu do žil a tvrdý výcvik převládl nad panikou. V sevřených řadách i jednotlivě se vrhli proti odvážlivcům, kteří se opovážili vztáhnout ruce na jejich příbytky a narušit poklidnou službu připomínající spíše odpočinek na plážích Severního oceánu než vojenský život na hranici.

I když se k zemi hroutili po desítkách, postupovali stále blíž a blíž. Thall sledoval, jak se ženou přímo do náruče smrti. I když to byli nepřátelé, kteří před nedávnem zničili vše, co měl rád, pocítil něco jako slitování. Pak jejich útok rozbili hroty kopí. Nad planinou se rozneslo sténání raněných a umírajících.

Horalé s vojáky se do sebe zakousli v boji, v němž ani jedna strana nebrala zajatce.

Thall setřásl ze svého meče bezduché tělo a vrhl se přímo doprostřed nejlítější vřavy. První z Timořanů uskočil s bolestným zavytím a levicí si sevřel pahýl pravé ruky. Další padl k zemi s rozpáraným břichem, třetí zůstal stát s gejzírem krve stříkajícím z bezhlavého těla. Thall krátkým obloukem odrazil stranou čepel poddůstojníkova meče a špicí vlastní zbraněˇvyrazil kupředu tak, aby se na ni protivník nabodl. Ten uskočil, takže mu ostří vytrhlo jen velký kus košile.

Rytíř koutkem oka zachytil letmý pohyb po pravici. Timořanův meč se zlomil, zatímco Thallovo ostří mu přerazilo několik žeber a rozpáralo břicho. V jednom plynulém pohybu se Rytíř pentagramu sklonil, vyhnul se ostří scimitaru a jeho pravice třímající rukojeť meče vyletěla nahoru, aby útočníka rozpárala od rozkroku až po hrudní kost. Když mu Thall vytrhl meč z těla, Timořan, snažící se vrátit vyhřezlé vnitřnosti do břicha, padl.

Teprve nyní měl čas se rozhlédnout po bojišti. Pláň před pevností, lépe řečeno spáleništěm, připomínala dvě rodiny zápasících mravenců. Vojáci v hnědočerných stejnokrojích timorských legií proti pestře oblečeným obyvatelům hor. Každému kronikáři by nad takovou podívanou poskočilo srdce radostí. Jenže zápasící muži se tak necítili. Oni museli zabíjet, protože jinak by byli sami zabiti. Thall nečekal, jak se boj vyvine. Sám moc dobře věděl, že i nepatrnost dokáže změnit i ten nejlepší plán. S mečem nad hlavou se vrhl do klubka zmítajících se těl nakupených v místech, kde byla ještě nedávno brána. Mocným seknutím uťal prvnímu legionáři hlavu a jeho tělo odkopl stranou, aby nepřekáželo. Zleva se proti němu rozběhl legionář se zprohýbaným a od krve zarudlým krunýřem. Vlasy měl rozcuchané, na několika místech spálené žárem.

S hlasitým výkřikem vedl svůj meč v širokém oblouku zprava doleva. Thall mu nastavil do cesty čepel. Musel vynaložit nemalou sílu, aby mu úder nevyrazil zbraň z ruky. Dlaň mu přitom nepříjemně zabrněla. Ale i to stačilo, aby na chvíli ztratil rovnováhu. Toho Timořan využil a vodorovným sekem chtěl Thallovi setnout hlavu.

Thall se sehnul a ve vlasech ucítil zvířený vzduch. Tak blízko mu proletěla ocel nad hlavou.

Timořan, neschopný si připustit neúspěch, už nestačil reagovat na Thallův protiútok. Čepel meče mu zajela pod krunýř, rozpárala mu vnitřnosti a zaklíněná zůstala trčet mezi žebry. Paže mu poklesly, zatímco oči zíraly na muže klečícího před ním.

„On měl být obětí," byla poslední legionářova myšlenka.

Thall vyskočil, vykroutil Timořanovi meč z dlaně a nechal ho padnout do trávy.

Hluk boje ustal. Nocí se nesly jen tiché hlasy žijících, sténání raněných, modlitby umírajících. Thall otřel čepel do cáru pláště, který našel pohozený u palisády. Teprve pak se rozhlédl. Pohled na pláň mu dal jasnou odpověď, kdo v tomto střetnutí zvítězil.

Horalé se scházeli u doutnajících trosek, ukořistěné zbraně nakládali na vůz, cennosti si nechávali jako zaslouženou kořist. U vozu stál kapitán Krato s nohou ovázanou cárem pláště.

„Jsem rád, že jsi přežil," přivítal Thalla přátelsky, ale s tváří zkroucenou bolestí.

„Jak vidím, ty taky. Je to vážné?"

„Malé škrábnutí," přešlápl, aby raněné noze ulehčil, „ten timorský pes byl rychlejší, než se zdálo. Nebýt jednoho z našich, už bych na tomhle světě nestrašil," dodal a znovu přešlápl a ještě víc se opřel o kopí.

„Kdy odjedete?" zeptal se ho Thall, zatímco pohledem přejížděl hemžící se horaly. Že by spravedlnost přece jen existovala? Alespoň dostal zadostiučinění za mrtvé, které tady před pěti lety nechala Atrie.

„Jen co naložíme. Nechci se tady příliš dlouho zdržovat, aby nás nepřekvapila některá z hlídek. I když je nás víc, dokázali by nám nadělat spoustu nepříjemností. V okolí jich je pořád víc než dost. To víš, nebyla to nejmenší pevnost."

Thall uznal naléhavost Kratova počínání, i když silně pochyboval o tom, že by se našel blázen, který by měl tolik odvahy a napadl je. Hlavně když zničili pevnost s téměř dvěma sty veterány mnoha bitev. To budoucnosti se měli bát, protože místokrál určitě vyšle trestnou výpravu. Běda horalům, kteří mu padnou do rukou živí. Jen se modlil, aby ušetřili vesničany žijící v okolí. Oni s tím neměli nic společného, ale to Timořanům nevadilo. Stalos I. Krutý bude chtít vidět výsledky, bude chtít dostat na šibenici někoho, kdo za šrám na dobré pověsti jeho legií zaplatí. A vůbec mu nebude vadit, když popraví nevinného člověka. Důležité bude, že za smrt jeho vojáků bude někdo pykat!

Jakmile byla kořist naložená, začali v tichosti opouštět místo, kde před lety zemřeli tisíce Atrijčanů a dnes desítky Timořanů.

Thall horaly sledoval s patřičnou úctou. Oni měli sílu vzepřít se útlaku, i když věděli, že je čeká bolestivá smrt na mučidlech, v lepším případě na katově špalku. Při způsobu života, jaký vedli, s tím museli počítat.

„Copak ty se nevracíš s námi?" divil se Krato, když se s ním Thall loučil.

„Byla by to zbytečná ztráta času. D'Albert ví, že má cesta vede jinudy. Kdo ví, možná se někdy zase setkají."

„V tom případě ti mám předat tenhle list. Možná ti zachrání život, jestli někdy zavítáš do pohoří Iply. Opatruj se, příteli."

Thall osaměl. Na svitku bylo napsáno pouze jediné slovo – Harún.

Nikdo si nevšiml přízraku plavovlasé ženy vysoko na skále nad troskami pevnosti. Kdyby jí pohlédli do očí, uviděli by v nich něco jako tichou touhu, možná i náznak hrdosti.

* * *

Údolí se mírně rozšiřovalo, až se jeho stěny rozestoupily do širokého kotle se skálou podobnou lví hlavě. Thall si na tohle místo vzpomínal. Ne nadarmo ho lidé nazývali Lvím kotlem. Ještě za vlády atrijského krále se k nim do Anšaru dostaly zvěsti o lvech, kteří si zvolili tohle údolí za své teritorium. Když se sem stáhly poslední jednotky atrijské armády, aby svedly nerovný boj s timorskými legiemi, nebylo po nich ani stopy. Jediná památka, která po nich zbyla, byl ve skále přírodou vytvořený monument v podobě lví hlavy. Thall silně pochyboval, že by zde nějací lvi žili. Za celý svůj život neslyšel o lovci, který by nějakého ulovil.

Právě pod touto skálou se Thall zastavil. Ani na chvíli nezapochyboval, že Učitel měl na mysli právě tuhle část údolí, o které se zmiňoval v d'Albertově svitku. Jen nevěděl, jak dál. Celé týdny by mohl strávit hledáním jehly v kupce sena a nenašel by nic, natož jeskyni, jejíž vchod byl zamaskovaný tak dokonale, že ji po staletí neobjevili ani nejlepší hledači pokladů. Vůbec si totiž nevzpomínal, že by tady nějaká jeskyně byla, a to prošel údolím doslova krůček po krůčku.

„Jak dál, Učiteli," povzdychl si a setřel z čela krůpěj potu, „nikdy jsi nechtěl, abych něco získal zadarmo, pokaždé jsem si musel všechno zasloužit. Proč by to mělo být jinak i po tvé smrti? Ne! Údolí smrti neopustím, dokud nenaplním tvoji vůli!" vykročil nazdařbůh podél skály.

Neušel ani sto kroků, když ho zamrazilo. Byl to stejný pocit, jaký měl u vodopádu při oslavě slunovratu a pokaždé, když se objevila plavovlasá dívka. S dlaní na jílci meče se rozhlédl. Stála od něho necelých dvacet kroků.

Než ji stačil oslovit, otočila se k němu zády a ztratila se v podrostu. V půdě po ní zůstaly jen nepatrné otisky chodidel. Ani na okamžik nezaváhal. Plný očekáváni se vydal za ní.

Stopy ho zavedly k místu, kde stromy přiléhaly těsně ke skále. Jejich koruny byly natolik rozrostlé, že vytvářely jakousi klenbu chránící palouk, výhonky pupenů byly natolik husté, že dolů stěží pronikaly sluneční paprsky, kmeny se zelenaly břečťanem. Mnohem víc ho však zajímala skála, na které měla podle slov Učitele být vytesaná dlaň. Trvalo dobrou půlhodinku, než se mu ji podařilo najít. I když se na ní usadila chvályhodná vrstva mechu, vypadala, jako by ji zrovna dokončily ruce sochaře.

Když ke znamení přiložil ruku, znamení pokleslo a uvedlo do pohybu mechanizmus, který otevřel vstup do jeskyně se zeleně světélkujícími stěnami. Sotva vstoupil, kamenná deska se za ním zavřela. Možná proto, aby zabránila zloději v úniku nebo pro bezpečí samotného návštěvníka. Kdo ví?

Samotnou jeskyni tvořila oblá síň s oltářem proti vchodu, nad nímž byla vytesaná čtyřcípá hvězda. Stejné znamení bylo na zemi i na stropu.

Opatrně, jakoby se bál, přistoupil k oltáři. V mělké prohlubni, uložená na blankytně modré látce, ležela kožená pochva zesílená plátky stříbra a stejně zdobený opasek. Větší pozornost však věnoval vedle ležícímu meči. Vztáhl k němu paži, ale nezvedl jej. Nejednou slyšel o pastích, jež zahubily každého, kdo neměl právo vzít poklad ze svého místa.

Po prvním zaváhání Meč minulosti přece jen zvedl. I když se nic nestalo, ještě to neznamenalo, že je v bezpečí. Zbraně ukryté na takovýchto místech bývaly často prokleté a svého objevitele zahubil démon zakletý v jejich oceli, a to smrtí, jakou nepřál ani největšímu nepříteli.

Zbraň, vzdáleně připomínající meč timorského legionáře, byla i s jílcem vyrobená z jediného kusu kovu podobného bronzu, byť mnohem lehčího a pevnějšího. Meč byl dokonale vyvážený s jasně rudým drahokamem v hlavici. Jeho čepel byla vytažena do vlasového ostří. Čím víc se na ni díval, tím víc se ho zmocňoval pocit, jakoby žila vlastním životem. A možná tomu tak i bylo.

Zelená záře se najednou změnila v rudou. Jen bílý sloup, který vyvěral ze země a mizel ve hvězdě na stropu, zůstal jasně bílý. Hmota uvnitř sloupu se ve stále se zrychlující rotaci zhušťovala, až se v ní začínaly objevovat rysy shrbeného člověka oblečeného do až k zemi splývající róby.

Pohybem plným stařecké moudrosti si odhrnul kapuci z tváře. Měl vysoké čelo zbrázděné hlubokými vráskami, mezi kočičíma očima mu trčel supí nos, vlasy si spletl do tenkých copánků. Nehýbal se, jen si Thalla prohlížel.

„Kdo jsi?" zašeptal Thall s mečem ve střehu.

„Kan. A ty jsi Thall, Rytíř pentagramu, Vyvolený, Ničitel!"

Poslední slovo doslova zahřmělo jeskyní. Rytíři pentagramu připadalo, jakoby mělo jiný význam než ta předchozí. A přece všechna slova popisovala jedinou osobu. I když si to plně neuvědomoval, byl jí právě ON.

„Odkud mě znáš?"

„Všechno se dovíš v srdci Jiundu za Branou světla v královském městě Angkhoru."

„Jak můžeš vědět, kam mám namířeno," utrousil nedůvěřivě Thall.

„Jsem duch! A duchové znají věci, které mají zůstat smrtelníkům utajené." Po těchto slovech se na staříkově tváři objevil úsměv. „Ty jsi vyvolený Starými bohy, Thalle, což dokazuje skutečnost, že ti bylo dovoleno vstoupit do jeskyně a pozvednout z posvátného oltáře meč, aniž bys za to zaplatil cenu nejvyšší."

Kan se odmlčel, aby mohl sledovat, jak na Thalla jeho slova zapůsobí.

Ten se na svatého muže díval s kamennou tváří. Stařec se i přesto pousmál. Co Thall nevěděl, byla skutečnost, že dokázal číst myšlenky. A Thall byl mnohem víc zmatený než překvapený. Až tady se dovídal, jakou moc Učitel měl.

„Byl ukován lidmi obývajícími dnes již neexistující světy," pokračoval duch, „a dá ti vládu nad živými, mrtvými i nesmrtelnými. V celém Známém světě není síla schopná mu vzdorovat. Nesmíš ji však zneužít k vlastnímu prospěchu. Tvá duše by zůstala na věky věků uvězněna v Říši mrtvých."

„Nemohu ho přijmout. Kdyby se dostal do nepovolaných rukou, ohrozilo by to svět. Nemohu na sebe vzít takovou odpovědnost."

„Zemřeš-li, vrátí se zpět na oltář, kde bude čekat na příchod dalšího vyvoleného. Dokud budeš žít, nikdo na něj nevztáhne paži, pokud tak neurčíš s čistým srdcem i svědomím. Využij jeho síly! Nepromarni dar bohů!"

Postava Svatého muže zbledla a pomalu se rozplynula v oblak páry, který se po chvíli rozplynul. Nazelenalou jeskyní se nesla slova vyvolený, poselství.

* * *

Ve stejný okamžik se daleko od Údolí smrti zachvěla země pod majestátním Angkhorem, sídlem velekněze Kruhu smrti Jusufa. I když slunce nezastínil jediný mrak, na střechy paláců padl stín. Nad osudem Kruhu smrti se začala stahovat mračna, ale o osudu, jaký mu budoucnost připravila, neměl nikdo tušení. Vážně nikdo?

Do místnosti s mozaikou na stěnách se vřítil muž v černé tunice a oholenou hlavou, která se leskla jako zrcadlo. Přistoupil k muži sedícímu za stolem se zlatou číší v ruce a pokorně se uklonil. Kočičí oči se po něm podívaly jako oči šelmy vyrušené z krvavého hodování.

„Ctihodnosti," pronesl hlasem chladným jako kus ledu, „věštec žádá o slyšení. Upozornil jsem ho, že jsi zaneprázdněný, ale nedal se odbýt. Prý s Vaší milostí musí neodkladně mluvit."

„Ať jde po své práci," pronesl velekněz.

„Podle něj jde o budoucnost samotného Kruhu."

„Tak ho vpusť," řekl rozmrzele Jusuf, i když by dal raději přednost jiné společnosti. Koutkem oka se podíval po štíhlé plavovlásce s okovy na nohou. Stála napravo od stolu a mísou vlažné vody čekala, aby mohla splnit vůli svého pána. Oči měla bez života, hlavu skloněnou, tělo se jí co chvíli rozechvělo strachem. Svého pána ještě neviděla v horší náladě, a to už byla v otroctví mužů v černých sutanách dlouhé roky.

Už na první pohled vyděšený věštec vstoupil do místnosti, přistoupil ke stolu a poklekl před Jusufem. Tváře měl pobledlé, jako by se setkal s přízrakem, ruce se mu třásly, hlas přeskakoval vzrušením.

„Výsosti! Ničitel!" zvolal.

„Jaký ničitel? Co to blábolíš za nesmysly?" zavrčel Jusuf, kterého rozezlilo, že si ho někdo dovolil vyrušit od jídla.

„Viděl jsem ho ve snu. Je to Thall, váš syn!"

„Mluv, proklatče, nebo...!" Jusuf přiskočil k věštci, chytil ho za límec a vyzvedl si jeho tělo k tváři jako loutku.

Od pádu Atrie o Thallovi neslyšel, dokonce byl přesvědčený, že zemřel v kolotoči bojů. Pak zajali posluhovače Rytířů pentagramu, od něhož se dověděl, že si spokojeně žije pod ochranou tohoto řádu na ostrově Titanos. Špehové, vyslaní s úkolem najít ho, se vrátili s prázdnou, nebo se nevrátili vůbec. Thalla nikdo neviděl. Jusuf si už začínal myslet, že šlo o dobře naplánovanou hru, jak odpoutat jeho pozornost od důležitějších věcí.

Pak se stalo něco neuvěřitelného. Císařským vojákům se v Timorii podařilo zajmout Rytíře jménem Keldar. I když odolával všem vymoženostem císařské mučírny, nakonec ho katovi pohunci zlomili. Pod pohrůžkou dalšího mučení prozradil jména, úkryty i místa uložení pokladnic Rytířů pentagramu pohybujících se císařstvím. I o Thallovi měl přesné informace.

Tehdy se Jusuf rozhodl přinutit timorského císaře, aby vyslal na Titanos vojsko a jednou provždy se vypořádal s hrozbou největší. A Keldar se ukázal jako schopný velitel. Pravda, trvalo to pět let, ale dosáhl svého.

„Penězi dosáhnete všeho," byla rada, kterou se Jusuf řídil.

Dnes už si nebyl jistý. Kam se podíval, všude byli nepřátelé lačnící po pomstě nebo majetku nahromaděném samotným Kruhem – jeho dítětem.

„Má vládnout mocí, jakou si nikdo z nás nedovede představit. Bude se před ním třást nejeden trůn a nejeden panovník ho bude chtít mít ve své družině, protože se stane neporazitelným. On však nikomu věrnost neslíbí."

„Rozdrtím ho jako všechny, kteří byli tak bláhoví a postavili se Kruhu na odpor!"

„Pokud nezemře vaší rukou a navíc na oltáři v Thaiwezově chrámu, vyvrátí Kruh smrti ze základů. Zničí vše, co jste tak tvrdě a dlouho budoval. Žádný kněz ani nikdo z Věrných před ním nebude v bezpečí."

„Kde vzal takovou moc?" vyzvídal Jusuf. Jeho hlas zněl sice stále pevně, ale velekněz začínal cítit obavu. Nebo to byl strach?

„Je pánem Meče minulosti."

Věštec vyslovil slovo, před kterým se třásli všichni vládcové světa. Po zbrani nesoucí tohle jméno pátrali snad všichni, kteří zatoužili po moci, majetku či slávě. Bezvýsledně pročesávali svět, ale po Meči minulosti se slehla zem. Ani nejlepší věštci či vědmy neuspěli.

Velekněz se zamračil a oči se mu stáhly do úzkých štěrbin. Za žádnou cenu nesmí dovolit, aby se věštcova slova stala skutečností! To raději obětuje Timorii, než by vydal Kruh smrti na milost a nemilost jedinému muži. Ale že tím člověkem bude Thall, to ho nenapadlo ani v nejbujnějších snech.

Dlaněmi se opřel o desku stolu a pomalu vstal. Chladným pohledem zpražil kolem stojící kněze čekající na veleknězovy příkazy.

„Jděte do města a rozhlaste mou vůli: Kdo přivede Ničitele živého, stane se mým nástupcem. Jděte!"

* * *

Thall opustil jeskyni, až když slunce stálo nízko nad obzorem. Ani se nedivil, jak dlouhou dobu v jeskyni strávil. Místa jako tohle se řídila jinými zákony než lidský svět.

Jakmile mu pohled padl na čerstvě zdupanou trávu kolem vstupu, obočí se mu stáhlo do ostrého hrotu.

„Suvid nelenil a pospíšil si," pomyslel si.

Ruka mu sjela k opasku a se sykotem ušlechtilé oceli o ústí pochvy vytasila meč. Jeho namodralá čepel se zaleskla, když na ni dopadly poslední paprsky slunce, které měly to štěstí a podařilo se jim proniknout korunami stromů.

Zamířil ke křovinám, za nimiž stopy nohou mizely. Než k nim došel, z podrostu vystoupila čtveřice horalů vedených Suvidem. Zbraně přichystané k boji, na tvářích úšklebky nevěštící nic dobrého.

„Suvide," zvolal Thall překvapeně, „neměl jsi být u Krata? U něj bys byl užitečnější."

„Ten starý Atrijčan o mně nerozhoduje! Jsem svobodný horal a můžu si dělat, co uznám za vhodné."

„To nikdo nepopírá. Chtěl jsem jen říct, že s ním bys byl ve větším bezpečí. Tady tě čekají jen nesnáze."

„Moc rád bych věděl jaké," utrousil Suvid a poručil kumpánům: „Přineste mi ten meč!"

Vědomi si své převahy, Thalla obstoupili. Ale dříve, než se dostali na dosah zbraní, se první z nich skácel k zemi se šípem v zádech. Druhý, dokonale vyvedený z rovnováhy, zasténal a zhroutil se vedle něho, zatímco třetí se otočil a dal se na bezhlavý útěk. Udělal však sotva pár kroků, když v zádech ucítil ostrou bolest. Svět před očima mu zrudl, pak mu pohled zastřela našedlá blanka smrti.

Rytíř pentagramu, vytahující z mrtvého těla meč, se rozhlédl. Střelec stál s lukem stále přichystaným k výstřelu. Irid!

„Suvid!" vzpamatoval se Thall. „Ten nesmí utéct!"

„Nestarej se o něho, Kratovi neuteče," zastavil ho Irid, sklonil luk a vykročil k Thallovi.

„Jak jste se sem dostali, Iride? Viděl jsem vás přece odjíždět," divil se Thall zasunující Meč minulosti do pochvy.

„Dalbo vyslechl tvůj rozhovor s d'Albertem i zmínku o Jeskyni meče. Chtěli získat poklad pro sebe."

„Ale v jeskyni žádný není a nikdy nebyl."

„D'Albert to ví. Proto Kratovi nařídil, aby dělal, že se nic neděje. Když jsi odjel, nechal Suvida sledovat až do těchto míst. Šel jsem v jeho stopách, kdybys potřeboval pomoct, zatímco Krato uzavřel kotel. Teď už je nejspíš v poutech. My dva máme zůstat zde, dokud se neobjeví Krato nebo jeho posel."

Bývalý kapitán atrijské armády k nim přijel za necelou hodinu. Suvid zatím ani jednou soutěskou neprojel, proto svým lidem nařídil prohledat každý kout údolí. Potom ho měl čekat soud a trest.

Noc padla na údolí rychle a bez varování. Spánek však Thallovu mysl neovládl. Znovu se mu vracely útržky vzpomínek na masakr kamarádů, kteří na stejném místě položili životy za rodnou zem a na které mnoho lidí zapomnělo. Možná to byli jejich duchové, co ho nutilo vyšvihnout se do sedla a vyjet za posláním, které mu přichystal sám Osud.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .

Následník trůnu

KAPITOLA PRVNÍ

„Nevzdají se, pane," promluvil voják s bílým kusem látky přivázaným k tuleji kopí. Byl oblečený v koženém krunýři a nohavicích z hrubé látky. Na opasku mu visela pochva s krátkým, ale jako břitva ostrým mečem. Hlas měl unavený dlouhým bojem, který sváděly timorské legie s nově vytvořenou angkhorskou armádou.

„Myslel jsem si to," zabručel vysoký muž v plné zbroji. Nebýt znamení velkého pentagramu na prsou, připadal by každému jako obyčejný voják jízdy. Jenže tomu tak nebylo. Ten muž nebyl nikdo jiný než Thall s přídomkem Angkhorský.

Už to byl téměř rok, co se mu s pomocí přátel podařilo vyrvat Angkhor z rukou Kruhu smrti a pod pohrůžkou smrti velekněze přinutit, aby s Věrnými odešel se slibem, že se do jeho zdí nevrátí. Doposud tomu tak bylo, jenže Stalos I. Krutý, timorský císař, nesnesl myšlenku, že na okraji jeho říše vzniká království, do něhož utíká stále víc a víc lidí, aby se proti bývalému pánu postavili se zbraní v ruce. Ze strachu, že budou napadeny jeho državy, se rozhodl udeřit jako první. Tak se stalo, že se u trosek Ungharu, města které bylo za atrijsko-timorské války na jeho příkaz srovnáno se zemí, vylodily legie, jež se hned následující den vydaly na pochod Jiundskými bažinami. Nikdo z velitelů ani obyčejných vojáků netušil, jaké peklo je čeká.

Nebylo výjimkou, že postup dvou legií čítajících osm tisíc bojovníků mnohdy závisel na síle paží desítek mužů, kteří prosekávali úzkou cestičku neprostupným podrostem plným dotěrného hmyzu i zrádných stezek. Když už si mysleli, že mají nejhorší za sebou, z korun stromů se na ně sneslo mračno šípů a oštěpů nastražených obránci Angkhoru – města bohů. Timorské legie tak den za dnem krvácely a pomalu ale jistě ztrácely na síle. Teď její demoralizované zbytky držely malý kousek země uprostřed pekla, které všichni, kteří přežili, ještě dlouho proklínali.

Thall se zamračil a obrátil pohled k bitevnímu poli posetému stovkami mrtvých, raněných či zmrzačených mužů. Planinu před ním tvořila kruhová rovinka, ze všech stran obklíčená pralesem, ve kterém se skrývali Thallovi muži. Do posledního muže to byli zapřísáhlí nepřátelé Timorie a Kruhu smrti. Nejeden z nich jejich vinou ztratil blízkého, milovanou osobu, dítě nebo rodiče. Ale i oni viděli v legionářích prosté lidi, kteří se stali obětí vrtochů mocných.

„Souhlasili alespoň s pohřbením mrtvých?" pokračoval ve vyptávání Thall.

„Částečně. Generál, který velí legiím, souhlasil jen s odnesením raněných. Mrtvé máme nechat tam, kde padli. Podle mě, výsosti, je tam nechal schválně, aby jeho muži viděli, jak skončí, pokud nebudou až do konce bojovat jako lvi. Asi mu nedošlo, že už prohráli."

„A divíš se? Za dobu, co je Timorie Timorií, jejich legie neprohrály jedinou bitvu. Šanci vzdát se jsme jim dali. Smrt jeho mužů padne na generálovu hlavu." Rytíř pentagramu pokýval hlavou a po chvilce uvažování se obrátil k vedle stojícímu Rytíři. „Připraveno?"

„Čekáme na tvůj rozkaz."

„Dobře. Dejte se do díla. Ukažte jim, zač je toho loket!"

Důstojník zmizel za řadou stromů, aniž by hnul brvou. Za chvíli prořízl klid odpolední džungle ostrý hvizd. Nad stromy proletělo několik kamenných projektilů, které na konci své dráhy udeřily do sevřených řad timorských legionářů. Kam dopadly, tam za sebou zanechaly hlubokou jizvu zbarvenou krví.

Stejně jako se tělo vypořádá se zraněním i mezery v hradbě štítů se zacelily. Pro Thalla a jeho lidi však bylo důležitější, že s každým kamenem, jenž na Timořany dopadl, ubyl nepřítel, kterého by museli zdolat zbraní. Dobývání takového postavení bráněného i na mysli silně oslabeného legionáře by si vyžádalo nemalé úsilí zaplacené vysokou cenou. A tomu se chtěl za každou cenu vyhnout. Právě proto nechal své lidi ukryté za stromy, aby je nevystavoval zbytečnému nebezpečí.

Ostřelování timorského postavení netrvalo dlouho, ale i to stačilo, aby jejich řady zakolísaly. I na dálku, která je dělila od postavení angkhorského vojska, bylo znát, že by dali cokoli za klidný odchod nebo zajetí.

V tu chvíli Thall vyslal posla k veliteli obléhacích strojů s rozkazem, aby ukončili palbu. Nedbaje nebezpečí, jež mu od legionářů hrozilo, pobídl koně a nejkratší cestou zamířil k jejich postavení. Na doslech přitáhl koni uzdu, a tak, aby ho všichni slyšeli, zvolal: „Timorští legionáři! Bojovali jste statečně, ale ani největší odvaha nezabrání vašemu zničení. Angkhorská armáda vám nabídla čestné ukončení boje, ze kterého byste vyšli neporaženi! Vaši důstojníci však o něčem podobném nechtějí slyšet! Raději volí boj, ve kterém poteče vaše krev, ne jejich. Ve chvíli, kdy zjistí, že nemají na výběr, složí zbraně, aby si zachránili životy. Na vašem utrpení jim nezáleží, hlavně že oni přežijí. Timorští legionáři, složte zbraně! Každému z vás zaručíme volný odchod, kam se mu zlíbí."

Řady legionářů se zavlnily. Na jednom místě se jejich soudržnost narušila, aby mezi ozbrojenci mohl projít muž vysoké, šlachovité postavy v uniformě generála timorských vojsk. Matně černý krunýř s orlicí na prsou, červený plášť, na hlavě přilbice, u pasu krátký meč. Zamířil k Thallovi. Šel s hrdě vztyčenou hlavou.

Zastavil se pět kroků od Rytíře pentagramu. S jiskřícíma očima si ho prohlížel, jakoby nechtěl uvěřit, že stojí před mužem, jenž ho porazil.

„Takhle vypadá člověk, který vyhnal Kruh smrti z Angkhoru? To on se postavil do čela uprchlíků, aby se jejich zášť obrátila proti Timorii?" pomyslel si.

„Generál Atbar, velitel desáté a jedenácté legie Timorského císařství," řekl a pokynul hlavou.

„Mně říkají Thall Angkhorský. Jsem rád, že jste užil zdravého rozumu a nenecháte své muže zbytečně zemřít, generále. Nikdo vám nebude nic vyčítat. Povinnost vůči císaři jste splnil."

„Rád bych sdílel vaše názory, ale v situaci, v jaké jsem, si to nemohu dovolit."

„Na své muže můžete být právem hrdý. Bojovali statečně, ale chyba nebyla na jejich straně. Stalos neměl tohle dobrodružství nikdy začínat s osmi tisíci pro boj v pralese nevycvičenými muži. To on nese vinu za porážku."

„Souhlasím s vámi, Thalle. Jenže je to císař, jeho vůle je zákonem. Slíbil jsem mu věrnost. Kdybych ho neposlechl, už dnes bych nežil a na mém místě by stál někdo jiný..."

„Aby skončil stejně jako vy," přerušil ho Thall.

Generál se pousmál, ale hned zvážněl.

„Na přání císaře mi momentálně nezáleží. Pro mne je důležitější zachránit muže, kteří přežili. Abych řekl pravdu, ještě před chvílí jsem je chtěl hnát na smrt. Kdybyste se neobjevil, tekly by potoky krve. Za jakých podmínek jste ochotni nás vzít do zajetí?"

„K pobřeží Jiundu jste připluli na lodích. Kotví na stejném místě, nebo se vrátily do Timorie?"

„Větší část z nich zůstala u Ungharu."

Thall se chvíli díval zamyšleně do země. Kdyby se jim podařilo získat jako právoplatnou kořit většinu timorských lodí, možnosti Angkhoru by se tím značně zvýšily. Nehledě na ušetřený čas, který by vybudování fotily zabralo. Pod ochranou nově postavené pevnosti u ústí Styxu do severního oceánu sice kotví několik triér, ale ty by na střetnutí se zkušenými timorskými posádkami nestačily. Obětoval by je stejně jako Stalos obětoval dvě legie v bláhovém tažení Jiundem.

„Co je to za lodě?" vyzvídal na generálovi.

„Pár zásobovacích lodí, jinak samé triéry s liburnami."

„Takže válečné lodě," podotkl Rytíř. „Jste ochoten se vzdát se všemi muži?"

„Ano."

„Pokud se nepokusíte o útěk, jsem ochoten vás doprovodit až k pobřeží. Tam se nalodíte na zásobovací lodě, na kterých odplujete do Timorie. Válečné koráby připadnou Angkhoru jako zasloužená kořist, a to včetně otroků na jejich palubách."

„Za sebe slibuji, že udělám vše, abych zachránil co nejvíc lidských životů. Nemohu však mluvit za některé své důstojníky. Jsou fanaticky věrní císaři a klidně zemřou, aby splnili jeho vůli."

„Každého, kdo se postaví na odpor, nechám spoutat. Pokud se mým mužům postaví se zbraní v ruce, budete mít příležitost ho zklidnit. V opačném případě se o něj postaráme sami. Pak ovšem nemůžete počítat s naší shovívavostí. Spousta lidí, kteří dnes proti vám stáli, netouží po ničem jiném, než zabít co nejvíc Timořanů nebo Věrných. Všichni vaší vinou ztratili milované osoby. Myslete na to, generále! Teď se vraťte ke svým lidem. Do večera složíte zbraně. Pokud to bohové umožní, ráno zamíříme k pobřeží!"

Generál se pomalu vracel za linii obrany, která díky jeho rozhodnutí už vlastně neměla smysl. Dokud za ní nezmizel, Thall z něho nespustil pohled, ale i potom zůstal tak, jak stál.

„Co se jen s lidmi děje, Thaiwezi?" poslal myšlenku k vládci bohů. „Proč jsou tak krutí? Proč se ženou za přízrakem peněz, aniž by mysleli na budoucnost? Proč touhu mocných musí zaplatit chudáci tím nejcennějším, co mají? Zaslouží si lidská rasa vládnout tomuto světu, když je tak bezohledná sama k sobě? Nevím, ale udělám vše, abych změnil alespoň malý kousek země."

Za hradby Angkhoru se vrátili jako vítězi. A měli k tomu plné právo, vždyť dokázali porazit lépe vycvičenou a vyzbrojenou armádu timorské koruny.

Ulice zaplnili obyvatelé tohoto starodávného města, aby vzdali hold muži, který je v největší zkoušce od porážky Atrije před šesti roky vedl. Ten se však mezi nimi neobjevil. Seděl sám v komnatě, kterou osvětlovala jediná lojová svíčka, a přemýšlel nad budoucností. Stála před nimi dlouhá a krvavé cesta, ale ti venku z toho nic neviděli. Nebo nechtěli vidět. On jim to neměl za zlé. Pro ně byla důležitější přítomnost než stíny budoucnosti.

* * *

Vánek, prohánějící se mezi listy, zpíval tesknou píseň o krutosti světa, ptáci štěbetali v korunách stromů i pečlivě udržovaných živých plotech, po trávníku i po pískem vysypaných cestičkách se procházeli pávi, pyšnící se svými nádhernými ocasy, ze záhonů rododendronů se linuly dusivé vůně, keře vavřínů a myrty, obsypané bílými kvítky, zářily do krásného poledne. Nikoho by ani ve snu nenapadlo, že doslova před několika měsíci se touto nádherou procházeli Věrní Kruhu smrti a plánovali, jak se zbavit nepřátel, kteří jim stáli v cestě za světovládou. Dnes tomu bylo jinak. Od doby, kdy v angkhorských ulicích zavládl klid, sem zavítal jen málokdo. Královna Leoni s Thallem měli plné ruce práce se zajištěním obživy pro stále rostoucí armádu uprchlíků a s vybudováním armády, jež před necelými dvěma týdny sprovodila ze světa dvě legie vyslané proti městu Stalosem I. Krutým i s nepříjemnými zprávami přicházejícími z Tartaru, jednoho z mála království, které se nesklonilo před timorskou rozpínavostí.

Tímto rájem královských zahrad přiléhajících k paláci se jako stín plížil muž vysoké postavy, krátce střižených vlasů a hlubokých kaštanových očí. Byl oblečený do hedvábného roucha opásaného koženým řemínkem, za nímž měl zasunutou zlatem vykládanou dýku. S rukama sepnutýma za zády zastavil u jezírka a zadíval se na rybky proplétající se spletí výhonků. Jeho smutné a zamyšlené oči těkaly z jedné na druhou.

Vzezřením připomínal spíš mnicha sloužícího některému z bohů angkhorského panteonu, ale kdo ho znal blíž, ten věděl, čeho všeho byl schopen. I když to nebyl žádný hromotluk, v jeho údech dřímala nadlidská síla a v srdci odhodlání, před kterým byl nucený se sklonit i všemocný Kruh smrti. Jmenoval se Thall a patřil k Rytířům pentagramu. Obyvatelé města mu dali přídomek Angkhorský. Právě on to byl, kdo se postavil do čela vzbouřenců, aby vyrval toto starobylé město z rukou lidí lačnících jen a jen po majetku a bohatství.

„Pane," přistoupil k němu voják v modrém stejnokroji bez rukávů se znamením velkého pentagramu na prsou, pod nímž měl oblečenou halenu s drátěnou košilí.

„Nechtěl jsem být rušen, veliteli," odpověděl trochu podrážděně Thall, i když věděl, že by ho nerušili, kdyby to nebylo nutné.

„Vím, ale přišel za vámi baron d'Albert."

„Nezmínil se proč?"

„Ani slůvkem. Ale vypadá rozrušeně."

„Přiveďte ho."

Velitel stráží se otočil na patě a odběhl. Za okamžik k jezírku kráčel štíhlý mladík v uniformě královské gardy. Oči mu planuly stejně jako kdysi v pohoří Iply, kde se tito dva muži setkali poprvé. Od té doby je spojovalo přátelství na život a na smrt. I přes svůj mladý věk toho zažil víc, než kterýkoliv jiný dobrodruh bloudící světem za celý svůj život.

„Thalle! Thalle!" volal už z dálky. Oslovený se nepohnul a ani na okamžik nespustil oči z mezi lekníny kličkujících obyvatel vod.

„Thalle?" pronesl už trochu starostlivě d'Albert, když zastavil kousek od Rytíře pentagramu.

„Stalo se něco, s čím si nevíte rady?" zeptal se Thall klidně.

„Včera vpluly do Styxu lodě pod vlajkou tartaroského království."

„Kolik?"

„Pět. Na palubách jsou hlavně vesničané se ženami a dětmi; těch několik vojáků nestojí ani za řeč. Podle velitele pevnosti nehrozí žádné nebezpečí, spíše naopak. Všechno nasvědčuje tomu, že jde o uprchlíky. V Tartaru to totiž začíná pěkně vřít."

„Slyšel jsem. Na trůn usedl královnin nový manžel. Jestli se mu podaří upevnit vládu, Timorie si zabezpečí východní hranici, a tím uvolní síly potřebné k tažení na jih. Nesmíme se ukvapit, proto počkáme, s čím přijdou naši lidé od dvora," zabručel spíš pro sebe Thall. „Zatím na ně dejte pozor! Chci vědět o každém jejich kroku!"

„Hlídky po celém toku z nich nespustí oči."

„Dobře, ale pro jistotu ráno zesil stráž u brány. A teď mě, prosím, nech o samotě," vyzval barona a znovu upřel pohled na hladinu jezírka, jakoby ho pohyby ploutví přenášely do zcela jiného světa, světa bez zloby a násilí.

Když večer vstoupil do trůnního sálu, u stolce, na kterém seděla královna Leoni, už přešlapovali Harún, d'Albert a kapitán Flegeton.

„Jak jen se za ten rok života ve městě změnili," pomyslel si Thall. Trpké zážitky ustoupily stranou a místo nich vyvstala nutnost postarat se o klidný život uprchlíků, kteří přicházeli snad ze všech koutů světa ovládaného Timorií.

„Novinky?" zeptal se Thall zpříma.

„Zakotvili ještě za světla. Na břeh vystoupili pouze lovci, ale ti se brzy vrátili. Všichni," začal d'Albert a rukou si prohrábl vlasy, jakoby nevěděl, co si počít.

„Nevyplujeme jim vstříc, abychom konečně zjistili, co jsou zač?" zeptal se Flegeton, kterého Thall poprvé potkal hluboko v Zemi draků, kde se snažil najít Donara s Farinem, aby je přivedl do Angkhoru, kde s jejich pomocí vybudoval nové sídlo Rytířů pentagramu. Od prvního pohledu mu byl sympatický. Když se o něm navíc dověděl, že sloužil v atrijském loďstvu, jeho důvěra v něj ještě vzrostla.

„Nemyslím, protože sem dřív nebo později doplují. Na řece navíc ztratíme výhodu početní převahy. Jak jsou daleko?"

„Tak v polovině."

„Takže sem dorazí zítra večer," uvažoval Thall. „Flegetone, odpoledne vypluješ na jezero. Své lodě rozestavíš tak, aby je nezpozorovali příliš brzy. Jakmile vplují na jezero, odřízneš jim ústupovou cestu. Při nejmenší známce nepřátelství je pošleš ke dnu."

„Musí to být?"

„Když nebude vyhnutí! Angkhor budu bránit do poslední kapky krve. Je příliš cenný na to, aby padl do rukou Timořanů. Navíc nemáme jistotu, jestli na těch lodích nemají své lidi."

„Přes hradby se nedostanou," sršel sebedůvěrou Harún.

„Není to tak dávno, co jste to dokázali. A to Angkhor ovládali Jusufovi stoupenci."

„Protože nás nechali. Kdyby obsadili hradby, nikdo z nás by tady nestál. A zatímco my bychom vykrváceli už tam venku, ty bys skončil na obětním oltáři k ještě větší slávě Kruhu. Ale nezabývejme se minulostí, mysleme raději na budoucnost. Co jsou podle tebe zač?"

„Uprchlíci, jak si myslí d'Albert. Jejich životy musely být ohroženy, když se vzdali domova a utekli do jediného bezpečného místa, které měli v dosahu. K nám."

„Jestli se tvoje domněnky potvrdí, pak se nemáme čeho bát."

„To bych netvrdil s takovou jistotou, Leoni. Jsem přesvědčený, že Timorie s Kruhem mají ve městě špehy. Díky lovcům, sokolníkům i Jiundu však dostávají jen kusé zprávy. Právě jim vděčíme za skutečnost, že ještě žijeme."

„Tak je najdeme a pošleme do podsvětí k Perthovi."

„Brzy dostanu seznam jmen," usmál se tajemně Rytíř pentagramu. „Už teď mám jisté podezření, ale, bohužel, chybí mi důkaz, abych mohl zasáhnout."

Druhý den na sklonku noci Thall vystoupal do věží Thaiwezova chrámu. Veškerou svoji pozornost obrátil k místu, kde řeka Styx opouštěla stejnojmenné jezero. Kromě šesti triér kapitána Flegetona se nikde nehnul stín. Stěžně měly sklopené, vesla vytažená, muži byli připraveni k boji. Thall se jen modlil, aby se objevili co nejdříve, protože dlouhé čekání lovce většinou ukolébá a kořist, na kterou čekal dlouhé hodiny, mu nakonec proklouzne mezi prsty. V tomhle případě sice neměla kam, ale i tak mohly nastat nemalé problémy.

Siluety tartaroských lodí se objevily až za posledních paprsků slunce. Lampy rozvěšené v lanoví dávaly tušit, že na sebe chtěli upozornit dřív, než se dostanou do blízkosti města. V opačném případě by Thall neváhal a poslal je ke dnu. Uprchlíci si toho museli být vědomi, protože zakotvili u rozvalin na Západním ostrově, kde se od nich oddělila malá pramice se čtyřmi veslaři. Opatrně se prosmýkla mezi ostrovy tvořícími jakousi přirozenou bariéru kolem Černé skály a zamířila k mostu spojujícímu Angkhor s okolním světem, pod kterým zbudovali malý přístav a v němž kotvily převážně lodě rybářů.

„Neměl byste se jim vydávat na milost a nemilost, jasnosti," pronesl jeden z veslařů, „co když nejsou tím, za koho se vydávají?"

„Nechci, aby si mysleli, že máme nepřátelské úmysly. Taky

nevíme, co se za hradbami skrývá. Navíc členovi královské rodiny nezkřiví vlas na hlavě."

„Vy jste nadějí Tartaru. Jestli zemřete, nebude nikdo, kdo by se Kreolovcům postavil. Být vaší matkou, zavřel bych vás ve věži, odkud bych vás nepustil na krok."

„Odešel bych i přes její odpor. V paláci bych nevydržel."

„Měl jste krále zabít, když byla příležitost, a ne se ohlížet na zvyklosti, které už stejně nikdo nectí. Po právu byste usedl na trůn a vedl zemi jako váš otec."

„Šlechta by neslíbila věrnost vrahovi, na to nezapomínej," zavrtěl odmítavě hlavou princ. „A co by se stalo, kdyby se mi krále nepodařilo zabít? Odsoudil bych k smrti matku se všemi příbuznými. Ne, příteli, tudy cesta nevede. Nezapomínej, že násilí budí násilí. Toho jsem se chtěl vyvarovat, dokud nebudu mít tolik příznivců, abych se mohl do Tartaru vrátit jako osvoboditel, ne dobyvatel. Jinak to nemá cenu."

Kanálem propluli pod bedlivým dohledem stráží. V malém přístavišti na ně čekala desítka dobře ozbrojených vojáků.

„Vítejte v Angkhoru," oslovil je velitel, „co vás k nám přivádí?"

„Nouze, pane," odpověděl mladík. „Jmenuji se Alecius a jsem synem tartaroské královny. Chtěl bych požádat o slyšení u královny Leoni."

„To by mohl říci každý, mladíku. Ale máte štěstí, víme o vás od chvíle, kdy jste vpluli do Styxu. Očekáváme vás!"

V doprovodu vojáků vystoupali k patě mostu. Alecius s hrůzou i obdivem zároveň hleděl na masivní hradby, pevnou, železem pobitou bránu i mříž ukovanou z tlustých železných tyčí. V přítmí oblouku stojící dvojice rytířů s kopími a mandlovými štíty vzbuzovala úctu už svým vzezřením. Když kolem procházeli, všiml si, že rytíři jsou do nejmenšího detailu vytesáni z kamene.

Za bránou na něho čekal vůz a deset vojáků v modrých halenách a znamením velkého pentagramu na prsou jako doprovod. Velitel s nimi prohodil pár slov, teprve pak vyzval prince, aby se posadil na kozlík vozu stojícího opodál.

Když se usadil, kočí zapráskal bičem, povoz sebou trhl a po mírně stoupající ulici zamířil do středu města. Lidé jim věnovali jen zběžné pohledy, pouze děti na ně mávaly, jakoby neexistovalo nic z okolního světa.

Královský palác, postavený na mírné vyvýšenině, tvořil komplex tří budov. Největší byl chrám boha Thaiweze, vládce všeho živého, pána nebes i nesmrtelných. Desítky jeho věžiček shlížely na město a chránily jeho klid. Ne s takovou pompézností, ale obdivuhodnou zručností byl vybudovaný svatostánek bohyně Igwaz, ochránkyně domova a bohyně plodnosti. Mezi nimi stál samotný palác. Budova o dvou patrech se šedivou omítkou a mnoha freskami, které zobrazovaly pohnutou minulost Angkhoru. Její obyvatelé mohli z desítek oken sledovat hemžení na nádvoří a kochat se svým vlastním dílem. Vstupní portál byl dnem i nocí střežen dvojicí Rytířů, kteří si vybudovali nové sídlo v kasárnách stojících na druhé straně nádvoří.

Když zastavili pod schodištěm, ze stínu mohutných dveří vystoupil postarší muž v prošívané tunice bez ozdob. Neřekl ani slovo, jen pokynutím vyzval prince, aby vstoupil. Kolem strážnice a pak dlouhou chodbou s červeným kobercem a gobelíny po stěnách ho dovedl do trůnního sálu se stolcem přímo proti dveřím. Na něm seděla královna Leoni. Po boku jí stál Thall s baronem d'Albertem. Ty však Alecius nemohl znát.

Když Alecius kráčel sálem, připadal si neuvěřitelně malý. Vždyť se měl postavit před ženu, která doslova z ničeho vybudovala jedno z nejmocnějších království. Jaká bude? Namyšlená jako většina mocných? Přívětivá, ochotná podat každému pomocnou ruku? Nebo ho zajme, aby ho vydala do rukou nepřátel?

„Čemu vděčíme za vaši návštěvu?" promluvila jako první Leoni.

„Okolnostem, které mě donutily opustit rodnou vlast, královno."

„V Tartaru přece nevládnou Timořané."

„Ne přímo. Jenže Kreolovci jim přísahali věrnost. Dokud budou na trůnu oni, nemusí se Timorské císařství bát útoku z východu. Proto mého nevlastního otce podporují, jak mohou."

„Proč jste se po otcově smrti neujal vlády vy?" vmísil se do hovoru Thall. Alecius zahanbeně sklonil hlavu. Stál na dlaždici s vyobrazením tvora, kterého si nedokázal vybavit ani v nejbujnějších snech. Vzdáleně sice připomínal člověka, ale místo nohou a rukou měl zahnuté pařáty a mezi pažemi a tělem blánu, nejspíš sloužící k létání. Při pohledu na démony se mu zježily chlupy na zátylku.

„Chránil jsem život matky, jasnosti. Zabili by ji společně se mnou, kdybych to udělal."

„Tak jste se rozhodl opustit zemi?"

„Ano."

„Kolik lidí vás doprovází?"

„Šest set mužů, žen, dětí a otroci u vesel."

„Pokud tomu dobře rozumím, chtěli byste se v Angkhoru usadit?"

Alecius mlčky přikývl. V životě se ještě nemusel tak pokořit ani žádat o přístřeší cizího člověka. V Tartaru to měl snadnější. Jednoduše řekl kdo je a zbytek už byl dílem okamžiku. Nikdo přece neodmítne prince, jenže tady se to mohlo lehce stát.

„Proč jste nepluli do Usírie."

„Ženy s dětmi by tak dlouhou cestu nevydržely. Nechtěl jsem riskovat jejich životy pro svou vlastní záchranu, která je stejně vrtkavá jako přízeň bohů."

Thall chvíli mlčel a nikdo z přítomných, dokonce ani Leoni, se ho neodvážil vyrušit.

„Necháme vás postavit si obydlí na Západním ostrově v tamních rozvalinách. Zakotvili jste u nich. Mám ale podmínku. V Angkhoru nestrpíme jakoukoliv formu otroctví! Proto všem, kteří ji nemají, dáte svobodu! V opačném případě tu nesmíte zůstat," pronesl Thall vážně. Při posledních slovech měl ve tváři výraz, kterému Alecius nemohl nerozumět.

„Souhlasím," vypravil ze sebe Alecius zdráhavě, sklopil hlavu a znovu se zadíval na mramorovanou dlaždici. Už mu nepřipadala tak odporná.

„Můžete se vrátit ke svým lidem, princi," vyzvala ho Leoni.

Alecius se uklonil a zamířil k východu. Po pár krocích ho však zastavil Thallův hlas.

„Počkejte, doprovodím vás. Potřebuji se vás vyptat na pár maličkostí," dodal na princův tázavý pohled.

Oba bok po boku vykročili po dláždění, následovaní strážemi.

„Jak se daří matce?"

„Když jsem odjížděl, byla v pořádku, i když zatrpklejší než před lety. Spory s nevlastním otcem se na ní podepsaly. Znáte ji?"

„Tak trochu. Poznal jsem ji za vlády tvého otce."

„Setkal jste se s ním?" vypravil ze sebe udiveně Tartarosan. „Jaký na vás udělal dojem?"

„Abych řekl pravdu, špatný. Všechno se to odehrálo před necelými sedmi lety, kdy Atrie vedla boj s Timorií. Tenkrát svým rozhodnutím zavinil smrt mnoha atrijských vojáků."

„Můj otec? Tomu nevěřím!"

„Určitě jste slyšel o bitvě v Údolí smrti. Nebýt jeho strachu z timorského císaře, mohl zachránit spoustu Atrijčanů. Kdo ví, třeba by i dějiny šly jiným směrem."

Alecius se zastavil, aby si mohl mladého rytíře pozorněji prohlédnout. Z Thallova pohledu se dal vyčíst zármutek, ale pod ním bylo něco mnohem hrozivějšího, něco, co nutí člověka dělat věci, jakých by nebyl normálně schopen. Proto se rozhodl, že se nebude vyptávat, i když silně pochyboval o pravdivosti jeho slov. Na druhé straně neměl důvod lhát.

„Proč jste nám tedy dovolil vstoupit na území Anghoru?"

„Děti nemohou za činy rodičů, na to nezapomínej."

„Má matka u toho byla?"

„Dokonce se tvého otce, pokud si vzpomínám, jmenoval se Haliman, snažila přesvědčit. Marně, protože za něho už rozhodli jiní. Generálové dovolili timorským vojskům vstoupit na území Tartaru, čímž jim umožnili vpadnout nám do zad. Na to, co následovalo, Známý svět dlouho nezapomene."

„Nikdy o tom nemluvil."

„A divíš se? Většina lidí neví, co se tehdy stalo. Popravdě řečeno, není ani dost pamětníků, kteří by byli ochotni mluvit. Buď mají strach, nebo zapomněli."

„Jak je možné, že žiješ? Pokud vím, tak Timořané neberou zajatce, když je nepotřebují."

„Zachránili mě Rytíři pentagramu. Jejich velekněz se ke mně choval lépe než vlastní otec. Díky němu jsem se naučil věcem, o kterých jsem dříve neměl ani tušení. Bohužel, už není mezi živými. Vrátíš se do Tartaru?"

„Pochybuji. V tuhle chvíli je tam moc horká půda."

„Brzy přijde čas, kdy usedneš na trůn, aby ses ujal dědictví. Věř mi."

Zastavili pod tmavým loubím brány. Těžká mříž byla zvednutá, strážní posedávali kolem ohňů s kotlíky, někteří vojáci stáli opřeni o zídku mostu, odkud se dívali dolů, kde se ve svitu měsíce třpytila hladina jezera.

„Pamatuj na slib," připomenul mu ještě Thall.

* * *

Sotva se bok pramice otřel o plaňkový trup birémy, na jejíž palubě už netrpělivě čekali, s jakou se Alecius vrátí, přes pažení se naklonila mužská tvář zbrázděná hlubokými vráskami. Muž byl oblečený ve sněhobílém hábitu, na krku měl zlatý torques, na opasku váček. Záplava stříbrem stáří prokvetlých vlasů mu splývala na ramena.

„Už jsme o tebe začínali mít starost, Alecie," uvítal ho s úlevou vepsanou v hlase.

„Nic mi nehrozilo, druide," ujišťoval ho princ, zatímco vystupoval na palubu.

„Nechají nás tady?"

„Pokud propustíme otroky. To byla jejich jediná podmínka."

„Ale na to baroni nepřistoupí," pochyboval druid. Na ostatních bylo vidět stejné znepokojení jako na starochovi.

„Pak kvůli nim ztratíme více než bezpečný úkryt. Setníku, ručíte mi hlavou za to, že na lodích do rána nebude jediný otrok! Jestli vám bude někdo bránit, můžete použít síly. To se týká všech, bez výjimky! Ale pokud to bude možné, vyhněte se krveprolití."

„Jak poroučíte, jasnosti."

Když druhý den vystupovali na břeh, z nedalekého lesa je sledovali Thallovi muži. Nikdo z nich si nevšiml, že se jim objevil za zády jejich pán. Tak tiše se pohyboval. Při pomyšlení, že se mu podařilo vytrhnout otroctví z kořenů alespoň na malém kousku světa, se mu na tváři objevil spokojený úsměv.

* * *

„Výsosti," k Aleciovi přistoupil muž s tváří staženou do nepříjemné grimasy. Už na první pohled musel být u dvora vysoce postaveným mužem, což potvrzovalo i jeho chování vůči následníkovi trůnu. Byl vzpurný, někdy až přezíravý, ale před Aleciovým postavením pokaždé ustoupil.

„Nelíbí se vám něco, barone!?" otočil se k němu Alecius chladně.

„Znáte mou oddanost vám i vaší matce, ale propustit otroky!? Kdo nám zaručí, že se nepomstí?"

„Ten, komu patří tahle země," odsekl princ a přistoupil k baronovi tak těsně, že cítil jeho dech. „Kdybychom je nepropustili, nesměli bychom zde zůstat. Byla to podmínka královny Leoni! Stejně si myslím, že s námi nezůstanou. Řekněte mi, který otrok zůstane se svým katanem? Žádný."

„Ve vašich žilách přece také koluje královská krev. Nemusíte se sklánět před něčí vůlí."

„Jsme na cizí půdě, barone," připomenul mu trpkou skutečnost následník tartaroského trůnu, „musíme tedy ctít zdejší zákony, bude-li to nutné, tak se jim podrobit."

„Odplujeme jinam," pronesl už krotčeji baron, i když věděl, že něco takového není možné. Už kvůli ženám a dětem ne.

„Kam? Timořané by nás vydali do Lunetixových rukou, Titanos je obsazený, Usírie příliš daleko. A usadit se v Zemi draků? Nemohl bych poslat tolik lidí na jistou smrt! I vy se budete muset uskromnit a zapomenout, že vám sluhové donesou vše až pod nos."

Na louce oddělující rozvaliny od stromů vyrostly první stany, mezi kterými vzplanuly ohně. Zatímco ženy připravovaly kukuřičné placky, muži se pustili do práce, aby měli co nejdřív střechu nad hlavou. Jedinými, kdo měl z konce dlouhé plavby radost, byly děti. Pro ně neexistovaly starosti jejich rodičů. O to byly šťastnější.

Rozbořené stěny získávaly každý den pevnost, nové příbytky rostly jak pod rukama uprchlíků, tak i Angkhořanů jako houby po dešti. Za měsíc byla vesnice postavená a Tartarosané konečně spokojeni, že mají domovy, klid a mír.

„Jasnosti, Jasnosti!" volal jezdec, který se řítil nově vyrostlou osadou. Alecius, ruce zapřené v pase, vyšel na náves. „Od lesa se blíží vojáci!"

To už jezdci zastavili na návsi. Zvědavci je obstoupili v těsném kruhu. Stačil jediný pohyb rytíře sedícího na vraníku, aby jeho doprovod odtlačil dotírající dav stranou.

„Přišel jsem se přesvědčit, jak plníte slib," oslovil prince Thall. Byl prostovlasý, pod modrou halenou měl navlečenou kroužkovou košili, kalhoty zastrčené do vysokých bot. U pasu měl stříbrem zdobenou pochvu s mečem se zlatem vykládaným záštitným křížem. Pohledy lidí však nejvíc přitahoval jasně rudý drahokam zasazený v hlavici.

„Vidíš sám," pousmál se Alecius. Ani ve snu ho nenapadlo, že by mohl jakkoliv zklamat. A přece tomu tak bylo.

„Mám jen malou výtku. Zbořte palisády. Jinak je budu muset strhnout sám."

„Potřebujeme chránit náš majetek a životy," oponoval princ. „Před kým? Před lupiči? Před dravou zvěří? Nikdo takový na ostrově není."

„Opatrnosti není nikdy nazbyt."

„Angkhořanům se přestává líbit vaše arogance, Alecie! Opevnění v nich vyvolává vzpomínky na život před Angkhorem. A věřte, že to nebyla procházka růžovou zahradou. Většina z nich zažila timorskou tyranii na vlastní kůži. A já nedovolím, aby trpěli pod něčí nadvládou. To raději zemřu! A věř, že není lehké mě zabít!"

„To má být výhružka!?"

„Dovolil jsem vám usadit se pod podmínkou podrobení!"

„Královna nám dovolila usadit se," opravil Thalla Alecius, aniž tušil, co bude následovat.

„Mně tady patří každá hrouda hlíny, kámen i vlnka na jezeře! Jen na mé vůli záleží!"

„V mých žilách proudí krev vládců! Můj rod patří k nejváženějším v Tartaru. Ještě nikdo se neodvážil postavit se naší vůli. Dokonce i Kreolovci před ní mají respekt!"

„Ale ani to ti nedává právo jednat jako neomezený vládce na území, které ti nepatřilo, nepatří a nebude patřit!"

Alecius mlčel. Dobře věděl, že tomuto muži nemůže vzdorovat. Podvědomě cítil, že by ho rozdrtil mávnutím ruky. I přes svou hrdost z něho měl strach jako před skálou, kterou se pokouší rozbít holýma rukama. Tázavě se rozhlédl. Výrazy ve tvářích kolem stojících mu byly jasnou odpovědí.

„Zboříme je," rezignoval.

„To mě těší," pronesl už klidněji Thall. „Královna tě zve na oslavu porážky Kruhu smrti a dobytí města. Doufám, že neodmítneš."

„Bude mi potěšením."

Thall pokynul na rozloučenou a se svým doprovodem odjel zpět za hradby. Zůstal za ním jen tichý obdiv Tartarosanů.

„Kdo to byl?" přistoupil k Aleciovi druid. „Cítil jsem nepředstavitelnou sílu."

„Nevím, viděl jsem ho pouze jednou. Však víš. Přece jsem ti vyprávěl o člověku, který se mnou mluvil při audienci. Tak to byl on."

„Nestav se mu na odpor, rozdrtil by tě jako švába. Poslechni mou radu a na tenhle výstup zapomeň. Bude to pro nás výhodnější nejen z hlediska budoucího spojenectví."

„Zapomenout," zavrčel baron, „vždyť vás urazil, jasnosti. On by se měl omluvit, ne my."

„Mluvil se mnou stejně, jako já s ním. Zasloužil jsem si to."

„Tak alespoň nikam nechoďte."

„Královské pozvání se neodmítá, Alabe," pronesl vyčítavě Alecius, „ale nebudu nic namítat, jestli mě s druidem doprovodíte."

* * *

Trůnní sál zářil stovkami svící, služebnictvo pobíhalo kolem stolů, které se prohýbaly pod tácy pečeného masa, mísami ovoce a karafami toho nejlepšího vína. Zatímco hosté byli uváděni na svá místa, Leoni zůstala seděla na stolci, za nímž visel praporec se lvem třímajícím v sevřených pařátech hořící meč. Vedle ní stáli Thall, Harún, d'Albert a kapitán Flegeton. Až když usedl poslední z hostů, zaujali svá místa u stolu i oni. Byli zde všichni, kteří v životě Angkhoru něco znamenali.

„Jsem ráda, že jste přijali pozvání k hostině uspořádané na počest vítězství nad Kruhem smrti. Zítra to bude rok od dobytí Angkhoru a osvobození stovek lidí ze spárů toho největšího zla, jaké kdy tento svět shlédl. Po letech útlaku se podařilo vybudovat království schopné odolat nátlaku timorských vojsk. Za tyto úspěchy vděčíme muži, jehož vůle a odvaha strhla tisíce lidí jednat, donutila je pozvednout se z prachu porobení a jít za svobodou i za cenu nejvyšší."

Leoni se otočila k židli po pravici. K jejímu údivu se na ni dívala jen tichá prázdnota. V sále to zašumělo.

„Kde je Thall?" otočila se ke sluhovi stojícímu za jejími zády, který měl na starosti, aby žádný pohár nezůstal dlouho prázdný.

„Vím jen, že se po něm ptal člověk v černém hávu s kapucí staženou hluboko do tváře, jasnosti."

Leoni se s přikývnutím otočila zpět do sálu.

„Pozvedněme číše k přípitku na lepší budoucnost a památku těch, kteří měli odvahu postavit se nepříteli tváří v tvář a položit své životy na oltář svobody."

Hosté povstali a zvedli číše ze stolů, aby je do poslední kapky vyprázdnili. Služebnictvo je hned doplnilo, jen aby hosté byli nadmíru spokojeni. Vždyť to byla první slavnost od dobytí města, kterou královna uspořádala.

„Královno," oslovil ji nesměle druid. Tváře se mu přitom rděly vzrušením i studem zároveň. Leoni pro něj byla něco víc než jiný panovník. I on ji vnímal jako symbol odporu a starých principů, které byly spravedlivější, než ty, které v posledních letech zažil.

„Máte něco na srdci?"

„Co je to za muže, který stál po vašem boku? Nazvala jste ho, pokud jsem dobře zaslechl, Thall. Lidé o něm mluví jako o legendě. Přiznám se bez mučení, že jsem z něj při návštěvě osady cítil podivnou sílu, možná dokonce strach."

„Strach?" zvolala pobaveně Leoni. „Jestli jste dobrý člověk, nemáte se čeho bát. Jenom zlí ať se strachují."

„Vládne podivnou silou. Pouze lidé jako já ji umí rozpoznat. Neumím si představit, čeho všeho je schopen. Ani nevíte, jak rád bych ho poznal blíž."

„To se vám asi nepodaří. Ani velekněz Kruhu smrti neuspěl, to vám může dosvědčit skoro každý, kdo tenkrát stál po jeho boku. Jusuf přežil vlastně jen zázrakem. A Thall? Ten nedokázal vysvětlit, co ho zastavilo. Já vím jedno. Kdyby to udělal, možná by už byl všemu utrpení konec."

„Nebo by na veleknězovo místo nastoupil někdo jiný, ještě mnohem horší. Ten by se nemusel tolik ohlížet na své věrné a hnal by je proti hradbám, aby se zbavil hrozby, jakou Angkhor pro Kruh i Timorii představuje. Naštěstí pro vás si to zatím nikdo neuvědomil."

* * *

Thall se vřítil do Thaiwezova chrámu jako uragán pustošící pobřeží, vyvracející palmy a pohrávající si s mnohatunovými balvany jako s peříčky. Ve stínu oltáře tam stál muž od hlavy po paty zahalený černým pláštěm. Když k němu přistoupil, mírně se uklonil.

„Uspěl jsi, Doféne?" oslovil ho netrpělivě Thall.

„Zajisté," odpověděl muž a podal Rytíři pentagramu zažloutlý pergamen. „Zrádce je ve tvé blízkosti, Thalle. Měj se na pozoru, až se s ním utkáš. Je velice záludný a nezastaví se před ničím."

„Udivuješ mě, Doféne. Jak jste vůbec něco podobného dokázali? Dostat se tak blízko k Jusufovi, aniž byste vzbudili podezření, vyžaduje spoustu odvahy."

„Ani my jsme od pádu Atrie nezaháleli, Thalle. Stálo nás to spoustu práce, ale vyplatila se. Dnes máme špehy na takových místech, o kterých si obyčejný člověk může nechat jenom zdát. Dokonce i v Kruhu smrti, což dokazuje tento pergamen."

„Nemusíš mě o tom přesvědčovat, příteli. Vaše činy mluví víc než zřetelně. Nějaké zprávy z Narmady?"

„Její panovník odplul do Usírie. Prý dohodnout sňatek dcery, ale jen zasvěcení znají pravý účel této cesty."

„Bojí se Timorie?"

„Ano. Proto by rád dohodl spojenectví s Usírií. S pomocí jejich vojsk by chtěl napadnout Timorii dřív než ona jeho."

„Zajímavé. Pokračuj."

„Na jihu Kristie jsou lidé nespokojeni. Příliš trpí útlakem. Čekají jen na příležitost k povstání. Pokud se jim podaří před Kruhem smrti i císařem plány utajit, určitě se k nim připojí i země, které s císařstvím sousedí. Takové přesile by timorská vojska nedokázala dlouho vzdorovat a brzy by se zhroutila."

„Výborně. Teď stačí dosadit na tartaroský trůn odpůrce říše a její pevnost se začne hroutit jako domeček z karet. Jen nesmíme nic uspěchat. Našli jste Regula?"

„Zatím ne, ale proslýchá se, že žije v otroctví někde na jihu."

„Udělej všechno, abys ho našel."

„Tvoje přání je mi svaté. Odpor Atrijčanů by zesílil, kdyby Leonin bratr vstal z mrtvých," prohodil Dofén, otočil se a opustil Thaiwezův svatostánek chrámovými vraty. Thall přešel k hořící louči a rozbalil voskem zapečetěný pergamen. Při čtení řádek se mu svraštilo obočí a jizva na tváří zbrunátněla. Ani tentokrát ho jeho instinkty nezklamaly.

Rozhlédl se, jestli ho nesledují zvědavé oči, přistoupil k oltáři a stiskl destičku, čímž otevřel tajné dveře vedoucí do podzemí. Rychle prošel zeleně světélkujícími chodbami do sálu s oltáři, odkud sestoupil do obytné části. Z dřevěného držáku na stěně sundal koženou pochvu zesílenou stříbrným kováním, do ruky uchopil zlatem zdobený jílec meče s jasně rudým kamenem zasazeným v hlavici. Pak na kus pergamenu načrtl několik řádků.

Dveře s pěticípou hvězdou se rozletěly a narazily do čerstvě nabílené zdi, až ze stropu opadl kus omítky. Ve čtvercové místnůstce seděli tři rytíři a hráli v kostky. Thallovo objevení je překvapilo natolik, že zůstali sedět jako přikovaní. Z tichého ohromení je vytrhl až Rytířův hlas.

„Přiveďte Farina! Vy dva probudíte spáče! Za deset minut nástup na nádvoří!"

Rytíři se rozprchli, jako když do nich střelí. Ubikace ožily nezvyklým ruchem, chodbami pobíhali Rytíři ve snaze dostat se co nejrychleji před budovu. Jedním z nich byl i světlovlasý voják s panošem v těsném závěsu, který nesl lesklý pancíř a meč.

„Dofén se vrátil?" zeptal se Farin, aniž se přestal oblékat.

„Před chvílí. Tady jsou jména. Vezmu si dvacet mužů, s nimiž obsadím palác, protože zrádce je mezi hosty. Nikdo nesmí opustit zdi paláce. Královnu nevyjímaje! Se zbytkem se vypravíš do města a pokud to bude možné, přivedeš všechny, kteří jsou na seznamu. Jestli se budou bránit, zabijte je. Hlavně žádné slitování, nezaslouží si ho."

Na tři sta Rytířů v plné zbroji se rozběhlo Angkhorem, dvacet sledovalo Thalla do paláce. Hosté v sále nesměli do poslední chvíle tušit, co se děje, vždyť zrádce seděl přímo v jejich středu. Bezstarostně, bezelstně. Nevěděl, že i nad ním se stahují mračna.

Když Rytíři vstoupili, zábava umlkla jako mávnutím kouzelného proutku. Leoni po nich hodila vyděšený pohled, někteří přítomní dokonce sáhli po zbraních.

„Někdo napadl město!?" přerušil Harún vzrušenou debatu s mladou šlechtičnou. Thall si už několikrát všiml jeho náklonnosti k ní.

„To by byl otevřený a čestný boj, Harúne. V našich řadách, a to přímo u tohoto stolu, sedí zrádce, který posílá zprávy nepříteli. Všichni ho dobře znáte," zabručel Thall. Hnědýma očima přejel po přítomných. Na chvíli se zastavily na královně, která ještě víc zbledla, ale pak po řadě udivených hostů pokračovaly dál, aby se zastavily na přibližně třicetiletém muži ve vyšívané róbě s rapírem u pasu.

„Barone Aldreti, půjdete se mnou dobrovolně!?"

„Považujete mne za zrádce? Jak jste na takový nesmysl přišel? Každý zná mou míru nenávisti k Timořanům," ušklíbl se provokativně šlechtic, a aby si dodal odvahy, zhluboka si přihnul vína. Dál netečně snášel bodavé pohledy přítomných, aniž pohnul brvou.

„Nemyslel jsem Timorii, ale Kruh smrti!"

„Nikdy jsem s ním neměl nic společného."

„Kněží to vidí trochu jinak. Kolik lidí jste jim vydal do spárů? Kolik jich vaší vinou zemřelo pro jejich zábavu? Ale to se už nikdo nedoví. Jedno je jisté. Až do této chvíle jste měl štěstí, stejně jako vaše s takovou pečlivostí vybudovaná síť špehů. Naštěstí pro nás jsme je odhalili dřív, než se vám podařilo otevřít brány města!"

„Blázníte!?" vysmál se Thallovi do tváře. Přitom si dobře uvědomoval, že před ním stojící člověk nikdy nemluví do větru a že si za každým slovem stojí jako skála.

„Rytíři pentagramu právě pročesávají město. Většina Věrných je buď v zajetí, nebo mrtvá. A komu se přece jen podaří uniknout, nebude na svobodě tak dlouho, aby mohl provést nějakou lumpárnu. O to jsem se postaral."

„Nesmysly, samé nesmysly," odmítl rozhodným gestem všechna obvinění Aldreti. Místo odpovědi mu Thall hodil k nohám pergamen, který dostal od Doféna.

Zraky všech se obrátily ke kousku zažloutlé kůže, jakoby v něm byl klíč k pravdě. A ta byla víc než krutá.

„Někomu jste se zdál příliš mocný. Jestli ho rozbalíte, poznáte komu."

Baron chvějící se rukou kůži rozbalil. Ve spodní části pod seznamem jmen byla vypálená černá pečeť. Ženská hlava se zploštělým nosem a hady místo vlasů. Znamení samotného Jusufa, velekněze Kruhu.

Baron zbledl. Stále ještě nemohl uvěřit, že ho jeho dobrodinec zradil. Tak dlouho trvalo, než si získal královninu přízeň, tolik času a bohatství zmizelo v bezedném chřtánu přívrženců. Ne, naděje umírá poslední! Dokud mu kat nesetne hlavu, může se zachránit. Vyskočil, tasil meč a rozběhl se ke dveřím. Cestu mu však přehradily štíty a hrozivě se lesknoucí hroty pík.

„Vzdejte se, nebo zemřete. Vyberte si, co je lepší."

„Stejně mě popravíte!" zavrčel Aldreti.

Se zbraní zvednutou k poslednímu odporu se postavil k mramorem obložené stěně. Jeden z rytířů připravený mrštit kopí, zvedl ratiště.

„Ne!" zastavil ho Thall. „Dopřeji mu tu čest a utkám se s ním sám."

V ruce se mu objevila zbraň z Jeskyně meče. Aldreti zařval jako zvíře chycené do pasti, divoce se rozmáchl a sekl. Ocel se srazila s ocelí. Baron útočil stále zuřivěji, čelo se mu orosilo potem a oči podlily krví.

Thall před jeho výpady uskakoval, ale i tak zasazoval Aldretimu tvrdé rány. Najednou se stalo něco nečekaného. Rytíř vzhlédl k mozaikové kopuli stropu a uskočil. O zlomek sekundy později projel střechou paprsek energie, který udeřil do Aldretiho. Šlechtic se vzepjal, ruce sevřel v křečích, jeho tělo se roztočilo kolem vlastní osy, šaty vzplály jasným plamenem, sluncem nahnědlá kůže zešedla, aby záhy potom dopadl na podlahu černý prach smíchaný se střípky skla.

V hostech by se krve nedořezal. Stáli ohromeni. Ticho přerušilo až zasyčení kovu otírajícího se o ústí pochvy.

„Zdá se, že oslava skončila. Zůstaňte, prosím, v bezpečí paláce, dokud se nevrátí ostatní Rytíři pentagramu," otočil se k hostům Thall, sebral ze stolu pergamen a opustil místnost.

* * *

Farin své muže rozdělil do malých skupinek, které se pod velením seržantů rozjely po Angkhoru, aby přivedly k odpovědnosti zrádce všeho, za co bojovali. Právě v takových lidech viděla většina Angkhořanů důvod neštěstí a ukrutností, jimž byli po dlouhá léta vystaveni a kterým se nemohli bránit. Jenže tady, na místě, kde zemřely desítky lidí rukou kněží Kruhu, nechtěli něco podobného dopustit. Tyto zdi pro ně představovaly domov, i když ukrytý hluboko v bažinách.

Anselmo zastavil svůj oddíl před domem s pozlaceným vývěsním štítem nad vchodem. Matně si vzpomínal, že patří jednomu z mnoha obchodníků, kteří se zde usadili hned po dobytí města. Ale ani ve snu ho nenapadlo, že by zaprodal duši zlu, jakým Kruh smrti byl.

Hlavicí dýky zabušil na dvířka zakousnutá do vstupních vrat. Chvíli se nich nedělo, pak se zpoza nich ozvalo tiché zavrzání následované rozespalým hlasem.

„Kdo je! Copak..."

„Otevři, hlupáku, nebo si udělám průchod sám!" zavrčel rozmrzele Farin. Ani jemu se nechtělo s takovými lidmi jednat v rukavičkách. Byl stále ještě plný zášti za Titanos, kde našlo smrt mnoho jeho přátel. „Z rozkazu Thalla mám tvého pána dopravit do královského paláce!"

„Můj pán je unavený a nechce být rušen."

Farin ustoupil a pokynul dvěma Rytířům pentagramu. Ti přistoupili k vrátkům, zapřeli se o ně rameny a čekali na jeho pokyn.

„Co Thall řekne, to je svaté i pro tak zámožné pány, jakým je i tvůj

pán. Pokud s ním Thall chce mluvit, přijde, i kdyby byla půlnoc!" „Lituji, ale nechce být rušen. Přijďte ráno," trval na svém sluha, aniž by si uvědomoval, před kým vlastně stojí.

Farin mávl paží. Rytíři se ze všech sil zapřeli do dřeva, to zapraskalo a třísky vlétly do průchodu. Než se vrátný stačil vzpamatovat, stáli nad ním.

„Doufám, že teď budeš mluvit trochu jinak! Kde je tvůj pán!"

„Co se tady děje!" ozvalo se na nepříliš velkém atriu, do kterého průchod ústil.

Ve svitu poblikávající louče tam stát muž středního vzrůstu se svícnem v ruce. Měl na sobě kalhoty a košili z hedvábí, a aby neprochladl, přehodil si přes ramena šarlatový plášť. Už na pohled nevzbuzoval příliš důvěry, což ještě umocňoval supí nos a dvě pichlavé oči.

„Můj pane," zvolal sluha a poklekl před ním na kolena, „tito lidé vnikli násilím do tvého domu, aby vás odvedli do královského paláce."

„Vážně?" usmál se obchodník. „Nech nás o samotě. Vyřídím to. Tak, pánové, smím vědět, s kým mám tu čest?"

„Jsem Farin, Refaime. Mám na starosti královninu bezpečnost. Když se to vezme kolem a kolem, vlastně se starám o dodržování zákonů v celém Angkhoru."

„Podle vaší přítomnosti usuzuji, že jsem nějaký porušil. Budete tak laskavý a sdělíte mi jaký? Nebo mám hádat? Okradl jsem nějakého zákazníka a ten si na mě stěžoval? Nebo jsem snad neodvedl daně?"

Na Refaimově tváři se objevil pobavený úšklebek. Sám velice dobře věděl, že by proti němu nikdo nevystoupil. Na to byl příliš mocný. Sebedůvěra z něho jen sršela.

„Ani jedno, ani druhé," zchladil ho Farin, „jste totiž obviněn ze zrady."

Obchodník ztuhl. Hlavou mu proběhly tváře všech, které kdy platil, jen aby se dostal k informacím, jež by dokázaly otevřít brány města, v horším případě oslabit jeho narůstající sílu. Stále dokola si vybavoval rozhovory i jednotlivá slůvka. Marně! Žádný zrádce z řad jeho vyzvědačů ho nenapadl. Všichni mu byli věrní životem.

„Být vámi, nestavěl bych se na odpor," napomenul ho drsně Farin, „protože moji chlapci nemají s lidmi jako vy slitování. Chopte se ho!"

Rytíři pentagramu vykročili vpřed, ale zastavila je oslňující záře nad atriem. Z noční oblohy bez mráčku sjel blesk, jenž udeřil Refaima přímo do prsou. Jeho tělo se rozechvělo a vzplálo jasně modrým plamenem. Než se Rytíři vzpamatovali, proměnil se v hromádku popela.

Farin se k ní sklonil, aby nabral trochu do dlaně. Jemný popílek mu propadl mezi prsty.

„Bohyně spravedlnosti ho povolala před soud."

* * *

Thall opustil trůnní sál a zamířil ke dveřím do Thaiwezova chrámu, aby se na události, jichž byl právě svědkem, vyptal samotného vládce nesmrtelných. Uprostřed chodby potkal Farina. I on vypadal překvapeně.

„Utekl někdo?"

„Pochybuji. Většinu z nich jsme našli mrtvých. Před očima některých chlapců se změnili v prach a popel. Přísahám, že nelže ani jeden z nich. Viděl jsem to na vlastní oči."

„Stejný osud potkal i Aldretiho."

„Pro ně by bylo škoda i provazu," prohodil Farin. „Pošlu muže do cel, aby se uložili ke spánku. I když silně pochybuji, že někdo z nás zamhouří oči."

Thall se za ním díval, dokud nezmizel za rohem. Hned potom zamířil do podzemí Černé skály. Dvanáct bohů panteonu stálo v hloučku v oltářní síni a vedlo poněkud zmatenou debatu. Ani si nevšimli Thalla, který se mezi ně vmísil.

„To jste byli vy, kdo zabil věrné Kruhu?" zeptal se Thall.

„Nikdo z bohů," ujistil ho Thaiwez. Ve tváři měl výraz plný obav, snad i trochu strachu.

„Tak kdo? Neznám nikoho s takovou mocí."

„Je jeden mocnější než my. Ale ten už tisíce let nezasáhl do dění Známého světa. Pochybuji, že to udělal právě teď."

„Jak se jmenuje?"

„Má mnoho jmen. Je to vládce všeho živého, neživého i nesmrtelného. My, mocní, mu říkáme Všemohoucí."

THALL POSLEDNÍ RYTÍŘ PENTAGRAMU

Joe Marshall

Z anglického originálu Thall: The last Knight of Pentagram přeložil Antonín Skalický.

Obálka a sazba Zdeněk Doležal.

Odpovědný redaktor Miroslav Žďárský.

ePub konverze eReading.cz

Vydal D-Consult, s. r. o., v nakladatelství DEUS,
Pobřežní 16, 180 00 Praha 8,
http.//www.dconsult.cz,
jako svou 84. publikaci.
Vydání 1. Praha 2006.