Fotografi e z obecné školy v Písku. Dáša v horní řadě první zleva.

I

Kolem dokola je stříbro a tyrkys. Stříbrný písek pláže se přesouvá v kvílivém pianissimu věčného větru. Tyrkysové vlny se s hukotem valí na pobřeží. Po nebi se řítí koráby mraků a roznášejí všelijaká poselství do všech končin světa.

Je ráno přímořské pohody. Všechno probíhá v rytmu a řádu barev, zvuků, pohybu, tak jako před sto, tisíci léty. Zastavuji se, znovu užaslá nad střetnutím pradávna se současností, a ještě něčím, čemu sama nerozumím a co nechápu. Cítím, že takhle jsem zmatená sama sebou stála už kdysi dávno, je to pocit, jaký máme, když se probudíme ze snu, který se k nám vytrvale vrací. Takhle jsem bývala udivená jako malá holčička na zahradě ve skleníku. Z vlhké země vystupovaly páry a v truhličkách rašily nitky rostlinek. Od stropu nehybně visely strakaté orchideje, podobné očarovaným rojům exotických motýlů. V dřevěném domečku se proháněly bílé myšky a pod velkým květináčem jsem měla schované poklady. Nejcennější byly mořské mušle, které mi strýček Vojta přivezl z dovolené v Dubrovníku. S radostnou úzkostí z neznámého jsem si je tiskla k uším a naslouchala zakletému hukotu oceánu. Skleněná střecha duhově zářila proti slunci a přede mnou se setkávaly divy světa: život, rašící před očima, daleké země a moře, ale také Sepka, Votušlátka a jiná strašidla, která jsem si vymýšlela, abych se mohla bát, byla tam skutečnost a sny.

„Až budu velká, tak se nebudu bát Votušlátek," holedbala jsem se před myškami.

„Až budu velká, tak... co?" polekala jsem se najednou, protože jsem nechtěla být velká. Utíkala jsem ustrašeně ze skleníku, škobrtala o květináče a nechtěla mít nic společného s neznámem, pradávnem a nepoznaným.

„Kde jsi už zase lítala," vyšetřoval mne strýček. Patřilo to k jeho profesi, byl vrchní soudní ofi ciál ve výslužbě. Sedli jsme si na lavičku do altánu a drndala jsem na něm, aby honem vyprávěl něco opravdického.

Jdu pomalu proti větru, hořkoslaná voda mi lepí šaty k tělu. Ochutnávám její rybí příchuť. I v mé hlavě je větrno. A moje myšlenky nejsou tak veselé jak třepotavé vlaječky na stožárech lodí na horizontě. Ani tak spořádané jako dnešní ráno, které se bude s malými variacemi opakovat den po dni ve věčném jasu Západní Austrálie. Nejsem ani tak volná jako rackové, kteří se snášejí kolem mne v saltech a piruetách a předvádějí všelijaké eskapády.

V téhle prastaré zemi cítím blízkost, nepochopitelnost a tajemství zákonů, kterým je podřízen náš život. Je to skoro mystické povědomí něčeho strašného, neodvolatelného a nepřerušitelného. Uprostřed stříbrně modrého rána já, moderní a víc než dospělý člověk, skoro věřím, tak jako kdysi ve skleníku, že u zrození člověka číhají sudičky. Ty laskavé přiřknou věci, které v omezeném vědomí blaženosti nazýváme dobrými. Ta třetí zlomyslně podstrčí poutnickou hůl. Naše vysněné cesty se klikatí, náhody a zásahy jiných lidí zatarasují průsmyky. Prodíráme se se svou holí k vytouženému cíli a netušíme, že cílem je někdy jen přežití.

Rackové mne pronásledují. Už si mne pamatují, protože je pravidelně krmím. Je to můj rituál vděčnosti. Jsou pro mne symbolem svobody, která v mé nové zemi je ještě stále zdarma, jako vzduch do pneumatik, promenádní koncerty v Supreme Court Gardens a míle mořských pláží.

To poslední, co zaznamenala moje paměť, než za mnou s rachotem zapadla železná vrata věznice doma, v zemi, kde se paběrek svobody splácí životem, byli také rackové. Plachtili po temnící se obloze, zmobilizovaní k svobodnému odletu do teplých krajin.

Byla sobota. Skončila jsem noční službu v nemocnici. „Hezkou neděli, sestřičko, a fajnové randíčko," volal za mnou vrátný.

„Pápá," mávala jsem na něj a usmívala jsem se velice důvěrně. Byl už staříček a věděla jsem, že mu to dělá dobře. A také patřil k těm, kteří mi fandili. Byla jsem v dobré náladě. Přede mnou byla sobota a celá neděle s dlouhým spánkem, a těšila jsem se, že půjdu večer tančit do „Bílé růže". Hudba tam byla prašpatná. Folklor v tanečním rytmu, tančili jsme foxtrot na nápěv „Keď som si som si, na hornom konci, nabrúsil som si kosu". Přemlouvali kapelníka, aby zahrál „Okolo Súče" v rytmu pomalé samby, ale zdráhal se. Už jsme nemohli sledovat nové směry v tanci, nebyla k tomu muzika. Také naše sestava se změnila. Někteří studenti, zapojeni do socialistické přestavby, vřadili se mezi olympské bohy. V jejich žilách rázem začal proudit ichor, a když přijížděli na prázdniny domů, chodívali po ulicích se skleněnýma, nevidoucíma očima. Strana navelela, aby se vyhýbali rozvratníkům, a tak se vymračovali a ježili jako ďáblové v pekle netrpělivosti, že nás ještě božská dlaň nesmetla do hlubin, vždyť jsme vinni hubris, odvažujeme se dýchat stejný vzduch, a dokonce si dělat srandu z marxistických svátostí. Ještě však se dalo vycházet s fi lozofy a kumštýři. Filozofové vedli tajně malou kroničku zvanou „Čtverák", kam zapisovali s komentáři rozmanité výroky ze stranických schůzí, a měli velký talent skládat nové texty na zprotivený folklor, jako „Holka modrooká, nedávej mně gonokoka". Kumštýři se stali „inženýry nové krajiny", oživené teď továrními komíny a kombajny, neboť bez nich naše luhy a háje zely pustotou, a všechno, co bylo namalované před socialistickým realismem, byl pouhý brak. Záviděli jsme jim, jak se uměli vyhnout brigádám na amerického brouka i stavbám mládeže. Se skicářem v podpaží chodili brigádničit do továren a malovali akty údernic pod sprchou, s montérkami ostentativně zavěšenými v pozadí.

Někteří šťastní odešli za hranice a my nadšeně šířili zprávy ze zemí nefalšovaného dixíku a života bez desítkářů a domluv předsedy závodního výboru.

Jiní zmizeli tiše ve vězení. Ráno se šeptávalo městem: „Včera v noci bylo veliké zatýkání." Bledí pozůstalí chodili ulicemi se sklopenýma očima a kdekdo se jim vyhýbal jako moru. Oklikou jsme se dověděli, že Jirka je v Ruzyni a psal, že je zdráv, že Karla převezli do Petschkovy vily a zamykají ho místo do cely do bankovního sejfu.

Ale protože byla sobota, nechtělo se mi na to myslet. Sobota byla dnem klidu, nikdo nebyl zatčen, protože i Státní bezpečnost asi měla ráda klidný konec týdne. A zprávy byly znamenité. Láďa a Jarda už museli být v Rakousku. Hlídky ve městě ustaly a vojáci, pročesávající celé dny lesy „Na Americe", se vrátili zpět do kasáren. Byl konec strachu a dnů, kdy jsem natahovala uši a poslouchala, co se po městě vyprávělo, a dělala, že mne se to netýká.

Šla jsem pomalu po schodech podzimní zahradou. Nad posledními květy balancovali čmeláci. Měděné listí mi šustilo pod nohama. Viselo jako pelerínky na ramenou kamenných andělíčků, držících rohy hojnosti. Už jsem ani nevěřila, že ještě před několika dny se zde ukrývali moji kamarádi, studenti vyloučení z univerzity po stranické prověrce, kteří zatoužili dostudovat někde jinde na světě, a stali se tak vojenskými zběhy. Žádná úzkost nebyla ve vzduchu. Jen ztichlý podzim s blednoucím sluncem a nostalgií skomírajícího léta.

V přízemí u Čvančarů vyhrávala dechovka. Občas ji přerušilo radostné hlášení. Dojičky ve Vsetíně překročily roční plán. Ve vepříně na Milevsku se soudruzi také tuží. Nejstarší soudružka z Čvančarova klanu potichu pootevřela dveře kuchyně a zase je zklamaně zabouchla. Jsem to jen já, není co sledovat. Vstoupila jsem do pokoje, který nám národní správce přisoudil v naší vile. Natahovala jsem uši, abych slyšela, až společná kuchyně bude prázdná, abych si uvařila kávu.

Do dveří vtrhl můj bratránek. Převazovala jsem mu vymknutý kotník.

„Byli tady z StB a ptali se po tobě," řekl Honzík.

„Nech si ty žertíčky, než ti jednu vlepím," durdila jsem se.

„Čestně, zeptej se tety! Měli modrou tatru a pražské číslo."

„Ano, byli tady asi před hodinou," potvrdila mamka a rovnala do vázy pestré astry. „Ale vypadali slušně. Říkali, že chtějí jen nějakou malou informaci. Také telefonovala třikrát Věra. Byla nějaká divná a ani neřekla, kam ji máš volat."

Pily jsme kávu.

„Už zase hulíš?" Mrzutě, ale poslušně jsem odložila nedokouřenou partyzánku.

„Počkej, jak budeš ošklivá, když toho kouření nenecháš. Samá vráska. Podívej se na mne. Mám já vrásky? Nemám. Protože nekouřím."

Zazvonil telefon. Běžela jsem dolů po schodech. A netušila, že jsem zvedla svoji poutnickou hůl.

„Ahoj, Věráčku, co je s tebou?"

Její hlas zněl unaveně, cize, vzdáleně.

„Budeš teď doma?" ptala se.

„To víš, že budu. Jdu si dáchnout. Jdeš večer k Růži?"

„Tak dobře," řekla tiše a zavěsila telefon.

Byla jsem trochu udivená. Oko staré soudružky mne provázelo skulinou ve dveřích.

Vypravovala jsem zážitky z noční služby. Smály jsme se. Otevřeným oknem bylo slyšet bzukot hmyzu ze zahrady.

Někdo zaklepal na dveře. Vstoupilo šest mužů. Obrovský a nesmírně hezký blondýn ukázal odznak Státní bezpečnosti. Jen něco málo chtěli vědět.

„Máte krásné obrazy," řekl jeden a prohlížel si Matouška. Ostatní chodili po pokoji a obdivovali starožitnosti. Jeden škrábal kočku Čerta za uchem. Pátý muž vypadal truchlivě. Jako by se právě dověděl, že mu rodina vymřela po meči i po přeslici, a neměl o nic zájem.

„Musíme něco napsat na stroji, ale hned vás přivezeme zpátky. Víme, že jste po noční službě, byli jsme za vámi v nemocnici."

Oblékla jsem si plášť, ani jsme se nerozloučily. Byla jsem klidná, protože byli tak civilizovaní. Blondýn mi otevřel dveře s elegancí lva dámských budoárů.

„Tak pá," obrátila jsem se ve dveřích za mamkou.

Sestupovali jsme zahradou. Na ramenou andělíčků přibylo listí. V brance jsem se ohlédla na terasu. Mamka tam vždy stávala, když jsem šla ven.

„Jen se dobře rozhlédni, kurvo reakcionářská! V životě se sem už nevrátíš," poprvé promluvil truchlící muž. A měl pravdu. Z mého domova zůstaly jen holé zdi, mezi nimiž žijí neznámí lidé. Zahrada zpustla, skleník se rozpadl na padrť a andělíčky obrostl mech.

Cesta do Prahy se zdála dlouhá. Zsinalá Věra seděla vedle mne. Nesměly jsme mluvit ani se hýbat. Ulice byly plné lidí. Jeli jsme kolem Národního divadla a živě jsem si uvědomovala, ještě s troškou humoru, útržky života, do kterého jsem už nepatřila. Elegantní dívka v rudém plášti přebíhala ulici. Stará dáma vedla na řemínku dogu, která ji za sebou vlekla jako sáňky. Milenci ve svazáckých košilích se k sobě tulili pod kaštanem.

Zastavili jsme v Bartolomějské ulici. Rozhlédla jsem se naposled kolem. Secesní domy byly ponuré a nikde ani živáčka. Obloha tmavla. Jen rackové vysoko nad střechami oživovali scénu.

Železná vrata mne uzavřela do posmrtného života. Teď jsem tedy začínala poznávat, jaký je. Snažila jsem se kurážně usmát na Věru, ale cítila jsem, že jsem bledá jako ona, a moje tělo tuhlo jako mramor. Blonďák vyndal z kapsy černou pásku a převázal mi oči. Někdo mne vlekl chodbou, po schodech, nahoru, dolů, nahoru, dolů.

„Stát. Nehýbat se." Podřídila jsem se rozkazu. Myslela jsem si, že jsem v nějakém průjezdě. Cítila jsem studený vzduch proudící zvenčí a zaslechla štěkot psů. Drápky cvakaly po betonové podlaze. Přibližovaly se, psi mne očichávali, vrčeli.

Vlekli mne dál.

„Stát. Nehýbat se." Ztratila jsem ve tmě pojem času. Zdálo se mi, že stojím celou věčnost. Zaslechla jsem mnoho kroků. Zastavily se a blízko mne bouchlo o zem něco kovového, kroky se vzdalovaly. Bylo ticho a měla jsem pocit, že mne nikdo nehlídá. Jen jsem slyšela rychlý, přerývaný dech a myslela, že blízko je policejní pes. Zvedla jsem opatrně ruku a nikdo mne neokřikl. Zakašlala jsem a dlaní si zakryla ústa, a přitom se mi podařilo nepatrně posunout pásku na očích. Škvírečkou pronikal proužek světla. Viděla jsem kus šedivé stěny, dveře výtahu, železný katr na konci chodby, kde seděl mladý dozorce a kousal jablko. Trochu jsem sklonila hlavu, abych viděla přímo před sebe.

Pár kroků ode mne stála nosítka. Na nich ležel muž s rozbitým obličejem, zsinalý, zalitý potem, dýchal rychle a přerývaně.

Zavřela jsem oči, vděčná za tmu. Po zádech mi stékal ledový pot. Zuby mi začaly cvakat, nemohla jsem se ovládnout.

Strach je záležitost především tělesná. Nedá se kontrolovat rozumem. Všichni jsme prožívali nové, dosud nepoznané změny tělesných funkcí, které byly podmíněné strachem, překvapením, nejistotou z toho, co se stane v nejbližší budoucnosti. Strach může způsobit fyzickou bolest, vyvolat u zdravých lidí záchvat podobný padoucnici. Devatenáctiletá J. M. byla obětí surového žertíku referentů. Jednoho dne ji vyvedli na půdu věznice, odjistili samopaly a předstírali, že bude popravená. Ochrnuly jí nohy a už nikdy se nemohla pohybovat bez kolečkové židle.

Jednou, mnohem později, jsme ležely ve vyšetřovací vazbě v Budějovicích. Všude bylo ticho, bylo to po večerce, a v polospánku jsme pozapomněly na skutečnost. Náhle jsme zaslechly dupot mnoha lidí, zvuky zápasu, sténání, třeskot rozbitého skla. Zdálo se, že to je přímo za našimi dveřmi. Vyskočily jsme ze slamníků. Rozeznaly jsme hlas velitele směny, přeskakující v rozčilení a panice.

„Soudruzi, totální likvidace, likvidacééé!"

Ozývá se střelba. Znovu se odněkud sype roztříštěné sklo. Zní to jako rozhlasová hra. Nic nevidíme, jen slyšíme drama za našimi dveřmi. Nemáme strach. Prožíváme nějaké fanatické nadšení, že se něco konečně děje, kdo ví, možná, že je revoluce. Bezděčně nahlas přeříkávám modlitbičku za naši rychlou a šťastnou smrt.

„Počkej s tím modlením, ať slyším, co se děje!" vybízí mne šeptem praktická Erna, klečící s uchem přitisknutým ke skulině pode dveřmi. Najednou jsem dostala strach, že nás před smrtí uvidí ostatní vězni, muži. Chci být ve smrti ženská, ne maškara v mužských podvlékačkách a špinavé košili bez límce. Rychle na sebe natahuji vězeňské kalhoty a kabátek. Chci zemřít důstojně, prsty si prohrabávám a načechrávám své dlouhé, zanedbané vlasy, abych jim dodala půvabu.

Nevěděly jsme tehdy, že jeden ubožák se cestou od výslechu vzbouřil proti přesile ozbrojených, hysterických stráží v bezmocném, předem ztraceném zápase. Když bylo zase ticho, vrátily jsme se na slamníky a za chvíli začaly běhat močit, galony a galony. Odkud se v našich tělech náhle nabralo tolik tekutiny? Slyšely jsme nekonečné splachování záchodů po celé chodbě skoro celou noc. Naše fyzická reakce tedy byla stejná. Těšila nás trochu ta jednota neviděných, spřízněných duší. Za dva dny někdo blízko naší cely zešílel. Slyšely jsme po celé dlouhé hodiny zoufalý hlas, křičící do ochraptění: „Likvidace, likvidace?" Litovaly jsme neznámého blázna, jehož rozum nedokázal překonat tělesné ústrojí.

Začala jsem spolu s ostatními žít ve dvou extrémech. Na cele věčné světlo, které je umístěné tak, aby v noci svítilo do očí, a tma, kdykoliv vykročíme z cely k výslechu. Naše smysly se rychle vyvinuly k nezvyklé dokonalosti. Poznávám podle čichu jako pes, který dozorce mne vede chodbou, podle čichu vím, zda jsem v kanceláři svého referenta, ještě než je mi dovoleno sejmout pásku z očí, vím, zda je referent v místnosti sám. Čich také reguluje chuť. Jednou při velké rýmě jsem přišla k užitečnému poznání: dýcháme-li ústy, tratíme chuť a necítíme nic. Přestaly mně vadit pachy záchodů a zatuchlých jídel.

Dášini rodiče — Marta a Jaroslav Šimkovi.

Sluch je ve vyšetřovací vazbě na obtíž. Neúnavně zaznamenává každý zvuk. A ve vězení jsou jen dva druhy zvuků. Radostné, a těch je málo, a hrozivé, které jsou věčně přítomné. Slyšíme tlumené kroky dozorců, obutých do válenek s plstěnou podrážkou. Zdá se, že s výjimkou časného rána a noci je předepsáno přísné silencium jako v trapistickém klášteře. Je to strašidelné. Dozorci jsou němé sochy, neodpovídající na žádný dotaz. V pravidelných, kratičkých intervalech plíží se za dveřmi kroky, neslyšně se zdvíhá špehýrka. Běda, když jsme na záchodě! Klepání na dveře. Znamená to, že nás není dost vidět. Je tedy nutné vyskočit z podřepu na „francouzském" záchodě a postavit se do pozoru. Prodlení by mělo nemilé následky. Dveře by se otevřely a stráže by vešly dovnitř překontrolovat, co dělá ta málo viděná žena.

Rachocení klíčů je zvuk zlověstný. Cinkání se přibližuje. Proboha, teď se zastavuje u našich dveří! Klíč se otáčí v zámku. Bledneme. Která z nás to bude?

Ne, byl to omyl, cinkání klíčů se vzdaluje, za chvíli slyšíme nejistou, šoupavou chůzi nevidomé oběti, vlečené tichými kroky k dalšímu výslechu.

Rachot ešusů je zvuk radostný. Přešlapujeme v divém očekávání přídělu jako lvi v zoologické zahradě. Dozorce botou postrkuje misky po zemi do cely. Sbíhají se mi sliny na misky krup, uvařených jen tak ve vodě. Díky mému vynálezu regulace čichu máme hody Lukulovy. Je k tomu ovšem třeba také trochu fantazie.

Noc ožije zvuky. První je radostný. Ostrý hvizd píšťaly na dvoře oznamuje přípravu na večerku. Překotně ze sebe strháváme vězeňskou uniformu, abychom nezmeškaly ani vteřinu pohodlí po dlouhém dni stráveném chůzí po cele dlouhé šest kroků a tři kroky široké, a sezení na zemi, pěkně zpříma, neboť není dovoleno opírat se o zeď nebo o slamníky. Dnes je na mně řada spát uprostřed. Je to velká výhoda, budu vyhřívána po obou stranách těly ostatních žen. Předpis zní: ležet naznak, ruce na pokrývce. Usínáme. Kopání do dveří.

„Prostřední, ruce na deku!"

Všechny zdvíháme hlavy. Byla to moje vina. Zachumlala jsem se omylem pod pokrývku. Usínáme znovu. Kopání do dalších dveří: „První zprava, obrátit obličej ke dveřím!"

Kopání někde vzadu, až na konci chodby: „Třetí ke konci, vstát a chodit!"

Vyměnila se služba. Jsou tam teď dozorkyně.

„Vstát, chodit, obrátit se, vstát, lehnout..."

Noc je pro stráže dlouhá a jednotvárná. Začínají hrát „gorodky". Je to něco podobného kuželkám. V pravidelném rytmu se kácejí na betonovou podlahu dřevěné kuželky, dozorci řvou smíchy, jeden druhého popichuje.

Rachocení klíčů, někdo klopýtá k výslechu, nějaká žena pláče a domáhá se doktora, vstát, chodit, lehnout...

Blázen na cele vlevo procitá a začíná v neznámém jazyce naříkat. Zní to jako podivná litanie. Ustává hra v gorodky, chrabří obránci vlasti spěchají povyrazit se s bláznem. Dráždí ho jako psa, uvázaného k řetězu. Ubožákův nářek se stupňuje do ďábelského řevu.

Na dvoře se rozštěkali psi. Píšťala ohlašuje budíček. Ozývají se radostné zvuky, rachotí šálky s černou meltou, k níž je krajíc chleba. Umiňuji si, že dnes budu charakter a zabalím si na pozdější dobu kousek kůrky do toaletního papíru.

Rozdávají zubní kartáčky a ručníky. Začíná ranní konverzace za dveřmi:

„Moje beruška dostala krámy," vesele hlaholí mladý rek.

Burácení smíchu.

„A co ta tvoje kočka?"

„Pojď se podívat, jak hezky sere!"

Ohříváme si prokřehlé ruce na šálku horké melty, vypravujeme si, co se komu v noci zdálo. Okénkem ze silného skla, propleteného drátěnou sítí, se prodírá nové, kalné jitro.

Dvanáctiletá Dáša.

Dáša se svými kamarádkami na písecké plovárně.

Vyšetřovaný žasne. Ano, vzpomínám si, opravdu to tak bylo. I on vysvětluje referentovi malé, bezvýznamné detaily ze svých zabavených věcí. A netuší, že připravuje kartotéku pro svého kamaráda, manželku, otce, kteří, kdož ví, mohou být jednou zatčeni, až na ně dojde řada.

Tak je promyšleno vše, pro každého s malými obměnami, neboť, soudruzi, tohle jsou věci delikátní, každý člověk je z jiného těsta.

M. L. byla zvláštní žena, která si na samotce, bez rady druhých, našla svůj vlastní zákon přežití. Každé ráno se vyzbrojila proti výslechu. Ucpala si uši nedobytně vatou. Neslyšela ani slova z toho, nač se jí referent tázal. Také nic nepromluvila. Nezaložila tedy ani kartotéku pro druhé. Na lágru si důsledně hájila práva, která pro ni byla důležitá. Jednoho dne jí zabavili propašovaný misál. Zahájila protestní hladovku. Napsala zdvořilý a logický dopis náčelníkovi, kde vysvětlila, že modlitba jí nahrazuje léky, které dle vězeňského řádu nesmějí být odmítnuty, jsou-li nutně zapotřebí, a že o léky jiného druhu nežádá. Poslali ji tedy na dva roky do blázince, kde jí dřeli tělo rýžovými kartáči do krve, kde byla na cele se zuřivými blázny. A přece, vrátila se k nám se zdravým rozumem, tichá a odhodlaná jako předtím, s jemným, sotva postižitelným smyslem pro humor. Nikdy nevěděla, na kolik let byla odsouzená, protože před soudem si dala vaty do uší ještě víc. Když měla být po pěti létech propuštěná, nevěděla o tom, a také o to nestála. Uvědomila si dříve než my ostatní, že vězni jsou jediní svobodní lidé v zemi, protože víc, než ztratili, už ztratit nemohou. Byla Robinsonem, který žil dál na opuštěném ostrově. Tahle nemocná paní byla Johankou z Arku, která v náhlém osvícení vytáhla proti armádám. Nikdy jsem nepřestala věřit, že byla moderní světicí. Z vězení ji proti její vůli vynesli na nosítkách, protože odmítla dobrovolně vykročit z brány.

Referenti hrají se svými oběťmi důmyslné hry a umějí si nahrávat. Oblíbená hra je rukojmí. Každý má doma někoho, o koho se třese úzkostí. Ti doma jsou jako náhle zemřelí. Každé špatné slovo – a každé dobré slovo, které zůstalo nevysloveno – se na člověka vyšklebuje jako zlomyslný skřet, lítost se časem mění v posedlost, člověk slibuje hory a doly těm, které má rád, na které stále myslí, pro které se chce vrátit a žít. Je tedy třeba opatrně vysondovat, ke komu se člověk upíná tou poslední nitkou naděje a otřesené vůle. Potom tu nitku ve vhodném okamžiku přestřihneme. Muži, který miluje svoji ženu, dáme přečíst fi ngovaný dokument žádosti o rozvod. Ženě, která v usínání i probouzení myslí jen na šťastné shledání s dětmi, s truchlivou tváří oznámíme, že jí zemřelo dítě. Zamilované dívce podstrčíme fotomontáž milence, který leží mrtev s prostřelenou hlavou: „Tak vidíte, vy nám tady zapíráte, a on je už po smrti."

Oběti zbijeme, zkopáme, vyhladovíme, nedopřejeme jim spánku, a splníme velký a obtížný úkol. Jednoho dne pyšně ohlásíme:

„Soudruhu náčelníku, hlásím, že můj případ je uzavřen. Dosáhl jsem spontánního doznání."

Referenti jsou mistři padělku, podvrhu, výmyslu, který často zní pravděpodobně. Mám u sebe na památku moták, který mému kamarádovi Z. H. poslal po hezké estébačce můj referent. Co jiného udělá kamarád, než že odpoví na moták? Nikdy jsme si nepsali, nepoznal, že to není moje písmo. Zachránilo ho jen to, že opravdu nevěděl, proč jsem byla zatčená. Dali si s ním velkou práci, soudružka se něco za ním, chuděra, naběhala. Nakonec v zuřivém zklamání aspoň zničili jeho život přeřazením na takovou práci, při níž utrpěl doživotní zmrzačení.

V mém případě byla rukojmím mamka.

„Máte zde dopis od matky," řekl mi referent. Srdce se mi radostí rozbušilo. První zpráva po půl roce?

„Dám vám ho přečíst, až se přiznáte."

Jindy má pro mne připravené k podpisu prohlášení: „Při slzách korejských matek a dětí, při životě své matky prohlašuji závazně, že mi není nic známo o trestné činnosti X. Y."

Odmítám ten bombastický nesmysl. A také skutečně nevím nic o trestné činnosti X. Y., jehož jsem osobně ani neznala.

„Když jste nevinná, podepíšete to. Když nepodepíšete, je to důkaz, že zatajujete fakta. Vaše matka bude zatčena."

„Zatkneme ji... nebojte se, nezatkneme... byla zatčena před týdnem... podepište to, povolím vám desetiminutovou návštěvu... zemřela na srdeční infarkt... teď ji máme u výslechu, kurvo bez srdce, neslyšíš, jak pláče?"

Vydírání pokračuje týdny, měsíce. Právě tak vydírají ji, ještě navíc vystavenou posměškům Čvančarova klanu, zbavenou příjmu, denně čekající na zatčení. Jednoho dne jsem podle zakašlání poznala, že je již ve vězení. A byl to pocit úlevy. Konec vydírání. Poznaná skutečnost je lepší než nejistota. V sobotu, když nás vedli sprchovat, nechala jsem úmyslně v umývárně červený kapesník s baletkou. Tak poznala, že jsme na stejné chodbě, docela blízko, že jsem živa. Později jsme si porovnávaly své reakce. Byly jsme jako spojité nádoby. Pro obě z nás to byla radost z blízkosti, z toho, že dýcháme stejný vzduch, že se jednou uvidíme.

Naše obranné taktiky přežití začínaly ve vyšetřovací vazbě malými věcmi. Bránily jsme se zpočátku primitivně, holou hrudí a oštěpy jako Habešané proti Mussoliniho tankům. Pomalým procesem, od jedné šokující zkušenosti k druhé, se nám přece podařilo udržet kontinuitu bývalého života, kultury, ideálů. Později už jsme se nespokojily jen s holým přežitím, ale vytvořily jsme si svůj nový svět, miniaturní království, pevně uzavřené v naší mysli. Bylo v něm vše dobré a účelné ze staré tradice, ale také nové prvky. Daly jsme svému životu jiný smysl. Začaly jsme život vidět ne v košaté koruně, ale od holých kořenů.

Snažily jsme se přestat myslet na výslechy. Poznaly jsme brzy, že nemůžeme předvídat zvraty a nečekaná stadia vyšetřování. Také jsme si uvědomily, že nemůžeme vyrábět padělky a výmysly, které by se daly odvolat. Zaměřily jsme mysl jinam. Stále jsme si něco vyprávěly. Staré fi lmy a romány, přeříkávaly jsme si básničky, zkoušely se z násobilky, učily se francouzská slovíčka od Emičky, vysvětlovaly jsme si kuchařské recepty a vyprávěly ze svých životů všechno, co se vypravovat dá. Začaly jsme vymýšlet pravidla svého spiknutí, zatím proti malým, ale vytrvalým nepříjemnostem.

Ponižování ohyzdností patří mezi oblíbené hry referentů. Účelem je vypěstovat v člověku nenávist k sobě samému. Žena se musí stydět za své ženství, aby se stala bezpohlavní ohavou. Byla jsem u jednoho z těch nekonečných výslechů, kdy se referenti vystřídali, pojedli oběd a večeři, skončili službu a nastoupili noví. Stála jsem již mnoho hodin, nikdo si mne nevšímal, jako bych přestala existovat. Žádala jsem zahanbeně, abych mohla jít na záchod.

„Ale samozřejmě," hlaholí žoviálně referent, „posaďte se. To jste měla už dávno říci, jaképak to je tajemství, tělesná potřeba se nemá zadržovat." Přicházejí další referenti z vedlejší kanceláře. Můj referent rozvíjí rozhovor dál: „Styděla se jít na záchod, povídám jí, za tělo se člověk stydět nemusí, no nemám pravdu, soudruhu? A jakpak, periodu máte v pořádku?"

Rudnu, cítím, jak mi slzy ponížení stékají po tvářích.

„Co se červenáte?" předstírají údiv referenti. „To není hanba, ale příroda. V socialistické společnosti se nestydíme za věci přirozené, to je buržoazní přežitek, pravdaže, soudruhu?"

Znovu a tentokrát už energicky je žádám, aby mne odvedli na záchod.

„Hned, hned to bude, jen si ještě pamatujte tohle..." Rozvádějí do absurdna debatu, naschvál dělají, že zapomněli, proč k ní vůbec došlo. Po další hodině mne moje tělo přemohlo. Potřeba, která se nemá zadržovat, zaplavuje koberec.

„Vyhoď ji, svini pochcanou!" zuří ten, který mluvil o socialistické lidskosti, která všechno přijímá, co je od přírody.

„Tak kdyby se ti ještě někdy něco takového stalo," radí mi na cele Maruška, „představ si jeho, jak asi on vypadá na záchodě. Já si vždycky představuji referenty na záchodech a na nočníkách a pokaždé mají pořádnou zácpu."

Bylo na tom něco, i když to byla rada prostinká. Na nočníku si člověk dokáže představit i panstvo v taláru a jiné protivníky. Kohokoliv. Tak jsem se naučila vytrvale se usmívat. Dovedu to podnes, i v situacích, kdy mi není do smíchu.

Abychom byly hodně šeredné a referenti se mohli dosyta vysmát („pojď se podívat, soudruhu, ta má ránu"), oblékli nás do uniforem, v nichž se podobáme mlynářským pytlům. Kalhoty bez knofl íků a bez tkalounů stále hrozí spadnutím. Ve zmačkaných, špinavých hadrech člověk ztratí něco ze svého sebevědomí v kontrastu s nažehlenými, napomádovanými referenty. Brzy jsme přišly na to, že mezi druhou a třetí hodinou ráno je nějaký mrtvý bod. Bdělost služby trochu polevuje v zápase se zíváním a ospalostí. Možná, že i trochu proklínají okamžik, kdy zaslechli svrchovaný hlas Strany, která je povolala k této čestné, avšak obtížné službě. Neviditelný budík v hlavě nám velí vstát. Vykrádáme se jako myšky ze slamníků, kropíme v záchodě kalhoty, skládáme je, dáváme pod slamník. Ráno jsou naše puky ještě nažehlenější než ty nejostřejší puky pana referenta.

Co s vlasy? Nesmíme mít ani sponku, ani tkaničku na zavázání. Před večerkou začne obřad natáčení vlasů. Rozdělujeme prsty vlasy na malé pramínky, vážeme uzlíček po uzlíčku. Už nemáme vlasy jako cezené nudle. Je z toho fantastický účes. Něco mezi „Femme fatale" Gustava Klimta a afrostylem. Pěstujeme si kadeře. Ožívá v nich iluze nepošlapaného ženství. Je to návrat k praobrazu Ženy, která se od pradávna snažila okrášlit, zlíbeznit, uvědomit se, prosadit se.

Jednou jsem svoje vlasy obětovala pro vyšší zážitek. Tělesná blízkost lidí stejného osudu má magickou sílu. Úsměvy beze slov, vyměněné pohledy neznámých, a přece blízkých na eskortách a náhodných setkáních na chodbách žalářů zůstávají navždy v paměti.

Tohle bylo v písecké šatlavě. Slyšely jsme ráno na chodbě holiče, jak chodil od cely k cele a ptal se, kdo potřebuje stříhat a holit. Holení, chvála bohu nepotřebuji, ačkoliv mnohá mladá žena pro hormonální poruchy obrostla jako svatá Starosta. („Hahaha, soudruhu, pojď se podívat na vousaté médium!")

Nepotřebuji ani stříhání, protože jsme si na vlasech zakládaly. Ale poznala jsem podle hlasu, že holič má pomocníka, mého komplota Mirka. Rychle se rozhoduji, že ho musím vidět. Klepám na dveře, dožaduji se stříhání. Vstupuje holič i jeho překvapený asistent. Vidím, jak na Mirka došlo. Ještě před několika měsíci vypadal jako sličný madridský torero. Teď má havraní vlasy prošedivělé, bledý obličej, právě tak jako můj, je pokryt mokvavou, modrou vyrážkou. Nesmíme promluvit ani slovo. A přece je to úžasný zážitek, usmíváme se na sebe, patříme k sobě, lidé stejného osudu. Nevidíme hadry, do kterých jsme oblečeni, nevidíme mříže, necítíme puch svých zanedbaných, nemytých těl. Písecká šatlava totiž vynikala nad jiné, neměla žádnou koupelnu. Jednou po dvou měsících nás, velice udivené, zahnali do prádelny a vykoupali všechny najednou v jedněch neckách, v jedné špíně. Pak v ní vykoupali všechny muže. Ale v téhle chvíli jsme lidé, kteří se znají z lepších časů, dodáváme si beze slov kuráž, že se zase v lepších časech setkáme. Chci prodloužit ten šťastný okamžik, žádám holiče, aby pokračoval ve stříhání. Skončila jsem podobná krkavčímu holátku. Ta chvíle, zaplacená dočasným zohavením, přetrvala roky. Nikdy jsme nezapomněli na ráno nečekaného setkání.

Jsme obklopené surovostí a násilím. „Krysy, jejichž svět je smradlavý kanál zrady, znečišťující vůni naší zářivé budoucnosti." Tak a podobně se přiváděl do extáze redaktor Rudého práva Oborský, tak připravoval půdu pro jásavé přijetí šibenic a dalších monsterprocesů. „Vojáci pochodují každého rána kolem našich oken. Vesele hlaholí mladé hlasy v písni: ,... zrádce a rozvratníky míru pošlem tam, kam patří...´

Pro referenty jsme svině, smradlavý hnůj, kurvy, bestie. Náš protijed je vzájemná něha a pozornost. Oslovujeme se zdrobnělinami. Jsme Marušky, Pepičky a Aničky bez ohledu na stáří a tělesný tvar. Stázička má rozměry barokního šifonéru, a přece pro nás je Stázičkou, tak jako když byla mladá, krásná a štíhlá jako proutek. Protože, opravdu, pro nás je teprve teď skutečně krásná – půvabem propáleným hluboko dovnitř, jako jiskra prohořelá popelem ošklivého těla. Chováme se podle Gutha-Jarkovského. Jsme dámy. Střežíme své pohyby, vyjadřování, intonaci, je to stálá kontrola sebe sama, která pomáhá udržet důstojnost. Říkáme tomu „šustit hedvábím".

Ve vězení se člověk snaží především uchovat si zdravou mysl. Chce být sám sebou, neztratit svoji identitu. Lidská duše tvrdošíjně přežívá s odolností trávy zavalené balvanem. Víme málo o tom, jak mysleli ti před posledním výdechem. Ale z toho mála, co se dochovalo, víme, že člověk nevěří ve svůj zmar, že jako ta tráva do poslední vteřiny zapouští kořínky. E. B. mi vyprávěla, jak na cele smrti každý den rozcvičovala své zpřerážené, zmučené tělo. Při bití utrpěla frakturu lebky a měla potíže s rovnováhou. Vymyslela si tedy na sebe přísný dril, jakousi vlastní jógu, protože chtěla jít na popravu vzpřímená a jistá, jako voják. Byl to poslední triumf, na kterém houževnatě pracovala, aby svou odvahou zahanbila popravčí četu. Když jí přišli oznámit, že má trest smrti změněný v doživotí, byla už téměř fi t, bez lékařů, nemocnic, bez léků.

Jednou ráno v Budějovicích jsem drhla podlahu. Vylezla jsem na okno a umývala okenní římsu. Zaslechla jsem zakašlání. Rozhlédla jsem se. V okně protějšího bloku jsem viděla černovlasého mladíka. Začíná pantomima. Představujeme se, zahajujeme konverzaci beze slov. Na podrážku pantofl e píšeme prstem a zubní pastou slova, která se nedají vyjádřit pantomimou. Svoje jména, jména měst, odkud jsme. Naše rozhovory se rozvíjejí bleskovou výměnou popsaných pantofl ů. Zubní pasty ubývá, vymysleli jsme tedy úspornou morseovku. Dovídám se strašlivý příběh.

Karel Gruber žil v Rakousku, přecházel pravidelně hranice do Československa a převáděl do Rakouska. Jednou se měl s někým setkat ve vídeňské kavárničce. Čekal dlouho, káva měla ošklivou chuť a chtělo se mu spát. Probudil se v cele na Ruzyni. Čeká ho trest smrti.

Jaké to byly chvíle? Žili jsme každou vteřinu intenzivně, ve svém vlastním světě, zmenšeném na metr viditelnosti. Každá uplynulá vteřina nás už přiblížila rozloučení. A přece, vyprávěli jsme si všelijaké věci, právě tak jako milenci v kavárničkách, na plážích, v horské boudě. Tři dny se neobjevil v okně. Stála jsem, přitisknutá ke zdi, hodiny bez pohnutí, abych nepromeškala okamžik, kdy by mohl vylézt na okno. V noci jeho okno svítí, musí tam tedy ještě být. Konečně: vysvětluje, že ho dozorce přistihl na okně, měl tři dny hladovku a nesměl otevřít okno. I ve strachu máme malé, šťastné chvíle, můžeme se i smát. Jednoho dne nám dali nové, teplejší uniformy. Patřila k nim také čepice podobná vojenské lodičce. Ve stejném okamžiku se objevujeme každý s čepicí na hlavě, salutujeme po vojensku. Vysvětluji, že jsem pucfl ek jeho, velkého maršála. Nesouhlasí. Připíná mi na dálku medaile, povyšuje mne na generála.

Ten den mne vzali více než po roce na první vycházku. Cítím studený vítr, chodím sama v kruhu na malém dvorečku. Pod kamenem roste zavalená tráva, hvězdičky prvního sněhu se zářivě třepotají v paprsku refl ektoru ze střílny. Je Štědrý den. Všude setmělé ticho. Vedou mne zpět na celu.

„Číslo 571, připravte si své věci!"

Cítím, jak jsem zbledla. Referent se patrně smiloval v době Vánoc a rozhodl se dát mne ze samotky na společnou celu. Srdce mi lítostí buší v krku. Horečnatě dělám ranec ze svých dek, přiskakuji ke zdi, budu mít čas na poslední vzkaz beze slov? Jaký je poslední vzkaz? Teď se konečně rozsvítilo světlo v jeho okně!

„Číslo 571, vystupte z cely!"

Pod černou páskou na mých očích tečou nezastavitelné slzy.

Na lágrech přibývá zákonů přežití. Analyzujeme své zážitky, srovnáváme své nápady a metody a s radostným údivem vidíme, že nevzniká jen nový životní pocit, ale čilá výměna ideálů, myšlenek, jsme částí nového světa, nebo starého, který dostal novou dimenzi. Tak nějak asi žasl ve středověku italský architekt, když zjistil, že na břehu Seiny jiný stavitel postavil katedrálu podobnou jeho, ačkoliv se nikdy neznali. Výměna myšlení proudí prostorem bez ohledu na zdi, prostupuje mříže jako měsíční paprsek a vzdoruje i těm tunám lží, propagandy, nesmyslu.

Nemluvíme o tom, že máme hlad, že nám je zima, nestěžujeme si na bolení hlavy, nepláčeme, nefňukáme. Proti lži a švindlu stojí poctivost. Nelže se a nekrade se. Krádež však je chvalitebná tehdy, když se krade z toho, co nepatří jednotlivci. Jako brambory nebo cibule ukradené v kuchyni. Podřizujeme se vlastní přísné disciplíně. Teplá voda je v nejlepším případě jednou za týden. Věříme tedy v otužování. Drhneme si těla studenou vodou, v zimě z naší kůže vystupují oblaka páry, která se sráží v jinovatku na promrzlých zdech. Cvičíme. Sníme každou šlichtu, aby se žaludek vyhřál a naplnil. „Co okouníš?" zlobí se na mne karmelitka Nina, když se povrtávám v misce čočky, plné černých brouků.

„Jako bys nevěděla, že si světoví gourmeti pochutnávají na červech a larvách." A skutečně, občas nějaký ten červík a brouk mi život neukrátil. První sobotu na Pankráci jsem se zděsila, když mi řekla, že se musíme svléknout na cele do naha a běžet do umývárny chodbou kolem mužských stráží.

„Mysli si, že jsou to sochy chlípných kentaurů," radí mi. Klušu tedy s ostatními, nahatá jako Eva v ráji, a nemyslím na to. Kdo by se styděl něčeho vytesaného z kamene?

Přibývá rad a zkušeností. Lída, ostřílený vojenský zajatec z Ruska, sbírá ze země hadry, které jsme si sešily místo koberečku. Pečlivě se do nich před spánkem balí, jako mumie.

„Jak můžeš spát v těch špinavých hadrech?" dotírám.

„Jestli tohle všechno přežiješ, stačí ti jedna vana horké vody smýt všechny smrady a špínu. Ale revmatismu se nezbavíš nikdy."

Měla pravdu. Všechny vůně Arábie v zemi deodorantů, koupelových solí a pleťových olejů mne nezbaví dloubání v těle, které tam jako penízky do prasátka nastřádaly roky mrazu, promoknutí, nočních nástupů a korekcí.

První léta na lágrech jsou skoro zlatým věkem. Pookřály jsme. Každá v něco věří. Především je to víra v Boha. To dává rozměr životu za jeho fyzickou hranici. Přestaly jsme se bát chřadnutí, nemoci, stárnutí, záhuby. Modlíme se pravidelně, je to nepřetržitý řetěz, jako kdysi ve středověkém Cluny. Poučujeme se od sestřiček o pravidlech noviciátu. Vede to ke kontrole myšlení, je to spirituální náhrada materiálních nedostatků. Člověk se dobrovolně uzavře do rakve před nepřátelským světem a jeho planými lákadly. Nemáme rády, když nám někdo zvedá víko rakve vymýšlením marných nadějí. Patřila jsem v té době k radikálům. Chtěla jsem žít svůj život takový, jaký byl, bez narkózy iluzí. Neposlouchala jsem „latríny". To jsou fantastické zprávy od neznámých autorů, bez logické podstaty: že na Ženevské konferenci budou nařízeny svobodné volby pod záštitou vojska Spojených národů. Když letí nad lágrem letadla a zanechávají na obloze bílé čáry, vysvětluje se to tak, že to jsou letadla americká a píší datum našeho osvobození. A je to vždy datum velice blízké, vždy se našel pohotový augur, který uměl číst budoucnost z letu letadel. Soptím ve svém fanatismu proti takové naivitě. Jednou mi to vymluvila Růženka: „Nemáme právo brát naději, i když nicotnou, nemůžeme-li ji nahradit něčím vyšším."

Je špatná doba. Žádná naděje. Jen přibývá zpráv o nových procesech i nových, bledých tváří. Už dávno víme, že každá situace má v sobě element komična. Protože jsme to komické hledaly a dokázaly vidět, přežily jsme. Ale teď se musí najít něco nevídaného, nového, sranda, v níž by bylo místo pro každého. Recese navzdory smutku.

Připravuje se První reprezentační bál v Mramorové síni paláce A. Dívky i stařenky horečně pracují. Píší krasopisné pozvánky, na káblovně se krade měděný drát a vyrábějí se šperky, švadleny šijí z hadrů, papíru a ničeho maškarní kostýmy. Krade se na smetišti všechno, z čeho se dají vyrobit meče, kolty a štíty, královské koruny, vousky pro mušketýry, paruky pro rokokové dámy.

Po nástupu se scházejí první hosté. Mramorová síň je vyzdobená girlandami. Pierot sype kolem konfety, vstupuje sultán s harémem krasavic v závojích, tanečnice chrastí náramky, jsou tu piráti a kovbojové, šaškové a princezny, v rohu nástroje z plechu a papíru a na valchu vyhrává dixík, Louis Armstrong s obličejem našmírovaným krémem na boty zpívá svá blues. Podává se káva a všemožné lahůdky upravené z drobečků, marmelády a různých přísad smetiště. Tančí se, každý se odvázal, je to dokonalá atmosféra maškarního mumraje.

Hlídky na chodbě byly nečekaně zaskočeny stráží. Celá četa se jich řítí do umývárny. Havajská tanečnice ještě v polosnění zavěšuje věnec květů kolem krku dozorce „Škrholy".

„Kde si myslíte, že jste?" řve náčelník, modrající vzteky jako borůvka. „Jste tady, abyste si odpykávaly svoje zločiny. V mém lágru se žádné srandy trpět nebudou!"

Soudruzi se rozpačitě snaží někoho rozpoznat. Ale jak rozpoznat ženy zkrásnělé, omládlé, bez vězeňských čísel? A navíc v maškarním převlečení?

Sápou se na první tančící pár, který jim padne do ruky.

„Jméno! Číslo!"

„Admirál Nelson," představuje se s dvornou elegancí Libuše a tasí šavli na obranu Lady Hamilton.

„Mylady, odcházím do vyhnanství. Jste ochotna následovat mne i tam?"

„Držte huby! Ticho a odchod do korekce!" sípá teď už vztekem zsinalý náčelník.

Mizí ve sklepení Hadrián z Římsů, Louis se svým dixíkem, šaškové, princové i dvorní dámy.

Nejhůř na tom byla havajská tanečnice Marta. Krom šmíru ze šicího stroje měla toho na těle pramálo. A bylo to v prosinci.

Fotografi e z píseckého gymnázia. Dáša v první řadě

uprostřed — v tmavých šatech s bílým límečkem.

Marta Šimková s dcerou Martou na vyjížďce v Písku.

Ale Fanynka se nic nebojí a podstrkuje dál, máme o ni strach a také se bojíme, že místo ní dají do kuchyně jinou, lakomou, která dá jen svým kamarádkám a nás odežene jako psy od masných krámků.

Z marodky vychází andělíčkářka Marienka. Čisťoučká a usměvavá, pěkná jako baňatá lahvička. Pročesává si pomalu dlouhé havraní vlasy a usmívá se něčemu, co už je mdlé v paměti. Jak tam stojí na schodech, s rukou náhle ustrnulou uprostřed pohybu, je sličná a lidská jako jiné ženy, které se rády zasnívají a usmívají něčemu, když se češou. Její pleť je hebká a matná jako smetanový samet. Marienka má všechno. Zdraví a voňavky, čistou postel a hojnost jídla, návštěvy, kdy se jí zachce. Vykračuje si teď ke strážnici. A nečeká poslušně, až jí bude otevřeno. Zabuší pěstí do vrat a zvolá:

„To som ja, Marienka!"

A je to jako královské heslo, brána se ihned otevře a Marienka vyjde ven. A nejen každá brána se otevře před Marienkou, ale i každá ústa k úsměvu, neboť je dobře předcházet si všemohoucí Marienku. Je naší ošetřovatelkou a rozhoduje o tom, kdo smí být přijat do nemocničky, kdo může dostat léky a kdo je simulant, ztratí občas slovo za tu, která jí přinese dar, znelíbí si tu, která dary nemá nebo nenosí, rozhodne, kdo má dostat lehčí práci a kterou nemocnou je možné vyhnat na pole rozhazovat hnůj. Každý z ní má strach, protože nemoc a fyzická bolest rozhoduje o mnohém, je velký rozdíl dostat hojivou mast na kůži spálenou sluncem a práci ve stínu nebo se vláčet dál polem s potem pálícím v protrhaných puchýřích. I dozorci se jí bojí. Je jejich noční potěchou a mohla by odmítnout, a kam se v noci vydat, když do nejbližší vesnice je daleko? A tak její sebedůvěra a moc roste jako ty její krásné vlasy, které, co Marienka v Železovcích bude, slunce nespálí a prach nepošpiní.

Sotva vrata zapadla, rozbíhám se na marodku. Umírá tam Věra Kasíková. Je jí dvaadvacet let. Byla z dělnické třídy a sama také dělnice. Zúčastnila se dělnické stávky v Plzni. Polapili ji s ostatními stávkujícími spoludělníci, členové Lidové milice. Pomstili se jí, zrádkyni dělnické třídy, krutě. Odsoudili ji na 8 let a poslali do lágru ze všech nejhorších, na Nýrovce. Byla tam jediná politická mezi samými vražednicemi a prostitutkami. Nenáviděly ji od počátku. Naschvál jí dávaly nejhorší práci, nedopřály oddechu, posmívaly se jí, proklínaly ji.

Věra začala hubnout a stále měla horečku. Když už se sotva potácela, přece jen se jí vražednicím zželelo. Jen Marienka neměla slitování. Vražednice se začaly bouřit a nakonec ji na otevřené drezíně doharcovaly do našeho lágru. Odvlekly ji na marodku, protože chodit už nemohla.

Velikonoce byly veselé. Od časného rána se ozýval ze strážnice radostný smích. Vybíhá Marienka, nejkrásnější z kurtizán, a za ní ostatní líbeznice, utíkají o závod, zajíkajíce se smíchy, za nimi přes dvůr dozorci, nemrskají dívčence pomlázkou, jak bývá dědinským zvykem, ale po městsku je postřikují voňavkou. Fekete, starý kavalír, rozdává svým souložnicím vyšívané šátečky.

Věra leží žlutá jako vosk, rty prokousané bolestí do krve. Spí. Nemohu pro ni teď nic udělat. Už asi neví o světě. Ještě včera měla jasnou chvilku a žádala o povolení, aby jí někdo napsal dopis pro maminku. Pan náčelník odmítl, protože zradila dělnickou třídu. Za dva dny ji odvezli do Nitry. Ještě ten den zemřela na tuberkulózu střev.

Marienka popila na strážnici vína a tu noc tam bylo veselo až do bílého rána.

Pilně pracujeme na širých lánech. Tupými motykami okopáváme řepu, po kolenou se plazíme a vytrháváme plevel, slunce praží, ve stínu pod akáty pokojně sedí dozorci, ukrajují z bílého chleba a špeku a zapíjejí vínem z čutory. Dnes jsme zlostné jako roj sršňů. Máme vztek na slunce, jedna na druhou, na celý svět. Velitel Ratlík se na nás konečně dopálil a žene nás na jiné pole. Je celé zarostlé bodláčím. Nařídil četařce, aby nám odebrala motyky, a musíme teď vytrhávat bodláky holýma rukama. Večer naše četa musí zůstat stát na dvoře dlouho po nástupu. Když nás konečně pustili na celu, byla světla už zhasnutá. Rozsvítily jsme svíčky a viděly tu spoušť.

Slamníky jsou rozřezané, sláma vysypaná po zemi, do té je vylitá voda z kbelíků, kterou vždy ráno nanosíme, abychom se večer mohly umýt. V jedné hromadě leží naše mýdla, ručníky, rozšlapaná marmeláda, deky, dopisy z domova, všechen náš majetek. Bylo skoro ráno, než se nám podařilo všechno urovnat, uklidit, protože jinak bychom byly druhý den potrestány za nepořádek.

Druhý den jsou naše ruce zanícené a opuchlé, protože jsme neměly čas ani světlo vybrat bodláky. Ratlíkovi se dnes nechce jít s námi. Vysvětluje náčelníkovi svoji svízel. Náčelník ho posílá na zotavenou s mírumilovnou „tango četou". Tango četa jsou ženy se sníženou pracovní schopností a staré bábušky, většinou všechny politické. Pokulhávají, některé se vlečou za přidělenou prací o berličkách. Tango četa s námi projevila nečekanou a heroickou solidaritu. Večer se vrací přes starý most, zavěšený na řetězech nad řekou. Je třeba jít pomalu a každá jinou nohou, aby se most nerozkymácel. Choré ženičky se řadí u mostu. Ratlík zakončuje průvod. Sebraly všechny síly a vykročily stejnou nohou, pochodují jako četa granátníků, levá, pravá, a pohvizdují „Pochod kukaček".

Most lítá ve vzduchu jako houpačka na matějské pouti. Ratlík zoufale řve rozkazy, je vymršťován do vzduchu jako na trampolíně, čepice mu spadla do řeky a dravý proud ji odnáší, samopal ho nemilosrdně buší do hýždí. Snaží se zachytit lana, kterým je most ohražen, zbledlý strachy, protože každý o něm ví, že neumí plavat. Domlouvá, prosí, ale nikdo ho neposlouchá. Vrhne do řeky, a kdo ví, co ještě se mu strachy stalo. Při nástupu žaloval. Předváděl soudruhu náčelníkovi, jak ten most rozhoupaly a jak on sám, na konci mostu, trpěl ve velkém nebezpečí. Lágr řve smíchy. Dlouho nás nechali stát a tango četu roztrousili mezi zdravé.

Korida pokračuje. Ratlík je zapšklý a nemluví. Vymračuje se jako malý ďáblík a dělá naschvály. Nechce nikoho pustit na záchod. Na poli se to dělá tak, že se postavíme do kroužku a uprostřed sedí ta, která jde na záchod, až se všechny vystřídáme. Ale Ratlík trucuje a rozhání kroužky. Prostitutka Mandelinka se dopálila. Vyhrnula vysoko sukni a vymočila se před jeho očima.

„Teď jste ukázala, jaký máte charakter!" vykřikl v zhnuseném údivu trýzněný Ratlík. Neboť to, co Mandelinka ukázala, bylo opravdu nad pomyšlení. Od té doby jsme místo „velká zadnice" říkaly „velký charakter". Některá také mohla být popsána jako bezcharakterní.

Po epizodě s Mandelinčiným odhaleným charakterem nás opatřili přenosnou latrínou. Něco jako královská nosítka, narychlo sbitá z prken, místo baldachýnu visí kolem rozstříhané pytle. K obsluze vybral Ratlík své zvláště oblíbené panoše – Rosťu a mne. Přenášíme s Rosťou latrínu denně z pole na pole, vykračujeme si to s ní vesnicí, lidé vybíhají z chalup zhlédnout to nevídané procesí.

„Nejde na vás mdloba, Výsosti? Přejete si vonných solí?" volá do latríny Rosťa.

Během práce vodnárky roznášejí v kýblu zteplalou vodu. Nabírá se jedním otlučeným hrnečkem. Svorně z něj usrkává básnířka i luetická šlapka, bezzubá cikánka i řeholnice, zdravá, nezdravá, přítel, nepřítel.

Všechno je proti nám. Nenávist je v horkém vzduchu, v prachu a v dešti, v celé přírodě, kterou musíme zdolávat nekonečnou prací, nenávist je v prvním paprsku slunce, protože věští horký den. Nepřátelská je louka plná kvítí, protože ji musíme pokosit a seno sklidit, rychle, jako mávnutím čarovného proutku. Jsme nenáviděné a tisíckrát prokleté. Nenávidí nás dozorci, protože kdyby nás nebylo, třeba by je poslali někam do městské věznice. Nenávidí nás vražednice a prostitutky, protože kdyby nás nebylo, byl by režim v lágru mírnější. Nenávidí nás ženy odsouzené za válečné zločiny, protože kdyby nás nebylo, pan prezident už by jim dávno dal amnestii. A také, ach, jak nemilé, setkat se s bývalými oběťmi v ponižující jednotě. Esesačky si hrály do našeho příjezdu na nevinné oběti české poválečné zvůle, ale teď jsou mezi námi ženy, které poznaly Brigittu, jež v Ravensbrücku štvala cvičené psy na vězně a vybírala pro selekci do plynu, Lydie nezapomněla tváře těch, které ji trýznily v Osvětimi. Oběť i mučitel pod jednou střechou. Padá na ně stejný déšť i pot do stejné brázdy. Rozdíl byl jen v tom, že mučitelky byly propuštěny mnohem dříve než jejich oběti.

Ale nebyly jsme to jen my, trestankyně, pracující do úmoru. Blízko našeho lágru je lágr bláznů. Nebyli to vězni, jen bezprizorní ubožáci, za které se neměl kdo přimluvit. Svezli je z různých koutů republiky, aby i oni přiložili ruku k budování. Tak jako my i oni si balili proti zimě nohy do novin, tak jako my i oni se přikrývali Rudým právem proti slunci a dešti za polední přestávky. Tak jako my i oni byli vyvrhelové společnosti, protože v oněch dnech se dokazovalo, že socialistický člověk je zdráv na těle i na duchu. Kdo nebyl, byl odstraněn z dohledu.

Začala doba žní. Pracovní doba se prodloužila. Pracujeme teď od úsvitu do tmy. Jsme vyčerpané vedrem a těžkou prací. Studentka Helenka uklouzla na mlátičce a stroj jí utrhl nohu po koleno. Večer se vracíme do lágru vyprahlé žízní, zčernalé prachem, košile ztvrdlé potem a špínou. Spadla jsem z drezíny jako pytel brambor, ani neohnu kolena.

Ležíme v polední přestávce jako brouci v prachu a uschlých kravincích. Nemohu únavou ani jíst. Vedle mne se baví dvě bezzubé ženičky, zbědované k nepoznání jako žebračky.

„Také ši mívala šatičky od Podolšké? Já ti měla moč dečéntní šatičky. A ten klobouček od Tombó, každý še ohlížel za tím kloboučkem…"

Rozesmála jsem se na celé kolo. Copak je možné, že někde na světě se ženy parádí a někdo se za nimi podívá v obdivu? Je někde svět, kde ti spraví zuby dřív, než ti vyhnijí? Je možné, že teď, právě teď, když já ležím v suchém lejně, nějaká žena leží na pláži a nabírá stříbrný písek do dlaně a propouští ho mezi štíhlými prsty? Je možné, že v této vteřině, když únavou nemůžeme jíst, někdo zasedá ke stolu s kyticí a zvedá sklenku aperitivu, ve kterém chrastí led? Nemožné! Nemožné!

Podřimuji. Zdá se mi, že se připravuji se setrou na ples.

„Tak už jděte, fi ntidla!" čepýří se s mateřskou pýchou mamka a narovnává mi neposlušnou kudrlinku nad čelem. Předtančuji s „Pážátkem" polonézu. Platinové vlasy mu svítí jako svatozář. Při každé fi guře, která nás přivede blíž, mi jedovatě sykne do ucha: „Už zase koketuješ?" – ale usmívá se přitom sladce a nikdo netuší, jaký je žárlivec. „Protivo!" syčím zpátky. Po každém plesu jsme spolu týden nemluvili. Usmíváme se, teď jsme k sobě obráceni tváří, je mi tak lehce, teplo, horko… Probouzím se a vidím a cítím, že kráva, která se nedaleko popásala, přišla blíž a utrousila mně na nohy.

„Nič ši ž toho nedělej, kdo ví, po čem budeš krášná," chechtá se arbiter elegantiarum.

Přihnala se bouře. Blesky se klikatí na obloze. Dešťová kapka srazila motýla z kvítku svlačce. Hrom burácí, leje jako z konve. Některé ženy se bojí bouře a pláčou. „Robte, ženičky, robte," volají dozorci skrytí pod vozem, ale hrom a vítr jim rve rozkazy od úst. Ten den jsem se rozhodla pro akci. Už tohle déle snášet nebudu.

Ráno jedeme drezínou na Rozinu. Obhlížím si terén jako generál před bitvou. Jenže v téhle bitvě nebudu mít ani vojáčka a asi je předem prohraná. Ale musím, musím změnit svůj život! Pole je pusté, nikde ani strom, ani keříček. Ale hned vedle je lán nepokosené kukuřice. Využívám zmatku a hádky o nářadí a pomalu se blížím ke kukuřici. Už jsem skrytá ze všech stran. Plazím se rychle, ale opatrně po břiše. S hrůzou vidím, že to bylo jen kratičké políčko, které hned za návršíčkem přešlo v pustý lán. Co teď? Stojím jako smutný paňáca na střelnici, prima na dostřel. Zahlédli mne? Modlím se střelnou modlitbičku k sv. Johance z Arku a všem svatým, kteří byli ve vězení.

Z nebe se spustil nečekaně liják, hustý jako korálový závěs. Jsem neviditelná, rozbíhám se do svobody, zběsile, nezadržitelně. Za pár hodin se vyjasnilo. Přebrodila jsem potoky a rozvodněnou říčku, několikrát jsem zahlédla helikoptéry, docela nízko nade mnou. Šla jsem hájem a pasák koz s pytlem přes hlavu proti dešti mne neviděl. Zastavila jsem se v sadě a posbírala napadané broskve. Po dešti všechno vonělo a ptáci zpívali o závod. A všechno bylo přátelské. Na vinohradech visely zrající omoklé hrozny jako obrovské benátské korále.

Najednou mi bylo veselo, necítila jsem únavu, hlad, nic, jen čistý vzduch, silný jak šampaňské, viděla nekonečný prostor před sebou, bylo mi, jako bych byla jediná na světě, jako bych slyšela odevšad vyzvánět zvony. A nikdo mne neviděl, nezakřikl, nezastavil, netrestal, nepolapil. Chvíli jsem běžela strání dolů, mávala pažemi a hrála si, že jsem motýl, a zas vykračovala jako maršálek, všechno zlé bylo zapomenuté a neexistující pro tuhle malou chvíli, uvědomovala jsem si s radostí, že i když mne chytí, tahle chvíle mne vzkřísila jako živá voda, že ji budu vždy znovu prožívat, až zas někdy budou jen suché kravince a v nich jako hmyz ležící ženy.

A modlila jsem se a zpívala a vymýšlela všelijaké nápěvy a hymny na oslavu svobody, bloudila, padla na mez, válela jsem se ve vonící mateřídoušce, zula boty, a byla jsem tak svobodná, že jsem mohla kráčet bosa. A ten, kdo někdy nebyl svobodný, mi dá za pravdu, že jsem nebyla ani trochu blázen.

Druhou noc jsem měla nehodu. Chtěla jsem se dostat co nejdále od lágru a v tmavém lesíku jsem spadla do hluboké jámy a vymkla si kotník. Teprve když se rozednilo, podařilo se mi vyškrábat nahoru. Noha otekla a velice bolela. Belhala jsem se dál. Když se dostanu do Bratislavy, pokusím se dostat do Vídně. Když mne chytí, do Železnovců už mne nepustí. Nejspíš to budou Pardubice a tam mamka a celá moje početná vězeňská rodina.

Vyšla jsem z lesíku na loučku. Seděli tam u vozu dva cikáni a pásli koně. Polekala jsem se, ale pozdě! Už mne viděli. Ten mladší na mne mává oběma rukama a volá:

„Neboj sa nič, taký šat som taky nosíval!"

Přišla jsem k nim, ještě celá ustrašená, hlavou mi proletěly všechny příhody o cikánech-vrazích, ale nedali mně domyslet. Už mi ukrajují kus chleba a špeku, už vytahují ze strakatého šátku papriky, z plechovky sypou tabák a balí mi cigarety, ovazují mi hadrem kotník a dávají na něj jitrocelové listí.

„Si vydatá, alebo dívča?" ptá se ten mladý. Znovu trnu, co když mne chtějí znásilnit? Jako by tušil můj strach, rozesmál se a svalil se do trávy. Začal se vyptávat na všechno možné. Přestala jsem se jich bát. Jsou moji spojenci. Zamysleli se na chvíli, hádají se cikánsky, pak překotně vysvětlují svůj plán. Večer se budou vracet. Ukázali mně cestu ke kapličce v polích. Tam se mám schovat, přinesou mi večer cikánské šaty.

„A ked si vlasy odstrihneš, budeš vyzerat ako chlapček a v cikánskom šatě tě nechyťá, a keď ťě chyťá, rob sa, že si blázon."

Ten nápad, až na toho blázna, se mi zalíbil a hned vymýšlím všelijaké variace. Loučím se s nimi a pajdám ke kapličce. Ale kaplička je v dolině, zaplavená vodou. Je mi teď velká zima a cítím, že si musím chvíli odpočinout. Konečně jsem se zavrtala na poli do panáku a tvrdě usnula.

Mezitím přestalo pršet. Brigádníci ze státního statku vyjeli na pole sklízet panáky. A sklidili i mne probuzenou v údivu. Předseda se zaradoval. Vede mne pyšně dědinou. Nejdřív vyběhli psi, protože ti musí být u všeho první. Za nimi lidé. Kluci na mne vyplazují jazyky a dělají dlouhé nosy. Stařenky se křižují:

„Už ji vedou!"

Brzy jsem se dověděla, proč bylo to pozdvižení. Velitelství lágru rozhlásilo místním rozhlasem, že utekla nebezpečná vražednice, aby snad někdo nebyl v pokušení mi pomáhat. Za chvíli pro mne přišel místní policajt. Je strohý, vyptává se na moje jméno, číslo, délku trestu, paragraf. Telefonuje do lágru. Vše souhlasí. Zaraženě oznamuje shromážděným vesničanům, že jsem přece jen měla pravdu.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .