Poznámka úvodem

Je podivuhodné, jak málo se ví o jedné z nejdůležitějších postav našich dějin, o panovníkovi, jenž určil politickou a kulturní orientaci naší země na západní svět. Nikdo neví s určitostí, kdy se narodil a kdy zemřel, v kolika letech se ujal vlády a jak dlouho panoval. Nevíme, zda byl ženat a zda měl děti. O životě knížete Václava Přemyslovce se neví zhola nic.

Podle kosterních ostatků je možné soudit, že svým vzrůstem převyšoval své současníky a na jeho lebce je zahojená rána, jež mohla pocházet od meče. Je možné usoudit, že Václav byl statný válečník a v jednom střetu utrpěl zranění, které přežil a ze kterého se vyhojil. Je možné mu připsat stavbu kamenného kostela, jež se datuje právě do doby jeho panování. O mnoho víc nám archeologické nálezy nepoví.

Existují legendy o Václavově životě a skutcích, ale ty vznikly mnoho let po jeho smrti a byly poplatny potřebám církve, jež upevňovala svou moc pomocí regionálních světců. Velice podobné legendy je možné najíti v jiných částech Evropy, a ač jim nechybí poetičnost a literární půvab, je obtížné je přijmout jako spolehlivý popis skutečných historických událostí.

Stačí jediný pohled na tuto situaci a vyvstane nám obraz, který je snem a touhou snad každého spisovatele historické fikce. Je zde velice známé jméno historicky důležité postavy, o jejímž životě nikdo nic neví a o jehož době se ví dosti málo. To pak stačí jenom zavřít oči, přenést se do těch dávných, drsných časů našich předků a snít a snít.

Jelikož mě osud zavál za velikou louži, kde teď žiji ve státě Texas, byly to nespočetné večery po denní práci, kdy věta po větě a odstavec po odstavci, jeden sen za druhým dosti pomalu vznikala kniha, kterou máš teď, čtenáři, před sebou. Mně teď zbyl sen poslední, že se alespoň některým z Vás bude líbit.

Mezitím pozvolna připravuji druhý díl o korunovaci, panování a – snad tím nic neprozradím – zavraždění našeho ušlechtilého Přemyslovce.

Autor

Léta páně 972

Pozdní odpoledne bylo plné běsů. Temné mraky od půlnoci zakryly oblohu a stromy hlubokých lesů, obklopujících mocné hradiště, se bázlivě klaněly pánu Vichru, bohu s mrazivým dechem, jenž se proháněl krajem na svém divokém koni.

S večerem přišel déšť, jaký nikdo nepamatoval. Proudy vody se lily z nebes. Potoky vystoupily z břehů a stékaly z kopců a strání mocné jako řeky. Perun metal ohnivé oštěpy a jejich děsivý hřmot třásl kostmi prastaré matičky země. Kroupy veliké jako holubí vejce ničily střechy chýší Bohemanů, bily do jejich osetých polí a hrozily zemi hladomorem.

Manové v osadách kolem pražského hradiště zapálili hromniční svíce jako oběť Perunovi a shlukli se kolem svých ohňů těšíce své rodiny, ač sami měli hruď svíranou chladivou dlaní strachu. Ženy držely pevně v náručí své ratolesti a tiskly se k mužům, hledajíce ochranu před zlobou bohů.

Všichni Bohemané kolem hradiště byli již dobří křesťané na rozkaz svého pána a vládce, mocného Orla, ale bohové jejich předků stále sídlili v jejich srdcích. Jak děsivá noc padala na krajinu, hrozný Perun, žárlivý, jak jen nesmrtelní umějí být, připomínal všemu lidu sebe a svou úděsnou moc. Manové dobře slyšeli hřmot jeho zloby a šeptem slibovali dary a oběti, pokud jenom uchrání jejich majetky, jejich ženy a děti, dobytek, pole a chýše. Do ohňů vhodili drobty chleba a přitom šeptali modlitbu, již jim kněží ukřižovaného boha pod trestem biče zakazovali:

„Ušetři nás, Perune, vládce bohů a všehomíra. Pošli nám vlídného Dobroboga a chraň nás před vládou Zloboga a jeho běsů! Netrestej nás hladomorem, který posílá naše děti do ráje. Nezapomněli jsme na tvé háje plné starých dubů. Přijdeme se ti poklonit. Přineseme ti dary, jak jest slušné, a položíme je na tvůj kamenný oltář. A příští rok na den tvého svátku živou lidskou oběť ti dáme, jak činívali naši otcové. Jenom nás nehub, přemocný duchu!“

Pražské hradiště stálo pyšně na vysokém ostrohu nad řekou Vltavou. Mocné bylo, obehnáno vysokými valy a silnou hradbou z těl stoletých stromů. Věže opevnění byly tak vysoké, že se dotýkaly bouřkových mračen. V dřevěném paláci hradiště žil jejich pán starý, vojvoda Boleslav. Nikomu nedaly babičky sudičky při narození přiléhavější jméno – bole slávy. V bitvách neporažen, Boleslav byl mocný jako sami bohové. Před jeho jménem třásli se vládcové vzdálených národů. Pán to byl přísný a prohřešky zlosynů trestal krutě, ale o lid svůj dobře pečoval a jej chránil. Kdyby teď pán starý jenom vyšel na hradby, vztáhl paže proti bouřlivé obloze a mocným hlasem volal Perunovo jméno, pán bohů by jej jistě vyslyšel.

Ale nebylo tomu tak souzeno. Netušili Bohemanové, že jejich vojvoda, nejslavnější ze všech Orlů, co kdy zemi vládli, je již u konce svých dnů. Že je navštíven Zlobogem. Že horká nemoc z něj saje život a duše jeho že je připravena zaklepat na dubovou bránu ráje.

Jak venku zuřila zlá psota, pan Boleslav seděl uprostřed velkého sálu blízko ohniště. Mocná polena hořela vysokými plameny. Dlouhé jazyky plamenů prohýbaly se před ním jako těla dívek, jež počátkem léta tancují nahé před zraky mužů k uctění svátku Jarily, a jejich žár se jej dotýkal. Uchvácen díval se Orel na ty čarokrásné tanečnice. Sám byl kdysi velikým bohem Svarogem vyvoleným pánem ohně a v jeho mysli se vynořovaly stíny vzpomínek na krásné dny dávno minulé. Dny, kdy byl mlád a pln života. Teď byl stár a zimnice horkosti jím třásla. Dlouhá léta jeho žití znenadání dopadla na jeho ramena s tvrdostí balvanů. Těžká medvědí kožešina byla přehozena přes jeho ramena, ale přesto cítil dotek chladu, bolestivě pronikající až do morku kostí. Byl to chlad těla zasmušilé paní Moreny.

Za ním na vyvýšené podlaze stál železný trůn. Kdysi patřil jeho otci Vratislavovi, blahé paměti. Otec na něj usedl po bratru Spytihněvovi, který zemřel z poručení Pánaboha náhle a mlád. Jejich země byla tehdy menší. Mnohem menší. Jenom jako dlaň. Ale otec byl veliký vojvoda, který statečně chránil svůj lid proti všem nájezdníkům, ať už se přihnali ze země zlické, germánské či od kletých Hunů. Mnoho rodových stařešinů usedalo u jeho stolu. Mnoho bohemanských vladyků dobrovolně přijalo jeho vůli, aby našli bezpečí pro svůj lid pod štítem jeho moci. A tak Orel Vratislav svá křídla pozvolna rozpínal a jejich dominium rostlo. Když otec odešel spát za svými předky, bratr Václav usedl na železný trůn. Jaký to byl krásný člověk, požehnaný od Boha vším dobrým. Čtyřmi jazyky vládl, až se poslové z cizích zemí nestačili divit. Uměl číst a psát lépe než mnozí kněžíci, a když bylo nutné postavit se v čelo šiků a bránit zem Orla se zbraní v ruce, nebylo kdy lepšího vojvody. Sám vládl mečem nejlépe ze všech Bohemanů, takže nikdo v boji proti němu neobstál. Pouze jednou byl zle zaskočen, když král saský Jindřich, řečený Ptáčník, oblehl jejich hradiště silou tak velikou, že mu nebylo možno vzdorovat. Nabídl mu tehdy Václav dohodu mírnou a tak moudrou, že ji pán Jindřich rád přijal. Ale nerozuměli pyšní Bohemanové veliké bratrově moudrosti. Zlolajné jazyky obvinily jej ze zrady a zákeřný Zlobog zatemnil tehdy také mysl Boleslavovu. Domnívaje se, že plní poslední rozkaz svého otce, na smrtelné posteli daný, potřísnil si ruce krví dobrého bratra a dopustil se velikého hříchu. Skrze ten hřích usedl na železný trůn. Skrze ten hřích se sám vojvodou stal.

V té době král Jindřich již odešel cestou všeho těla a Němcům vládl jeho syn Otto. Boleslav dychtivě se proti němu obořil v čele svých srdnatých bohemanských šiků. Čtrnácte let se střídavým štěstím spolu válčili. Mnoho vesnic spálili, mnoho prostého lidu pobili či jali a do otroctví kupcům prodali. Mnoho lupu pobrali, ale také o mnoho přišli. Mnohým panenským dívkám a ženám počestným násilí učinili, ale také mnoho svobodných pánů na poli bojovém bylo obejmuto paní Morenou či políbeno krásnými valkyriemi. Na konci všech slavných bojů nebylo nic než bída a hlad. Všude se ozýval pláč žen a dětí. Slávy pramálo. Radoval se kletý Zlobog. Paní Morena velikou píli všude měla. S těžkým srdcem proto odložil Boleslav svůj meč a vyslal posly s ratolestí míru k nepříteli svému Ottovi.

S otevřenou náručí a velikými poctami přijal je slavný pan král na svém hradě kamenném v zemi saské. Sešli se pak, veliký král všech kmenů germánských a slavný vojvoda Bohemanů, a jak bratři spolu víno pili. Za velikého jásání lidu mírovou smlouvu oba svými pečeťmi stvrdili a pan Boleslav od pana krále praporec se lvem jejich země přijal. Byla to tatáž smlouva počestná, jakou před čtrnácti lety bratr Václav bez prolití jediné kapky krve ujednal.

S těžko udržovaným úsměvem kynul Boleslav lidu svému překypujícímu radostí, když se z Němec domů vrátil, ale v srdci jeho byl kámen. Po celé dny nepromluvil. V čas noční cítil ducha bratra svého nablízku. Rozmlouval s ním, pochopil, co se musí stát, a přijal svůj úděl. Z poručení bratrova přestal být svrchovaným vojvodou. Duch krásného Václava znovu usedl na trůn Bohemanů za velikého jásání všech tvorů nadzemských, aby na věky vládl svému lidu. Boleslav stal se pouze jeho tělesným zástupcem. On, vládce, jemuž nebylo rovno, se stal sluhou. To byl jeho trest. Již třicet sedm let mrtvému bratrovi sloužil. Kostel svatému Vítu zasvěcený, jehož stavbu bratr započal, dal Boleslav s velikou nákladností krásně dokončit a ostatky Václavovy s poctami tam nechal převézt. Až se lid divil – takovou poctu prokazuje tomu, o jehož smrt se sám přičinil.

Snad pro tu poslušnost a úctu k duchu Václavovu bylo mu dopřáno sedět na trůnu déle než kterémukoliv Orlu před ním. Ale jelikož co činil, bylo z vnuknutí ducha dobrého Václava, vše se dařilo.

Když znovu vytáhl v čele svých manů do pole, postavil se tentokrát jako spojenec po boku Otty, kdysi nepřítele svého. Spolu co bratři bojovali proti zlolajným pohanským Hunům. Veliký orel kroužil nad jejich hlavami, když obořil se Boleslav na bezbožníky. Nejsrdnatěji ze všech si jeho manové vedli. On sám pak zajal ďábelského Lelecha, jenž Hunům vládl, a v řetězech jej přivedl před pana Ottu a velkoryse mu toho zlosyna daroval jako válečnou kořist nejcennější.

Pan král z toho velikou radost měl. Lelecha do Němec s sebou přivezl a tam jej za veliké slávy a jásání lidu nechal potupně odpravit.

Jak léta plynula, Boleslav rozšiřoval zboží a moc. V čele svobodných Bohemanů nesl praporec otců do dalekých zemí a duch bratrův kráčel s ním. Stal se vládcem Krakowska, jež mu bylo dáno od vojvody Mieška výměnou za krásnou dceru Doubravku. Sňatkem tímto bylo přineseno křesťanství do zemí polských a nespočetné duše byly tak poručeny boží spáse. Dobrá to byla věc a duch bratra Václava se radoval. Potom vyhnal Huny a divoké Maďary z kopců kdysi tak slavné Moravy a přijal její vysvobozené kmeny do rodiny svého panství. Potom Bohemanové nesli své meče do strany vycházejícího slunce. Jeho manové obsadili hrady až v zemích s černými poli, kde slunce každé ráno vstává. Jeho slovo se také tam stalo zákonem. Pak táhli na poledne do velikých hor a přes ně ještě dál do zemí, kde polední slunce svým žárem spaluje tvář. Zastavili se až u samých hranic bulharského cara, mocného pána, který moudře zvolil stát se jejich bratrem a uctít Boleslava každoročními dary nežli zkoušeti moc jeho zbraní.

Nesmírná byla sláva Orlů, když se Boleslav vrátil do rodného hradiště pražského. Ani jednou neokusila vojska jeho hořkost porážky. Třásli se před hřmotem jejich zbraní všichni nepřátelé a jméno Bohemanů bylo veliké po všech končinách světa. Poslové ze vzdálených zemí padali do prachu před jejich pánem a přísahali jemu, vojvodovi, že je největším králem, který kdy živ byl. Pouze on sám věděl, že veškerá ta sláva nepatří jemu. Patřila tomu, kdo na trůnu seděl a pravou vládu země držel. Ač sám byl tělem přítomen, to duch Václavův šiky jeho manů do bojů vedl. To skrze jeho ochranu byli neporazitelní. A tak již dávno přestal Boleslav naslouchat radám vladyků a stařešinů. Jakpak by mu tito rádcové mohli dát lepší rady než duch Václavův, jenž mu v nočním spánku do ucha šeptal, co má být vykonáno. A pan Boleslav jej slyšel a byl poslušen.

Čas však nikoho nešanuje. Léta přešla a pan Boleslav zestárl. A teď za bouřlivé noci, když nemoc horká jej spalovala, věděl, že již brzo odejde cestou všeho těla a usne nekonečným spánkem praotců. Již brzy uvidí tvář Boha. Bude souzen. Opustí své země, své hrady a ochranu svých stráží, věrných Vikingů, připravených pro něj kdykoliv obětovat život. Bude sám, nahý se všemi svými hříchy a s Kainovým znamením na čele. Z veliké jeho slávy zbude jenom temný hrob, studená zem a tělo jeho stane se smrdutou potravou pro červy.

Modrý dým ohně stoupal ke zčernalým trámům a mizel skrz několik otvorů udělaných v doškách tak důmyslně, že ani kapka deště jimi nepronikla do síně. Veliké kroupy bily do střechy, ale Boleslav cítil prapodivný klid, sedě u ohně a naslouchaje praskání polen. Venkovní bouře a něžný šepot plamenů zněly jeho uchu jako bojovníkova ukolébavka.

Starý služebník Tira stál poblíž se stříbrným džbánem naplněným vzácným franckým vínem. Jeho hluboké, modré oči již viděly snad pět tuctů jar, ale přes svůj věk byl Tira stále zdatný, vysoký, širokých ramen a svalnatých paží. Jeho tvář s výrazným orlím nosem byla vrásčitá a větrem ošlehaná a husté, bělostné vlasy mu splývaly na ramena. Již mnoho let sloužil svému pánovi. Doprovázel jej do bitev. Bůh jenom ví, kolik nepřátelských bojovníků vidělo jeho modré oči v poslední vteřině svého žití, kolikrát riskoval život v bitvách za svého pána, kolikrát chránil Boleslava svým vlastním tělem v nejhustším boji. Nosil na své kůži jizvy od mečů, jež usilovaly o život jeho pána. Byl nejlepší ze všech mužů a jeho meč byl rychlý a silný jako úder blesku. Většina manů je jako víno z prostých hroznů. Nejlepší jsou v mladém věku, ale přibývající léta je zlomí a jejich paže ochabnou. Tira byl jedním z mála, co jsou jak víno z hroznů vzácných. Čím starší, tím vyzrálejší a lepší se stávají a více nebezpečí se v jejich mečích skrývá. Snad proto jej paní Morena doposud neobjala. Všichni ostatní mužové z dob jeho mládí již podlehli svodům té bohyně a následovali ji do ráje nebo do Valhally nebo do nebe křesťanů, či kam to duše udatných jdou, když džbán jejich dnů se vyprázdní a nic již nezbude z té opojné medoviny, jíž se říká život.

Tira dolil víno do Boleslavova poháru z těžkého skla krásně zdobeného ryzím zlatem, rubíny a diamanty. Do vína pak nasypal prach ze sušené vrbové kůry, jejž připravila stará vědma znalá všemožných léčivých bylin.

„Tohle pomůže tvé horkosti, pane,“ řekl tiše.

„Lžeš! Lžeš a neumíš to!“ Boleslav potřásl hlavou a zasmál se, ale byl to smích na pokraji potlačované bolesti. Brzy přešel do prudkého kašle. Když kašel pominul, pán napil se vína a zašeptal: „Morena už je tady se mnou. Vidím ji tak dobře jako tebe.“

Tira se rychle pokřižoval a pán starý dodal: „Víš, že je krásná? A chce mne obejmout. Jenom považ, taková krasavice se chce milovat s ošklivým starcem, jako jsem já.“

Vojvoda se usmál, a když zvedl zrak, viděl slzy stékající po vráskách Tirovy tváře.

„Tisíc let budeš žít, pane! Jenom si odpočiň. Ráno se budeš cítit mnohem lépe. Pošlu pro dvě otrokyně, aby tě na loži hřály.“

„Lidé umírají na loži,“ Boleslav pronesl a hleděl na Tirovu nehybnou tvář. Starý služebník se rychle uklonil. Boleslav pokynul, aby přistoupil blíž, a pak zašeptal: „Ať mi Morena dýchá do tváře, já ještě pořád umím držet svůj meč.“

Tira se opět beze slova uklonil.

Boleslav se pomalu a bolestivě napřímil a zvedl ze stolce. Vtom si povšiml mladého Vikinga, který stál na stráži u hlavních dveří. Byl to jediný z jeho osobní gardy, kterého bylo vidět. Téměř tucet dalších Vikingů bylo neviditelných – poschováváno ve stínech sloupů a temných koutů. Tito Vikingové patřili mezi tři tucty manů tvořících královskou gardu. Nikdo se jim v boji nemohl rovnat. Každý z nich odpřísáhl věrnost pánu přísahou zpečetěnou krví. Boleslav byl pro ně bohem a oni by pro něj šli na smrt bez jediného zaváhání. Jediný člen gardy, který nebyl ze slavného a starého kmene Vikingů, byl jejich velitel, starý pan Tira.

Byly doby, kdy Boleslav znal všechny své gardisty podle jména. Před lety tomu tak bylo. Dnes už ne. Mnoho věrných zahynulo v bitvách a jiní se postavili na jejich místo. Mladí, odvážní, silní a s rychlými meči. Byli stejně dobří jako ti, co padli. Každého je možné nahradit. Každého! Boleslav to dobře věděl a cítil se tím popuzen. Mládí nového Vikinga u hlavní brány jej popuzovalo. Příliš mu připomínalo ubíhající čas, jeho pokročilý věk a dobu, kdy on sám také bude nahrazen. Brzy již tomu bude! Velmi brzy!

Boleslav setřásl z ramen medvědí kůži a pomalu povstal. Hodovní síň mu na okamžik tancovala před očima, ale vše se po několika okamžicích ustálilo. Pomalu pokynul mladému Vikingovi u vrat: „Přistup!“

Mladík se přiblížil a uklonil se svému pánu, jak slušnost káže.

Jakou to má mladou tvář, pomyslel Boleslav. Mladou a bez vrásek. Modré oči plné života. Jistě bude žít ještě dlouho po mé smrti. Boleslav se podíval na Tiru.

„Ty jsi postavil holobrádka k bráně, aby mě hlídal?“

„Jeho meč je rychlý a bude pro tebe bojovat do poslední kapky krve, pane!“

„Do poslední kapky krve?“ zeptal se Boleslav a jeho hlas měl posměšný a zlověstný nádech, jejž Tira velmi dobře znal.

Bez sebemenšího varování Boleslav vytasil meč a ťal jím přes mladíkovo hrdlo. Jeho útok byl náhlý a rychlý, ale na rychlost mladíkovu nestačil. Viking jenom hbitě uskočil dozadu a čepel meče neškodně švihla pouhý vlas od jeho krku.

Boleslav pocítil prudkou bolest ve svalech a kostech, ale to nebylo nic v porovnání s bolestí, kterou pocítil ve své duši. Těžko mohl uvěřit tomu, co se právě stalo. Jak byl pomalý a neobratný. Jeho zázračný meč, za truhlu zlata koupený od kupců z daleké země, kde slunce spaluje kůži mužů do černa, meč s čepelí, do které byly vpleteny vlasy samotného Marse, boha války, meč, jenž byl dobře zakalen krví mnoha mužů, meč silný a ostrý býval kdysi v jeho paži rychlejší než blesk. Nebývalo proti němu obrany. A teď tento mladík prostě ustoupí a on mine. Boleslavův úžas se pozvolna měnil v zlobu.

„Tas a braň se,“ zašeptal.

Mladý Viking se nepohnul.

„Tas svůj meč,“ Boleslav opakoval pomalu ledovým hlasem, jenž vzbuzoval hrůzu v těch, kdo jej znali.

Mladý Viking netušil, co má dělat. Složil přísahu bránit svého pána. Odpřísáhl to v tajném obřadu krve a ohně. Byla to přísaha, již nebylo možno zrušit. Podle ní musel bez sebemenšího zaváhání obětovat svůj život pro Boleslava, ne s ním bojovat. Pokud by nedostál svému slovu, byl by zbaven cti. Stal by se mužem, jenž nemá duši – navěky proklet a zneuctěn.

Boleslav pomalu zvedl čepel svého meče a přiložil ji na Vikingovo hrdlo. „Tas, nebo zemři!“

Mladík viděl horečnaté oči svého pána. Viděl v nich, že se jej chystá probodnout. Zmaten pohlédl na Tiru, který jedva znatelně pokývl hlavou. Na to znamení Viking pomalu vytasil svůj krátký a těžký dvojsečný meč.

„Tak děláš dobře!“ Boleslav se usmál, ale jeho horečkou planoucí oči náhle zchladly, až byly jako led.

„Jak se jmenuješ?“

„Dragor, pane!“ odpověděl Viking.

„Uposlechneš každého mého rozkazu, Dragore?“

„Ano, pane!“

„Zabij mě!“

Viking se nepohnul.

„Zabij mě!“ Boleslav poručil a jeho chraptivý hlas bojoval proti dalšímu záchvatu kašle.

Dragor byl příliš ohromen, než aby se mohl pohnout, a jeho mladá tvář, která se dala snadno číst, ukazovala naprostý úžas, jenž pobavil vojvodu.

„Je to tak těžké, zabít starce?“ zeptal se s úsměvem. Potom přistoupil blíže k mladíkovi a zašeptal mu do ucha: „Já ti to usnadním, Dragore. Budeme se bít jako při souboji. Tak mě zabiješ a dáš mi dar čestné smrti s mečem v ruce. Já ti zaručím beztrestnost a stříbro. Já už žil dlouho a v mém těle je víc bolesti, než mohu snést. Vykonej můj rozkaz, Dragore!“

Boleslav se otočil k Tirovi a přikázal: „Jestli mě Dragor v čestném souboji zabije, dostane třicet mincí velkých z dobrého stříbra a nebude mu zkřiven ani vlásek na hlavě!“

Tira se uklonil. Jeho tvář byla jako z kamene, ale v duši cítil lítost nad mladým Vikingem.

„Slyšel jsi rozkaz, Dragore. Teď poslechni svého pána a bojuj.“

Dragor byl stále ohromen tím, co od něj pán požaduje, ale Boleslav mu nedopřál času k přemýšlení. Zaútočil na něj rychlými šlehy proti hlavě, krku a břichu. Dragor všechny útoky lehce pokryl. Boleslav odpověděl dalšími útoky. Byly mistrovské, rychlé jako blesk a zrádné. Kdyby se podařily, přesekly by šlachy v podpaží a za kolenem. Průměrný bojovník by jimi byl jistě brzo zneškodněn, ale Dragor byl přes své mládí pravým mistrem meče. Opět pokryl všechny útoky s naprostou lehkostí.

Boleslav zpomalil, pak zastavil a jeho tělo se sesulo v záchvatu kašle. Tira k němu běžel, aby jej podepřel, ale Boleslav jej zlostně odstrčil. Za pár okamžiků, kdy opět nabyl dechu, ukázal ostřím svého meče na Dragora a řekl: „Nebojuješ! Bráníš se jenom! Ani jednou jsi nezaútočil. Bojuj, nebo jak je Bůh nade mnou, nechám tě odpravit!“

Boleslav se otočil k Tirovi a poručil: „Jestli neposlechne, zítra ráno ho před hradbami upálíš!“

Tira se uklonil: „Ano, pane.“

Boleslav udělal dva kroky k Dragorovi a znovu zaútočil. Dragor pokryl jeho útok a poprvé švihl mečem zpět. Švihl, ale učinil tak opatrně a ne příliš rychle. Přesto viděl, s jak velikou bolestí jeho pán bojuje. Bylo na čase tento nesmyslný zápas ukončit.

Po rychlé výměně Dragor viděl, jak Boleslavův meč na chvilku zaváhal. Byl to jenom nepatrný okamžik, ale Dragorovi stačil. Zaútočil náhle s veškerou výbušnou silou svého mladého, silného těla. Jeho široký meč udeřil mocně do meče vojvodova a starci se rukojeť vymkla z dlaně. Zázračná čepel letěla napříč síní a dopadla na zem poblíž ohniště.

Ve stejném okamžiku stál Tira před vojvodou a zakrýval jej svým tělem. Ostatní strážci vyrazili ze svých úkrytů s tasenými meči mířícími na Dragora.

Mladík sklonil čepel, padl na kolena a na srdce mu usedl veliký kámen. Toužil zemřít ctnostně a statečně v boji. Toužil vejít do bran Valhally v náručí krásných valkýrií. Tam by se znovu potkal se svým otcem, který by na něj mohl být pyšný. Osud mu tak krásnou smrt nedopřál a teď jej čeká hrozné mučení a potupná poprava.

Boleslav se díval na svou ruku a nemohl uvěřit tomu, co se právě stalo. Potichu se zeptal Tiry: „Viděl jsi mě? Viděl jsi svého pána? Dítě mě teď může porazit!“

Těžkým krokem přistoupil k Tirovi a opíraje se o jeho rámě pomalu se vrátil k ohni. Tam usedl. Když bolest povolila, pokynul čekajícím strážím. Chopili se Dragora a po zemi jej vláčeli napříč hodovní síní. Před pánem jej pak drželi klečícího na kolenou. Nastal čas soudu.

Je to statný chlapec, Boleslav pomyslel. Po právu bych jej měl nechat odpravit, ale ukázal odvahu. Jestlipak by udělalo radost velikému Bohu všech křesťanů, kdybych ušetřil jeden život? Tolik mužů jsem poslal na smrt! Jestlipak by jedna milost potěšila pána Ježíše?

Pán starý se otočil k Tirovi: „Copak s ním uděláme?“

„Cokoliv Vaše Veličenstvo rozhodne!“ Tira se hluboce uklonil.

„Vládne mečem dobře,“ pokýval hlavou Boleslav a v jeho hlase nebylo zloby. Pak se podíval na Dragora a zeptal se: „Jestlipak by sis troufal jet sám napříč divokými lesy?“

Dragor zvedl oči. „Poruč, pane, a pojedu pro tebe až na samý konec světa!“

„Na konci světa bys mi byl málo platný,“ usmál se Boleslav. „Zítra ráno pojedeš na východ slunce do hradiště moravského. Tam najdeš mého syna, který byl po mně pojmenován. Tomu pak toto poručení vyřídíš – Vrať se na pražské hradiště! Vrať se bez prodlení, neboť nadešel čas, abys usedl na stolec bohemanských vojvodů!“

„Ano, pane!“ Dragor se hluboce uklonil. Byl dnes znovu zrozen a vlna štěstí zalila jeho srdce. Před několika okamžiky očekával s těžkým srdcem rozsudek. Byl již téměř mrtev, a teď je zase živ. Pokud to bohové dopřejí, čeká jej ještě mnoho dní života. Čekají jej poháry vína a večery u táborových ohňů. Čekají jej bitvy, ve kterých ukáže všem svou chrabrost. Čekají jej náruče dívek k milování. A pokud mu štěstí bude přát, jednoho dne jej čeká tanec s krásnými valkýriemi, jež jej odvedou do bran Valhally a tam jej pyšně obejme duch jeho otce.

Boleslav tleskl dlaní a stráže propustily Dragora. Mladík se připlazil k Boleslavovi a políbil jeho střevíc. Pak se zvedl ze země, poklonil se svému pánu a potichu se vrátil zpátky k bráně, kde mu bylo určeno stát stráž.

Boleslav pokynul Tirovi: „Uvolni jej. Ať se připraví na zítřejší cestu a ať jede jak s větrem o závod.“

„Jak poroučíš, pane!“

Boleslav zavřel oči, ale přesto si povšiml radosti v očích svého služebníka. Tira znal Dragora od dob jeho dětství. Měl jej rád. Učil jej používat meč již v době, kdy jako malé pachole uměl sotva chodit. Nebylo by pro něj snadné, kdyby ho měl nechat popravit, ale pokud by tak pán kázal, splnil by poslušně jeho rozkaz.

Hodovní síň náhle ozářilo oslepující světlo blesku a veliký hrom otřásl zdmi. Bouře, která zvolna plula nad zemí, byla teď přímo nad pražským hradištěm.

Boleslavova tvář se nepohnula, ale jeho oči zíraly na tenkou kozlí kůži, jež zakrývala okna. Skrz ni bylo vidět slabou narudlou záři, která plála před hradbou.

„Nemůžu dýchat,“ Boleslav zašeptal. Pomalu, ztěžka se postavil a klopýtal k oknu. Tira k němu přiskočil, aby jej podepřel, ale Boleslav jej odstrčil. Vytáhl dýku od pasu, bodl a dvěma řezy otevřel kůži. Ledový vítr a mrazivé kapky deště jej udeřily do tváře. Stařec se nepohnul. Před hradbami zářil starý smrk v plamenech Perunova kopí. Přes prudký déšť plameny hořely mocně a jejich jazyky šlehaly vysoko do nebes. Nedaleko, asi půl míle od hradu, hořel jiný strom a pak ještě jeden, na vrcholu vzdáleného kopce, který se dotýkal oblohy na straně vycházejícího slunce. Ty tři požáry byly téměř v zákrytu, jako by někomu ukazovaly cestu k hradišti.

„Co vidíš?“ Boleslav zasípal.

„Boží posel zapálil stromy v lese, pane,“ Tira odpověděl.

„Nic jiného?“

„Nic jiného, pane.“

„Cožpak nevidíš, že to je on?“

Tira neodpověděl.

„Pověz mi, kdo má právo přijíždět v ohni?“ zeptal se Boleslav.

„Pouze ty, pane.“

„Kdo ještě?“

Tira mlčel.

„Kdo ještě?!“ Boleslav zvýšil hlas.

„Nikdo jiný, pane. Pouze Orel, pán a vládce Bohemanů, má takové právo.“

Boleslav smutně pokýval hlavou: „Orel! Pán a vládce Bohemanů! Pravý vládce! Dnes v noci přijíždí, aby konečně měl svou pomstu.“

Tira se opět pokřižoval.

Boleslav pokýval hlavou a usmál se. „Nesmím být nezdvořilý. Když mě pan bratr přichází navštívit ze svého hrobu, musím jej přivítat, jak je slušné,“ řekl a jeho hlas byl ledově klidný. Pomalu kulhal napříč síní. Uprostřed se zastavil a poukázal na svůj meč, jenž stále ležel poblíž ohniště. Ze tmy vyskočil ozbrojený Viking, pozvedl kouzelnou čepel, a kloně hlavu k zemi, podal ji svému pánu.

Boleslav přijal krásnou zbraň, jež měla větší cenu než tři vesnice, a použil ji jako podpůrnou hůl. Smutný byl na Orla pohled, jak se pomalu belhal k bráně. Tira běžel za ním. Vrhl se na zem před svého pána a volal: „Ne, pane! Nechoď ven! Za této noci tam není nic než běsi a ďáblové. Nechoď, pro smilování boží!“

Boleslav se usmál, potřásl hlavou a řekl vlídně: „Ale já musím! Možná, že pan bratr uvidí moji záhubu, ale nikdo – ani on ani lesní běsi ani andělé na nebesích, ani ďáblové ze samého pekla neuvidí, že bych se bál!“

Tira vstal a v hlubokém úklonu odstoupil stranou, neodvažuje se říci už ani slovo.

„Světlo!“ křikl Boleslav a v několika okamžicích byl obklopen půl tuctem Vikingů se zapálenými pochodněmi. Dalších půl tuctu pak bylo připravených jej následovat ve skrytu tmy. Tira, jejich velitel, šel v čele, ale jeho srdce bylo těžké jako kámen. Jeho bojovníci byli nejzdatnější mužové v zemi. Mistrovství jejich zbraní se nemohl nikdo rovnat. Dvanáct jich mohlo svést bitvu s armádou ozbrojenců. Kdo však může bojovat proti nečistým duchům noci? Kdo může bojovat proti ďáblům? Jak je možné chránit pána proti ohni, jenž je vrhán z nebes, a proti ohni jeho nemoci?

Tira cítil blízkost smrti. Cítil ji ve své duši tak, jak ji cítil tolikrát předtím. Zatím jej ještě nikdy jeho předtucha nezklamala. Věděl, že život jeho pána je v nebezpečí, ale ti, kdož ho ohrožovali, byli neviditelní a nesmrtelní.

Boleslav pomalu kráčel k bráně. Pozvolna přemohl slabost a kráčel vzpřímen jako pravý vladař uprostřed svých Vikingů. Skrytí služebníci potichu otevřeli vrata a Boleslav vkročil na nádvoří.

Prudký déšť s ledovými kroupami jej udeřil do lící, ale Boleslav nevnímal chlad a psotu. Cítil bouři jako přítomnost živého tvora či jako přítomnost duchů. S mečem v ruce stoupal po úzkých schodech na hradby. Několikrát se přitom zastavil. Horečně dýchal a musel si odpočinout, proklínaje přitom svou slabost.

Konečně s vypětím všech sil dorazil na vrchní planinu hradeb a pocítil silný, studený vítr, jak se opírá do jeho prsou. Veškerou sílu, jíž ještě vládl, musel použít jenom k tomu, aby zůstal stát. Náhle silný blesk udeřil poblíž a na malý okamžik bylo celé hradiště zalito oslnivým, bílým světlem. V okamžiku vše zase zmizelo pod větrnou pokrývkou deštivé tmy.

Boleslav hleděl upřeně na hořící stromy a pak se začal smát smíchem, z něhož šla hrůza.

„Vidím je! Já je vidím!“ křičel svým chraplavým hlasem.

„Koho vidíš, pane?“ zeptal se Tira.

„Nebesa plná andělů! A ten nejkrásnější z nich má na sobě zbroj mého bratra!“

Tira cítil, jak se jej zmocňuje děs, ale stejně jako v mnoha bitvách předtím, jeho obličej se ani nepohnul.

Boleslav vzal pochodeň z ruky nejbližšího Vikinga a poručil: „Vzdalte se! Chci být sám!“

Vikingové se uklonili a poslušně odešli. Šest neviditelných, kteří se skrývali ve tmě, zůstalo na svých místech. Pánův rozkaz se jich netýkal. Tira také zůstal, ale Boleslav se na něj smutně podíval a pravil: „Morena je nablízku! Nezůstávej tady!“

„Kamkoliv půjdeš, já půjdu s tebou. Dovol mi zůstat, pane.“

Boleslav se na chvilku zamyslel. Tira to byl, kdo před mnoha lety zabořil své ostří do zad bratra Václava. A Boleslav jej přesto nechal žít. Držel jej ve své blízkosti, aby měl svou vinu, svůj přetěžký hřích každý den na očích. Tajně doufal, že jednoho dne Tira zradí také jeho. Ale nestalo se. Tira byl věrnější psa, a teď jej dokonce prosil o smrt po jeho boku.

Pokývl jenom hlavou a Tira se vděčně uklonil.

Boleslav se otočil k nekonečnému lesu a zamával pochodní proti nebesům: „Tady! Tady jsem!“

„Co vidíš, pane?“ Tira také hleděl k nebesům tam, kam jeho pán, ale sám neviděl nic.

„Překrásný kůň! Válečník ve zbroji zářící zlatem! Nese vlajku orlů a dívá se na mě! Ach, Bože, jakým plamenným zrakem se na mě dívá!“

Tira se pozorně zadíval na vojvodu. Vidiny způsobené horkou nemocí, pomyslel si.

„Nechoď blíž! Nechoď!“ Boleslav zamával pochodní před svou tváří, jako by odrážel nějakého neviditelného útočníka. Potom hodil pochodeň proti nebesům. Přeletěla přes hradby a dopadla do vody příkopu. Na několik okamžiků smůla z pochodně ještě hořela na vodní hladině, ale plameny brzy zemřely. Boleslav se díval dolů a pohled na setmělou hladinu v něm vyvolal smutek. „Tvář Moreny. Mé lásky dnešní noci,“ zašeptal.

Tira vytasil meč.

Boleslav se zasmál: „Proti komu to chceš bojovat?“ Pak vzhlédl k obloze a na tváři se mu usadil úsměv.

„Prosím, pane, vrať se na své lože!“ zaprosil Tira.

Boleslav jak by jej neslyšel. Jeho horečnaté oči, do nichž usedalo šílenství, hleděly vzhůru a jeho rty se potichu pohybovaly. Vojvoda rozprávěl s duchy.

Tira se rychle požehnal znamením kříže.

Nejednou se Boleslav sesul na kolena. Tira k němu přiskočil, aby mu pomohl vstát. Na tváři vojvody byl hluboký smutek a jeho oči zářily v noční temnotě horečkou. Potichu zašeptal: „Ty jsi ho zabil!“

„Pane?“

„Mého bratra jsi zabil! On teď žádá tvou smrt!“ Boleslav řekl tichým hlasem.

„Tvůj bratr je mrtev, pane!“ Tira hleděl na svého pána doufaje, že přijde k rozumu.

„Mrtev? Copak jej nevidíš před sebou? Copak nevíš, že stále žije? On je Orlem a pravým vojvodou a on tě odsoudil! Ale já tě nevydám katovi. Zemřeš se ctí, jako pravý válečník!“

Tira se uklonil. Možná že nemoc zatemnila pánovu mysl, ale stále byl Orlem a jeho přání muselo být bezpodmínečně splněno.

Tira pomalu zvedl svůj tasený meč.

Několik stínů za ním se pohnulo. Vikingové. Dobří válečníci a dobří mužové. Byli čestní a věrní. On byl jejich náčelník. Měl je rád a oni milovali jej. S klidnou důstojností se jim uklonil a Vikingové se uklonili jemu.

Tira přistoupil blíže k hradbám a pevně zaklínil rukojeť svého meče mezi dva kůly opevnění. Potom přiložil ostří k srdci. V té chvíli uslyšel několik mečů, jak vyjelo z pochev, a jejich čepele se sklonily. Naposledy mu jeho Vikingové vzdali poctu. Tira zavřel oči. Byl již připraven.

Boleslav se k němu přiblížil a rychle zašeptal: „Vím, že tě budu brzy následovat! Počkej tam na mě!“

„Jak poroučíš, pane! Ať ti Bůh dopřeje dlouhá léta,“ Tira odpověděl hlasem tichým a klidným.

„Sbohem, dobrý příteli,“ Boleslav pravil a jeho hlas se zachvěl.

Tira naposledy pohleděl do tváře svého pána a uviděl slzy. V té chvíli také pocítil dojetí.

„Sbohem, dobrý pane.“

Tira se nadechl, uvolnil tělo a padl na meč. Ocelové ostří proniklo do jeho hrudi a krutá bolest jej udeřila. Proběhla tělem s prudkostí, jež mu vydrala ze rtů sten. Potom ucítil slabost v kolenou. Bolest objala jeho smysly a temnota smrti se mu zatočila před očima. Pomalu se svezl na mokré podlaží hradeb. Bolest pozvolna ustoupila a ledové kapky deště jej hladily po tváři. Bylo to jako pradávné pohlazení matky.

Z temnot se vyrojily drobné plamínky, jež tančily a rostly do podoby velikého ohně, který mu měl ukázat cestu do posmrtného světa. Oheň rostl a rostl, až zachvátil veškerou noc a pak se proměnil v rytíře ve zlaté zbroji a Tira v něm poznal pana Václava. Byl mlád. Právě tak mlád jako v den, kdy mu Tirova vlastní paže vrazila do zad čepel meče. Jako duch vypadal ještě krásnější a vznešenější než v dobách svého žití. Tira věděl dobře, že hledí do tváře anděla smrti.

„Následuj mě!“ řekl pan Václav a jeho hlas zněl jako hudba.

Já jsem tě zavraždil, pane, chtěl Tira zašeptat, ale z jeho úst nevyšla ani hláska.

„Následuj mě!“ pan Václav opakoval a Tira věděl, že musí poslechnout. Vstal s lehkostí, jakou už dlouho nepamatoval. Pryč byly bolesti stáří. Byl nyní opět silný a pružný jako kdysi dávno. Byl opět mladý. Podíval se zpět a viděl starce ležícího v tratolišti krve s mečem hluboko zabořeným v prsou. To bylo jeho staré tělo. Staré a zbytečné. Laskavá smrt jej od něj osvobodila.

Pan Václav k němu vztáhl paži a Tira ji uchopil. Spolu se pak vznesli do výše a letěli nad zemí Bohemanů k nádhernému světlu do říše Boha. Do země tak krásné, že se odtud již nikdo nechce vrátit.

Boleslav hleděl na umírající tělo svého služebníka s obdivem. S jakým klidem přijal svůj osud. S jakou odvahou padl na meč. Byl to velký muž, který odešel smrtí hodnou válečníka. Náhle si Boleslav povšiml, že Tirovy rty se pohybují. Sklonil se k němu, přiložil ucho k jeho tváři a uslyšel jeho poslední slova: „Nadešel tvůj čas, pane!“

Boleslav se pomalu napřímil. Projel jím chlad noci. Otočil se, aby se vydal zpět to hodovního sálu k teplému ohni, ale náhle pocítil drtivý balvan, jenž dosedl na jeho hruď. Zachytil se paží hradby a zvrátil hlavu, aby ledový déšť zchladil jeho horečnatou tvář. Děsivá bolest v jeho hrudi pomalu ustoupila. Mohl teď dýchat volněji. V té chvíli jej uviděl znova.

Stál přímo před ním. Seděl na krásném bílém koni, jakého by pohané uctívali co boha. Jeho zbroj se třpytila zlatem a jeho vlasy zářily jako vycházející slunce.

Boleslav hleděl do tváře bratra a viděl v ní vlídný úsměv. Vždycky ho miloval a těšilo jej, že ve světě duchů byl tak mocný a tak nádherný.

„Jdeš si pro mě?“ zeptal se.

Václav přikývl.

Boleslav ukázal na ležící tělo Tiry a řekl: „Ten, kdo tě zabil, je mrtev. Co víc si ještě přeješ?“

Odpověď zazněla hlasem mírným, hlasem, který Boleslav před lety tak dobře znal. Teď však ten mírný a klidný hlas měl tak velikou moc, že třásl zemí: „Vrať, co není tvé!“

Zlatý princ pak otočil svého koně a odletěl temnou oblohou na stranu vycházejícího slunce. Armáda bělostných andělů s žhnoucími meči jej následovala.

Boleslav se pomalu sesul k zemi. Několik stínů vyskočilo ze skrytu noci a běželo k němu. Boleslav otevřel oči a viděl tváře svých věrných Vikingů. Tito mužové uměli usmrtit protivníka rychle a nehlučně. Nikdo z nich však nevěděl, jak držet při životě starého, nemocného muže.

Boleslav pozvedl paži a Vikingové se pokusili mu pomoci na nohy, ale jejich pán byl příliš sláb.

„Odneste mě do kostela,“ Boleslav zašeptal.

Čtyři muži jej rychle vyzvedli a nesli jej dolů z hradeb a na hlavní nádvoří, kde stála krásná kamenná rotunda. Jeho bratr ji začal budovat a zasvětil ji svatému Vítu. On sám pak stavbu dokončil již před lety.

Vikingové přinesli svého pána dovnitř a posadili jej opatrně na vojvodské křeslo blízko oltáře. Boleslav vydechl: „Moji čelenku!“

Jeden z Vikingů se okamžitě uklonil a běžel vzbudit strážce královského pokladu.

Netrvalo dlouho a byl zpátky spolu s mladým panem ze slavného rodu Slavníkova, který pevně svíral zlatou a drahými kameny zdobenou vojvodskou čelenku v ruce. Byl následován třemi ozbrojenými strážci pokladu.

Boleslav odpočíval schoulen v křesle, přikryt medvědí kůží, kterou mu sluhové přinesli. Jeho dech byl rychlý a přerývaný a jeho oči byly zavřené.

Mladý pan Slavník, hubený a šlachovitý muž, stál před pánem, pevně svíraje symbol jeho vojvodské moci v ruce, a nebyl si jist, co má udělat.

Náhle Boleslav otevřel oči a uviděl čelenku před sebou. „Nasaď mi ji!“

Pan Slavník se hluboce uklonil a nasadil čelenku na Boleslavovy skráně. Potom ustoupil stranou, opět s hlubokou úklonou.

K překvapení všech Boleslav čelenku opět sundal a dlouze se na ni zadíval.

Pan Slavník pocítil strach. Pokud by starý pan vojvoda našel na čelence kaz, byť sebemenší, platil by hlavou. K jeho veliké úlevě pan Boleslav zase zavřel oči a rozkázal: „Vzdalte se! Všichni!“

Pan Slavník se jako první rychle uklonil a vyšel z kostela. Strážcové pokladu zůstali. Podle zákona museli být přitomni tam, kde byla čelenka.

„Řekl jsem všichni!“ Boleslav pozdvihl svůj hlas, dívaje se na stráže. Zákon byl zákon, ale bylo životu nebezpečné být v přítomnosti pánovy zloby.

Boleslav na ně ukázal prstem a pravil ke svým neviditelným Vikingům: „Jestli se hned nevzdálí, ať zemřou!“

Zvuk tasených mečů se ozval ze tmy. Strážcové čelenky se rychle uklonili a jejich odchod se podobal zmatenému úprku. Boleslav se bolestně zasmál. Otočil se ke stínům a řekl tiše: „Vy také, přátelé moji. Pamatoval jsem na vás ve své závěti, ale tam, kam se teď odebírám, vaše meče již nebudou zapotřebí. Jděte! Prosím, jděte!“

Po chvilce zaváhání Vikingové vystoupili ze svých úkrytů. Šli k Boleslavovi a jeden po druhém políbili jeho ruku. Potom vyšli ven z kostela a čekali před těžkými, dubovými vraty v dešti a bouři. Byli rádi, že na jejich tváře dopadá prudký déšť, neboť zakrýval jejich slzy.

Boleslav potřeboval veškerou svou sílu, jež v něm ještě zbyla, k tomu, aby se zvedl. Drtivá ruka mu stiskla hruď, ale po chvilce se mu podařilo překonat bolest. Pomalu se belhal k malované, dřevěné soše, která stála na straně oltáře. Byla to socha bratra Václava. Vojvoda si povšiml čerstvých květin u nohou sochy.

Je milován, pomyslel si. Jestlipak někdo také vzpomene mě?

Pozvedl čelenku a nasadil ji soše na hlavu. Ten jednoduchý pohyb jej vyčerpal a znova pocítil drtivou bolest. Tentokrát byla mnohem horší než kdy předtím. Sevřela mu hruď krutými železnými pruhy. Nebylo úniku. Kaple se mu zatočila před očima a on padl k zemi. Pomalu se převrátil, socha bratra se mu objevila před očima a bolest polevila.

„Učinil jsem, jak sis přál,“ zašeptal a zdálo se mu přitom, že vidí úsměv na dřevěné tváři. Potom socha začala růst. Byla větší a větší, až se její hlava dotýkala kopule kostela. A pak již to nebyla socha, ale bratrův nebeský duch. Uchopil Boleslava svými silnými pažemi a zvedl jej vysoko nad zem. Tu teprve uviděl, že vedle Václava sedí na ušlechtilém koni vznešený mladík v krásné zbroji. Měl tvář, jež se podobala jeho.

„Kdo jsi, pane?“ zeptal se jej Boleslav.

Mladík se usmál a řekl tichým hlasem: „Což mě nepoznáváš? Jsem tvůj syn, jenž se narodil beze jména.“

„Můj syn?“ Boleslav zašeptal v úžasu. Okamžitě věděl, o koho se jedná. Tak takového krásného syna mu Bůh nedopřál. Vzpomínka na to, co se stalo před mnoha a mnoha lety, jej opět bodla v duši drásavou bolestí a po bolesti přišel cit, na nějž již dávno zapomněl. Znovu pocítil onu nesmírnou, krásnou a bezbřehou lásku k nejkrásnější ženě, jež kdy kráčela po tomto světě. To v jejím lůnu byl tento mladík počat. Vzpomínka mu zakalila oči. Pak, jako z veliké dálky, opět uslyšel ten laskavý, klidný hlas Václavův, jenž třásl zemí:

„Nadešel tvůj čas, bratře! Nadešel tvůj čas!“

IX

Její veličenstvo, kněžna Drahomíra, seděla u malého okna a předla len. Tenká kozlí kůže propouštěla dovnitř jenom přehršli světla a komnata vznešené paní byla temná a ponurá. Ale kněžně to tak vyhovovalo. Sedět u kolovrátku a spřádat pevné vlákno byla jednoduchá práce, kterou Drahomíra znala již od dětství. Lidé říkávali, že žádná jiná žena nedovede upříst nit tak tenkou a pevnou a že z práce paní vojvodové je možné utkat ta nejjemnější a nejdražší plátna. Paní sedávala u kolovrátku ráda, protože ji ta jednoduchá práce uklidňovala. Byla při ní sama se svými myšlenkami a vzpomínkami na své dětství a na vzdálenou zemi lutickou, ve které se narodila. Do země Bohemanů byla vyslána králem. Nejprve zde musela přijmout víru Boha, jenž zemřel na popravčím kříži, a potom se stát ženou a majetkem prince ze vznešeného rodu Přemyslovského, pana Vratislava, kterého viděla poprvé v den svatby.

Drahomíra se narodila pod šťastnou hvězdou. Ovšem byla to jedna z těch prapodivných hvězd, jež nejdříve vypadá zatměle, ale časem se pomalu rozzařuje jasněji a jasněji.

Její otec byl válečníkem z nejvznešenějšího rodu. Byl bratrancem krále Luticů, což byl dosti šťastný příbuzenský poměr. Blízký na to, aby mohl každodenně usednout u královy tabule, a vzdálený na to, aby upadl v podezření, že snad sám sní o královském trůnu. Blízcí příbuzní, kteří snad takové sny měli, nežili dlouho.

Pro sílu svých paží, rychlost svého meče, věrnost a srdnatost byl otec držen u krále ve vážnosti a oblibě. Přesto však zemřel mlád, jak je často osudem statečných mužů. Drahomíra si ani nepamatovala jeho tvář. Byla pouhé batole, když šíp Němce způsobil otcovu záhubu. Nestalo se tak ve veliké a slavné bitvě, jak by si každý bojovník přál, ale při drobné pohraniční šarvátce.

Pan král slyšel mnoho pláče od lidu usedlého v blízkosti hraničních lesů a tisknutého loupeživými nájezdy a rozhodl se zjednat pořádek. I požádal proto svého chrabrého příbuzného, aby k tomu pohraničí vyjel a tam, co je podle práva a co je slušné, dělal. Otec, poslušen králova přání, vyjel s pouhou hrstkou bojovníků, celé léto v pohraničí přebyl a dobře si vedl. Třikrát za loupežníky hnal své koně, až je dostihl a po stromech hlubokých lesů rozvěsil. Až při čtvrté šarvátce byl zasažen do slabin šípem zbabělce, jenž si netroufal se k přímému boji muže proti muži postavit. Otec, pohrdaje svým zraněním, se na podlé lapky obořil a se svými many je všechny pobil až na lučištníka. Toho na rozkaz otcův lapili živého. Prosil je o milost a sliboval výkupné, ale otec věděl, že jej šíp bodl hluboko a že rána je zlá. Cítil v duši blízkost paní Moreny a jeho poslední touhou bylo pomstít svou smrt. Nešťastný lučištník byl vysvléknut, za ruce svázané za zády na strom vytažen a pak mu otec, již slábnoucí ztrátou krve, dýkou otevřel břich, až z něj střeva vyhřezla, a sluhové mu ještě pod nohama rozdělali malý oheň, který mu nohy pekl. V hrozivých mukách a za velikého řevu, jenž trval dlouho, umíral onen lapka a otec se díval na jeho smrt, leže v měkkém mechu a popíjeje poslední doušky chladivého vína, jichž mu bylo dopřáno na tomto světě. Před půlnocí lapka dokonal a k ránu také otec odešel do sladkého ráje, zahuben krvotokem, který nemohl být zastaven.

Zatímco tělo lapkovo bylo potupně ponecháno krkavcům a dravé zvěři napospas, tělo otcovo odvezli jeho maníci na hrad, kde nad ním pan král zaplakal a nechal postavit velikou hranici naplněnou vzácnými dary, aby byl otec v ráji dobře zaopatřen. Matka Drahomíry, krásná žena věrná svému muži a pánu, jak se na dobrou manželku patří, pokorně následovala otce na pohřební hranici, kde vypila pohár otráveného vína, objala tělo svého pána a zemřela v jeho náruči. Celý národ Luticů truchlil a sám král přiložil planoucí pochodeň k hranici. Tak v dýmu plamenů velikých byl odnesen do ráje statečný muž, jenž zahynul hrdinskou smrtí ve službě králi v doprovodu své věrné ženy, která splnila svůj svatební slib a zůstala po jeho boku ve chvíli poslední. Brzy pěvci začali vyprávět příběh jejich života a smrti u hodovních ohňů.

Drahomíře byly tehdy pouhé dva roky. Tváře svých rodičů nepamatovala. Krásné písně, které oblažily srdce a vehnaly slzy do očí, byly jedinou vzpomínkou, kterou měla na otce a matku.

Král se jí ujal. Bylo jeho povinností starat se o sirotky, a jelikož byla příbuznou, adoptoval ji. Drahomíra se tak stala královskou princeznou. Jako projev zvláštní obliby jí pan král daroval otrokyni – pětiletou dívenku jménem Mirka. Po takovém vyznamenání král obrátil svou pozornost k jiným záležitostem.

Po nějakém čase soucit, jejž lidé projevovali k sirotě, ochabl. Drahomíra vyrůstala se služebnými ženami, aniž by si jí kdo všímal. Spala v čeledníku a oblékala se podobně jako služky v hradišti. Dokonce jim vypomáhala s jejich pracemi. Byla již zapomenuta králem a jeho dvorem. S trpkým úsměvem sama sebe nazývala „zapomenutou princeznou“. Ale služebné ženy ji milovaly a Mirka byla její ochránkyně a nejlepší kamarádka. Obě dívky spolu vyrůstaly spíše jako sestry než jako otrokyně a její paní.

Roky plynuly, až jednoho dne byl jejich život narušen a změněn hrozivým činem.

Mirce bylo třináct a již již se proměňovala v ženu, když si její mladé tváře a krásné postavy povšimly ďábelské oči. Jeden z bojovníků, králův oblíbenec, pan Kuna, byl toho dne zpit vínem a uřknut Černobohem. Následoval Mirku za koňské stáje a tam ji napadl. Byl velkým a silným mužem. Strhal z ní šat a učinil jí násilí se vší krutostí své temné duše. Tři jeho sluhové ji přitom pevně drželi, aby měla nohy doširoka otevřené, jak se jejich pánovi líbilo. Když pan Kuna uspokojil svou žádost, dovolil svým chámům, aby se na ní také vystřídali. Byla přece pouhou otrokyní. Sluhové učinili, jak jim bylo dovoleno, a s povděkem chválili štědrého pána. Mirku pak zanechali ležet na slámě jedva při vědomí. Služebná žena ji našla. Dívenka ztratila mnoho krve a v noci ji uchvátila horkost. Paní Morena tancovala kolem jejího lože připravena ji odnést do ráje a Drahomíra byla zdrcena smutkem. Pomyšlení, že by mohla přijít o svou nejdražší přítelkyni, bylo příliš bolestivé. Přestože jí tehdy bylo pouhých deset jar, sama o ni neúnavně pečovala dnem a nocí. Dcera šlechtice a podle zákona země královská princezna tak posluhovala otrokyni. Mohla přitom jedva dýchat bolestí, když viděla bledé tělo Mirky den ode dne chřadnout. Dva týdny to trvalo, než paní Morena přiznala svou porážku a odešla hledat jiné duše k pocelování polibkem smrti. Mirka se začala uzdravovat.

Za těch dnů a nocí zoufalství Drahomíra poznala poprvé děsivou hloubku nenávisti. Byl to cit, který jí pronikl až do morku kostí, který pálil jako oheň a posedl duši. Byla to nenávist, která ji zaměstnávala dnem a nocí. Nemohla myslet na nic jiného než na pomstu. Jednoho večera po setmění zanechala Mirku v péči služebných žen a šla sama temným lesem do posvátného dubového háje prosit boha Svantovíta o radu. V proutěném koši přinesla kohouta. U kamenného oltáře mocného boha rozdělala malý oheň, nedbajíc chladu noci svlékla ze sebe šat, nožem uřízla kohoutovi hlavu a pomazala své ještě dětské tělo jeho krví. Potom, jako oběť, pokropila krví také plameny ohně a sochu boha vyřezanou z modřínového dřeva. Přitom šeptala soše svou touhu zahubit muže, již tak hrozně Mirce ublížili. Když to učinila, uslyšela nad sebou tiché zašumění. Proti noční obloze se mihla křídla sovy. V té chvíli věděla, že bůh slyšel její prosbu.

Vrátila se zpět do hradiště a začala vymýšlet úklad, jenž měl vyplnit její přání. Věděla, že se pouští do nebezpečné hry. Neúspěch ji mohl stát život, ale jak mohla neuspět, když Svantovít byl na její straně?

Příštího dne po poledni, když pan král přijímal své poddané a poskytoval slyšení a soud před svým trůnem za přítomnosti významných manů země, zařadila se mezi několik příchozích a trpělivě čekala, až na ni přijde řada.

Oblékla se úmyslně v ubohý šat, jaký příslušel otrokyni či nízké ženě žebravé, ale nikoliv dívce, jež měla právo se nazývat pánovou dcerou. Králův ceremoniář ji nejprve nechtěl vpustit do trůnní síně. Byla jenom dítě a vypadala tak nuzně, ale Drahomíra si počínala se sebedůvěrou a vznešeností, že se králův sluha přece neodvážil ji zahnat.

Pan král byl nejprve pobaven tou sebevědomou dívenkou oděnou v šat žebračky. Až když promluvila, poznal ji. K překvapení všech Drahomíra prosila pána, aby jí dopřál soudu, a když jí to král s úsměvem přislíbil, pravila, že její otrokyně byla brutálně poraněna násilným mužem a nemůže jí sloužit. Navíc byla připravena o panenství, které jak známo zvyšuje cenu mladých otrokyň. Ukázala prstem na pana Kunu, jenž se dopustil násilí na Mirce, a pravila, že ten pán tak hrubě poškodil její majetek, vzal jako zloděj, co mu nepatřilo, a pražádnou náhradu jí za to neposkytl. Tím se dopustil pychu a ona žádá pana krále o spravedlnost.

Kuna zrudl hněvem. Byl zde veřejně nařčen spratkem v cárech ze zločinu. Dokonce z podlé krádeže, což bylo podle obyčeje trestáno na hrdle provazem! To bylo pro něj víc, než jeho pýcha mohla snést. Jeho mysl byla opět otupena truňkem a on zapomněl ve svém hněvu, že je v přítomnosti krále.

„Co si ta čubčí dcera dovoluje?“ křičel z plných plic. „Říká lež! Nic než zlolajnou lež! Dovol mi, pane, abych ztrestal tu kletou čarodějnici!“ zvolal a jeho ruka sjela k rukojeti meče.

Drahomíra se rozběhla k trůnu, padla před králem na kolena a hlasem plným strachu, jejž měla dobře připravený, zvolala: „Chraň mě, otče!“

Pan král povstal a jeho věrné stráže se za trůnem pohnuly. Ač rozezlen chováním svého mana, králův hlas zněl poklidně, téměř mírně. Ale byl to tentýž klidný hlas, jakým pronášel rozsudky smrti.

„Jsi pod mojí ochranou, dcero. A ty, pane Kuno, se upamatuj, kde stojíš!“

Tvář bojovníka zbělela jak vápenný kámen. Pustil rukojeť meče a uklonil se pánu: „Odpusť mi, pane! Je mužskou přirozeností brát ženy do náruče. Ta mladá děvka je pouhou otrokyní, a pokud si tahle dívka žádá úhradu škody, dám jí stříbra, kolik si jenom bude přát.“

Král se obrátil k Drahomíře: „Co říkáš, dcero, přijmeš stříbro jako spravedlivé urovnání?“

Drahomíra násilím potlačila pocit ošklivosti, který v ní Kunova řeč vyvolala. Cosi podobného ovšem očekávala a odpověď již měla připravenou: „Jak mohu přijmout, pane? Jedním dechem mi pan Kuna hrozí a nazývá mě lhářkou a druhým dechem přiznává, že mluvím pravdu, že vzal, co mu nepatřilo, a nabízí stříbro, aby se vykoupil. Co praví o tom zákon země?“

Všichni v sále se podivili nad tou řečí drobné dívenky.

„Podle zákona máš právo žádat trest včetně trestu hrdelního. Já pak tvou žádost posoudím a podle práva rozhodnu,“ odpověděl král.

„Jsem v dětských letech, pane. Netroufám si sama žádat život urozeného pána. Ať rozhodnou bohové svým soudem, co se má stát. Snad se najde meč v tvém království, který se zastane tvé dcery.“

Mužové v sále pochvalně pokývali hlavou, opět ta drobná dívka promluvila dobře a král pravil: „Staň se, jak si přeješ. Zítra dáme vola jako oběť bohům. Potom se pan Kuna bude hájit s mečem v ruce tvému nařčení a bohové ať rozhodnou, co se má stát.“

Král tleskl do dlaní. Jeho rozhodnutí tím bylo konečné. Pan Kuna se uklonil. Byl jedním z předních bojovníků země a mečem se uměl dobře ohánět. Sám stál po králově boku v bitvách. Byl si jist, že na soudě bohů dobře obstojí proti jakémukoliv soupeři. A až bohové moudře rozhodnou a on zabije Drahomířina zastánce, pak jenom vyčká na vhodný okamžik a vyřídí si účty také s ní.

Drahomíra se poklonila svému otci a kráčejíc pomalu a zpříma vzdálila se z korunovační síně, berouc s sebou obdivné zraky všech. Také ona byla spokojena s výsledkem. Kdyby požádala o hrdelní trest, král by takové žádosti nemusel vyhovět a mohl by rozhodnout, že odškodnění stříbrem je dostačující. Pan Kuna byl přece jenom u něho v oblibě. Ale soud bohů ani král nemohl odmítnout. Pan Kuna byl zdatný, ale již dlouho do pole nevytáhl a v dobách mírných příliš často holdoval truňku. Také mu již přibylo něco jar a skráně jeho začaly prokvétat stříbrem. A v království bylo mnoho mladých, dobrých bojovníků dychtivých ukázat zdatnost svému pánu a zasloužit si tak jeho přízeň. Kunova obhroublá povaha mu také získala nepřátele. Drahomíra již měla svůj meč vybrán. Mladého muže, snad dvacet jar, z rodu smrčinského vladyky, souseda držav Kunových, který strávil několik let své mladosti mezi Vikingy a bojovat prý uměl jako sám bůh Svantovít. Mezi jeho otcem a panem Kunou panovala zášť, neboť Kuna jejich zboží tiskl a králova přízeň mu byla ochranou. Teď mladý a statný pan Smrčinský dostane příležitost pomstít léta křivd.

Druhý den po poledni celé hradiště jedlo maso z obětovaného vola a mužové pili víno a potom v pozdním odpoledni, když duše bohů byly již zajisté přítomny, došlo k řádnému boji mezi Kunou a Smrčinským. Drahomíra vybrala svůj meč dobře, protože při západu slunce již její smrtelný nepřítel ležel v prachu udusané země, plival krev chrlící z probodnuté plíce a jeho vytřeštěné oči zíraly k nebesům. Netrvalo příliš dlouho a Morena jej odnesla do země Černoboga. Drahomíra potom předstoupila před krále, oděna tentokrát na jeho rozkaz v háv příslušející dívce jejího stavu, a pravila:

„Bohové promluvili a já prosím, aby služebníci, kteří také spáchali zločin násilí, následovali svého pána.“

Panu králi pramálo záleželo na Kunových chámech. „Vyřkni nad nimi rozsudek, a k jaké smrti je odsoudíš, takovou smrtí zhynou zítra po východu slunce.“ Po těch slovech král dal rozkaz svým strážím a Kunovi sluhové, kteří oplakávali svého pána, byli jati, pevně svázáni a dáni k držení katovi.

Drahomíra pro ně vybrala smrt přiměřenou jejich provinění. Nechala vynést Mirčino lože na popravčí vrcholek za hradby hradiště. Tam mistr popravčí brzo ráno za pomoci svých pacholků vyvedl tři na smrt bledé služebníky Kunovy. Jednoho po druhém je dovlekl k šibenici, tam je vykleštil, přehodil jim oprátku přes hlavu, utáhl pevně kolem krku a vytáhl je na břevno čekanky. Hrozný byl na ně pohled, když o milost žebronili, krutou bolestí řvali, když jim kat nožem moudí vyřezával a nakonec nohama potřísněnýma krví ve vzduchu kopali, nežli je milosrdná smrt vysvobodila z jejich útrap. Když kat začal kleštit prvního provinilce a řev jeho bolesti se odrážel od nízkých oblak, sama Mirka prosila Drahomíru, aby jim odpustila.

Její majitelka zavrtěla hlavou a odpověděla: „Dívej se a mlč! Dívej se, jak končí, kdo ublíží mně nebo tomu, co je mé.“

Smrtí Kuny a jeho sluhů pak jako by duchové Zloboga odešli z hradiště. Mirka se začala rychle pozdravovat a za dva týdny již stála na nohou a znovu mohla sloužit své paní.

Vítězství Drahomíry bylo naprosté, ale mrtvý pan Kuna měl u dvora množství přátel. Brzy se začaly šeptat pomluvy. Zlolajné šeptání bezejmenných jazyků. Drahomíra prý zahubila dobrého pana Kunu a jeho sluhy, neboť je dětskou čarodějnicí sloužící Černobogu. Její přítomnost zajisté přinese nemoci a záhubu do hradiště. Nejlépe by prý bylo ji upálit, aby její duch byl vynesen kouřem vysoko do nebes, odkud by již nemohla škodit žijícím duším.

Král slyšel takové pomluvy. Trápily jej. Zavolal proto vědmu, starou ženu, která měla vzácný dar – slyšela hlasy ze země nesmrtelných duchů – a žádal ji o radu.

Drahomíra se o tomhle dozvěděla o mnoho let později, ale v ten den jí stará vědma zachránila život. Ubezpečila krále, že duch Drahomíry je čistý. Že je to dívenka obdařená od sudiček darem veliké moudrosti a nejrůznějších nadání. Také prý se ukazuje, že již brzy vyroste do veliké krásy. Pokud ji pan král bude dobře chovat, jak se na pravou princeznu sluší, bude ji moci dát jednomu ze svých spojenců a dobro z toho mít, neboť Drahomířina moudrost bude prospěšná lutickému království.

Druhého dne královi bojovníci přišli a beze slova odvedli Drahomíru a Mirku. Služebné ženy plakaly, když byly dívky posazeny na dvoukolový vůz tažený jedním koníkem a vyvezeny z hradiště. Také slyšely zlolajné pomluvy a bály se o svou oblíbenkyni. Jejich obavy byly zbytečné. Dva dny trvala Drahomířina cesta a na jejím konci byl malý, leč příjemný hrádek v horách. Vzduch tam byl čistý a svěží. Drahomíra byla přivítána s poctami, náležejícími královské dceři. Obdržela krásné šaty a šperky. Byly jí vykázány pohodlné komnaty, ve kterých vždy hořel teplý oheň, takže jí nikdy nebyla zima. Také několik služebných dívek jí bylo přiřčeno, aby se o ni staraly. A kuchařský otrok, který pro ni vařil dobrá jídla. Byli tam také strážní, aby ji chránili. Byli to dobří mužové, kteří brali svou povinnost vážně. Kdokoliv by se na Drahomíru byť jen křivě podíval, se zlou by se potázal. A samozřejmě měla vždy u sebe svou milou Mirku, kterou ustanovila nad všechny své služebné.

Kam Drahomíra šla, všichni se jí hluboce klaněli. Její slovo bylo všem rozkazem. Chována co nejurozenější osoba na hrádku byla nyní již pravou, a ne zapomenutou princeznou.

Plynuly dny, a měsíce a léta. Byla to šťastná doba. Drahomíra byla vyučována všem obyčejům a pracem, které jsou přiměřené pro mladou dívku královské krve, a že byla nadobyčej bystrá, učila se všemu rychle a dobře. Když po čase začala dorůstat v ženu, předpověď staré vědmy se potvrdila. Její krása byla veliká, až se mužům na hrádku dech tajil, když přešla kolem nich. Ale žádný z nich nesměl ani pomyslet na sladkost její lásky. Drahomíře pak nebylo dovoleno podílet se na jarních slavnostech k poctě bohyně Vesny, při nichž se mladé dívky a ženy dávají mužům, aby jejich nevázané milování přivodilo požehnání bohů polím a stádům. Na přímý rozkaz krále a pod pokutou smrti Drahomíra měla býti zachována co neotevřená panna.

Když jí bylo čtrnácte jar, král pro ni našel vhodného manžela. Mladého prince z klanu Bohemanských, ze země na východ slunce. O několik týdnů později byla odvezena na veliké a hlučné královo hradiště. Tam ji přijeli převzít velmožové ze země Lva. Panu králi za ni přivezli darem stříbro a jiné vzácnosti. Dobrou cenu dostal za sirotu, která spávala s otrokyněmi. S pláčem se rozloučila se svými služebnicemi, které již nikdy neměla spatřit. Pouze tři mladé služebnice si směla vzít s sebou a také věrnou Mirku, od které se nemohla odloučit. Rozličné hávy, šperky a sáhy nejjemnějšího lnu si vezla s sebou jako výbavu a věno.

Před odjezdem ji král odvedl stranou a tichým hlasem jí dal takové poručení: „Bohemanští, naši sousedé a příbuzní, jsou lidé mocného kmene. Jejich vojvoda vládne mnoha bojovníkům, jakým není rovno, a my s ním chceme uchovat spojenectví a dobrou vůli. Proto tě dávám jeho synovi. Je to muž silný a rovný. Sám se také může stát jednou vojvodou, pokud tomu budou bohové chtít. Miluj ho a užij svou krásu, jak nejlépe umíš, aby on miloval tebe. Ať naše země jsou v dobré přízni. Bude-li někdo hrozit Bohemanům, moji bojovníci jim přijedou na pomoc, a bude-li někdo hrozit nám, ať se vojsko bohemanské přivalí jako drtivá lavina a pomůže nám zahnat vetřelce. Bohemanové se teď modlí k novému bohu, který visí na kříži. Budou po tobě chtít, abys jej také přijala a vzdala se bohů našich předků. Ty tak poslušně učiníš a pro tu poslušnost budou obě naše země bezpečnější. Naši lidé budou žít v míru a blahobytu. Dají-li tomu bohové, staneš se matkou příštích vojvodů velikého kmene. Staneš se ženou, v jejímž sladkém objetí bude ukryta moc tisíce mečů. Nezklam mě a svoji zem. Nezklam Lutici.“

Otec domluvil a Drahomíra se na znamení poslušnosti uklonila. Král ji objal a políbil na čelo. Pak jí zavěsil kolem krku náhrdelník ze zlata a drahých kamenů veliké krásy. Bylo to znamení jeho vděčnosti a přízně.

Jak dávno už tomu všemu bylo. Kolo vřetánku tiše předlo, a jak se den za oknem krátil, v místnosti se stmívalo. Již pracovala pouze po hmatu prstů, což pomáhalo jejím vzpomínkám. Připadalo jí, jako by se v tmavém rohu komnaty přehrávaly dny dávno minulé. Vtom bylo její rozjímání přerušeno zaklepáním na dveře.

Její služebné dobře věděly, že si nepřeje být rušena. Pokud se někdo odvažuje přesto přijít do její přítomnosti, bude to zajisté cosi vážného.

„Pojď dál,“ řekla klidným hlasem.

Dveře se pomalu otevřely a štíhlá postava vstoupila dovnitř. Přistoupila blíž a Drahomíra rozeznala Mirku.

Otrokyně se uklonila: „Odpusť mi, paní.“

„Odpouštím ti, mluv,“ řekla Drahomíra, snažíc se mluvit vlídně, ale v duši pocítila náhlou obavu, že se snad někomu z rodiny přihodilo něco z poručení Zloboga.

„Váš syn Boleslav byl na lovu, při kterém se stala nehoda…“

Drahomíře se sevřelo srdce.

„Copak je s ním? Mluv!“

„Boleslav je v pořádku. Sám skolil svým mečem velikého kance, ale mladý pan Jasan, syn Vrchovického, má zle pochroumanou nohu. Pan Boleslav mu zachránil život.“

Drahomíra se pousmála a ze srdce jí spadl kámen: „Děkuji, žes mi o tom dala zprávu, a pošli panu Jasanovi měch dobrého vína ode mě s přáním brzkého pozdravení.“

„To není vše, paní,“ řekla Mirka rychle.

„Copak ještě?“

„Tvůj pan syn také našel v lese dívku.“

Drahomíra se rozesmála. „To mě nepřekvapuje. On jako zázrakem vždy najde v lese nějakou dívku.“

„Ta dívka je uprchlice. Říká, že putovala několik dní od strany polední. Že prý tam Němci přepadli jejich osadu, pobili jejich muže a ženy odvlekli do otroctví.“

„Říkáš od polední strany?“

„Ano, paní. Je sirotek a Boleslav ji přijal pod ochranu.“

Drahomíra pokývla hlavou a zastavila vřetánko. „Bůh mu za to požehná. Přiveď mi tu dívku, chci s ní promluvit. A ohlas mě u mého syna Václava.“

„Ten bude snad na modlitbách,“ řekla Mirka omluvně.

„Tak jej vyruš z modliteb.“

„Ano, paní,“ Mirka se uklonila a zamířila ke dveřím.

„A pošli služebnou, ať mi zapálí svíci.“

O několik okamžiků později plála na stole velká vosková svíce, která ozařovala komnatu jasným světlem, a dívka Květa stála před paní vojvodovou.

„Neboj se a pojď blíž. Napij se vína,“ pravila Drahomíra laskavě a služebná jej nalila do připraveného stříbrného poháru.

Dívka učinila, jak jí bylo poručeno. Nesměle se napila vzácného nápoje.

„Děkuji, paní,“ zašeptala.

„Chutná ti?“ optala se Drahomíra, dobře si všímajíc potrhaného roucha, které, ač bylo již trochu povyspravené nití, vypadalo dosti nuzně.

„Chutná,“ zalhala dívka a trochu se zakuckala. Nebyla na víno zvyklá.

„Nalej jí ještě,“ přikázala kněžna pobaveně a její rozkaz byl okamžitě splněn.

„Budeme pro ni muset najít nějaký lepší šat. Postarej se o to,“ řekla Mirce, která stála po jejím boku.

„Ano, paní,“ řekla Mirka. Jako tak často již znala dopředu, co si její paní bude přát, a pokynula služce, která vyndala z pleteného vaku prosté, leč dosti pěkné roucho a široký kožený pás.

Drahomíra pochvalně pokývla hlavou a otočila se znovu k dívce: „Ty staré cáry dáme ohni a ty si vezmi tenhle nový háv.“

Dívka hleděla na ten krásný oděv, jenž jí byl nabízen.

„Pro mě?“

Drahomíra s úsměvem přikývla.

„Děkuji ti, paní,“ řekla dívka a hlas se jí třásl.

„Neděkuj a oblékni si je, ať vidíme, jak ti budou slušet,“ poručila Drahomíra vlídně.

Dívka byla z vesnice pohanské, a proto bez studu svlékla svůj oděv a oblékla se v oděv nový, stále nevěříc svému štěstí. Drahomíra ji pozorně sledovala. Byla nadmíru pěkná, zdravá, dobře rostlá a již téměř plně vyspělá.

„Spáchali na tobě ti Němci nějaké násilí?“ zeptala se kněžna.

„Ne, paní. Utekla jsem jim.“ Odpověděla dívka.

„Poznala jsi již objetí muže?“

„Ne, paní. Mělo se tak stát letos zjara. Při slavnostech paní Vesny,“ řekla dívka a oči její zvlhly při vzpomínce na rodiče, sourozence a na všechny soukmenovce z vypálené vsi.

Drahomíra ji pohladila po vlasech. Byla s její odpovědí spokojená. Je zdravější pro muže milovat se s neporušenou pannou. Bude to tak lépe pro synka Boleslava či manžela Vratislava. Nejvíce by ji potěšilo, kdyby tato pěkná dívka skončila v loži Václavově, ale její nejstarší syn neholdoval náručím dívek. Trochu ji to trápilo. Taková střídmost, ač prý bohulibá, zajisté nebyla prospěšná mladému tělu.

„Teď se nemusíš ničeho bát,“ řekla dívce vlídně. „Jsi u nás v bezpečí. Ještě se napij vína a pěkně dopodrobna mi pověz, co se přihodilo v tvé vesnici.“

Květě se zalily oči slzami a tichým hlasem začala vypravovat o nočním přepadu, o požárech, vraždách, únosech a o hrozných mužích z německé krajiny, kteří spáchali násilnosti na ženách a dívkách, a dokonce také na některých dívenkách dětského ještě věku. O tom, jak se sama skryla a z úkrytu viděla smrt svého otce, jenž ač prostý maník, hrdinně se sekerou v ruce bušil do útočníků takovou mocí, že dva z nich zabil a ostatní se báli postavit se mu tváří v tvář, a jak zbabělci jej zdolali šípy z luků. O tom, jak jeho hrdinný boj upoutal pozornost všech Němců a jak ona pak díky tomu mohla popadnout dýku a uprchnout, ale jak ji jeden Němec přece zpozoroval, uchvátit ji chtěl a jak ona jej vší silou do krku bodla a do lesa utekla. A jak putovala dlouho a dlouho, chtějíc dojít na dvorec vojvody Slavníka a prosit jej o pomoc. A jak zabloudila v hlubokém lese, ale nakonec došla k veliké řece a jak putovala podél té řeky a pak po několika dnech, již vyhládlou a zesláblou, ji začala pronásledovat skupina jezdců. Ona se jim snažila uprchnout, ale nakonec byla přece jenom dopadena, ale ti jezdci byli dobří.

Drahomíra ji pozorně vyslechla a pak ji pochválila za odvahu. Přijala ji do služby a přislíbila, že pokud bude dobrá a pracovitá, bude moci zůstat na hradišti, jak jen dlouho si bude přát.

Oči Květy se utopily v slzách, ale kněžna ji objala, políbila na čelo a propustila v milosti. Dívenka odešla po velikých úklonách naplněna vděčností.

Drahomíra se otočila k Mirce: „Ohlásila jsi mě u pana Václava?“

„Ano, paní, jsi očekávána.“

Kněžna se zvedla, rychlým krokem přešla přes komnatu a dubovými dveřmi prošla ven do chladného a rychle se již stmívajícího večera.

X

Sloužící odvedli mezka, na němž byl přivázán pan Jasan, před Bogumilovu malou chýši vedle morny. Na její straně stál přístřešek se širokou lavicí. Sluhové na ni položili dvě beraní kožešiny, pak pana Jasana odvázali ze sedla a opatrně jej odnesli na lavici.

Starší ze služebných, muž z kmene lešanského, přistoupil k Bogumilovým dveřím a zabušil. Pak odstoupil a čekal. Dovnitř té chýše by nevstoupil, neboť Bogumil nesl na svých širokých ramenou tíži a opovržení hrozného řemesla. Lidé se občas podivovali nad jeho jménem. Je-li Bogumil opravdu oblíbenec některého z bohů, pak zajisté černého Zloboga, jemuž jsou proklatci katovští zasvěceni a jemuž prý všichni z nich potajmu obětují.

Netrvalo dlouho a Bogumil vyšel ven. Byl to statný muž dlouhých, vlnitých vlasů. Nebyl již mlád. Prý viděl již něco přes třicet jar. Před mnoha lety měl sám ukončit své žití na popravčím místě před hradbami, ale jelikož pražský kat byl stár a tělo jeho sláblo, byla mu dána ta milost, že se mohl stát jeho pomocníkem a po jeho smrti převzít ten děsivý úřad. Byl ze všech odsouzenců vybrán pro své mládí a sílu paží. Měl tenkrát na vybranou. Buď žít a být nadosmrti vyvrhelem, anebo potupně zemřít v oprátce šibenice. Vybral život a po zbytek svých dnů bude zpytovat své svědomí.

Jeho prvý úkon katovský bylo vypomáhat při popravě mužů, s nimiž sdílel podzemí morny. Znal je a jejich příběhy z řečí, jež spolu vedli, čekajíce na svůj osud. Oblíbil si je za ten krátký čas a pak jim musel kosti lámat a slyšet jejich proklínání a nelidský řev bolesti. Dodnes je slýchával za bezesných nocí. Musel se pak už nadosmrti uzavřít citu a neslyšet nářky nebožáků, kteří mu byli vydáni k trestání. Nemohl však tomu pomoci a z každého, jehož uvrhl do náruče Moreny, jako by v něm cosi děsivého zůstalo. Tváře popravených se mu občas zjevovaly v hrůzných snech.

Starý kat měl sám před sebou ještě dvě jara žití. Za tu dobu naučil Bogumila veškerému umění svého řemesla a ještě víc. Nejenom vykonávání všech možných trestů, všech způsobů poprav a mučení, jež byly v zemi bohemanské obvyklé, ale také umění ranhojičskému. A té dovednosti se Bogumil učil rád a s chutí, takže brzy uměl nejenom kosti lámat, ale také sesazovat, nejenom klouby z jamek provazem vytahovat, ale zase je zpět nasadit, uměl rány nejenom řezat a otvírat, ale také vínem a bylinkami čistit a pevně obvazovat, aby se dobře hojily. Po několika letech se začalo říkat, že prý nad něj lepšího ranhojiče nikde v zemi není.

Teď se Bogumil poníženě klaněl před sluhy pana Boleslava, ale nemusel se ptát, co si přejí, protože již viděl pana Jasana ležet na lavici a jediný pohled na jeho bledou tvář, jež se napůl utápěla v bezvědomí, a na neumně obvázanou nohu, pokrytou zaschlou krví, mu prozradil důvod jejich návštěvy.

Usmál se, cosi zabručel a vrátil se zpět do své chýše. Za okamžik se vrátil a nesl s sebou misku s jakýmsi lektvarem a suché listy bylin, provaz a pruhy lnu.

Poklekl k panu Jasanovi a služebníci odstoupili. Ano, bylo cosi štítivého v jejich gestu. V té chvíli se pan Jasan probral k životu a na jeho tváři se objevila ošklivost. Také on cítil odpor, že ten hrozný člověk je tak blízko něj a že se jej dokonce dotýká, ale byl příliš sláb, aby se mohl vzepřít Bogumilově péči. Navíc, co se dělo, bylo na příkaz pana Boleslava a ten nebylo lze neposlechnout.

Bogumil předstíral, že nevidí štítivý Jasanův pohled, a laskavým hlasem řekl:

„Tak, mladý pane, kdopak vám takhle nohu pochroumal? Vypadá to na divočáka.“

Jasan slabě přikývl.

Bogumil se něžně dotkl rány a začal odstraňovat jednoduchý obvaz, jímž ránu obvázal pan Boleslav.

„Bolí?“

„Ne,“ řekl pan Jasan potichu, ačkoliv jeho tvář prozrazovala opak.

„Máš štěstí, vzácný pane. Rána byla dobře ošetřena a ty jsi mladý a silný. Snad se vše dobře zahojí.“ Bogumil se povzbudivě usmál a začal vymývat ránu jakýmsi tmavým lektvarem.

„Myslíš, že bude vše, jak bylo?“ zeptal se Jasan.

Bogumil se zamyslel a odpověděl vážně: „Kly kanců dělají ošklivé rány, které se hojí obtížně.“ Pak se podíval do Jasanovy tváře. Viděl v ní srdnatě potlačovaný strach, jaký dobře znal. Viděl takový strach a ještě mnohem hroznější už tolikrát v tvářích mužů, kteří mu byli vydáni k vykonání jeho práce. Rychle se proto usmál a řekl povzbudivým hlasem: „Tvoje poranění se jistě bude hojit dobře, vzácný pane. Než se oženíš, budeš běhat jako jelen!“

„A co se může nejhoršího stát?“ zeptal se Jasan.

„Proč myslet na nejhorší, mladý pane?“ odpověděl Bogumil, stále se usmívaje, ale Jasan se nedal odbýt.

„Co se může nejhoršího stát? Pověz mi to,“ ptal se Jasan hlasem sice slabým, ale pevným. Byl to hlas zvyklý poroučet, hlas, jímž mluvil ke svým sluhům, a Bogumil znal ten hlas. Byl od dětství zvyklý poslouchat pány. Jeho tvář zvážněla.

„Může se stát, že přes veškerou snahu se rána pokazí, zčerná a začne páchnout. Ta zkaženost by pak postupovala nahoru, až by zahubila celé tělo. Jediná naděje, pane, by pak byla v tom, že bych ti musel sekerou nohu utnout a spálit v ohni, aby zlý duch, jenž způsobuje nemoc, byl vyhnán a nemohl ti škodit.“

Bogumil se podíval Jasanovi do očí a ten před jeho pohledem sklonil zrak.

„Rána je teď dobře vymytá. Ještě ji budu muset železem vypálit, pak ještě jednou vymýt a dobře obvázat. Ostatní bude záležet na bozích.“ Bogumil se obrátil na služebníky, kteří čekali stranou.

„Dejte mu pít vína! Ať pije, co snese, a ještě víc. Bude mu zapotřebí.“ Po těch slovech Bogumil vstal a odešel do své chýše. Jasan viděl otevřenými dveřmi, jak tam kat rozdmýchává oheň do prudkého žáru. Jeho tvář byla teď mrtvolně bledá. Služebník mu podal k ústům měch s vínem, jež zbylo ještě z lovu, a Jasan začal pít a nepřestal, dokud měch nebyl prázdný.

„Ať ti bohové žehnají, mladý pane,“ řekl služebník vážně a pak rychle odstoupil, protože Bogumil se již vracel, drže v kleštích kus doruda rozžhaveného železa. V druhé ruce měl dřevěný kolík, který vsunul Jasanovi do úst.

„Zakousni se, pane,“ řekl krátce.

Jasan tak učinil a v jeho tváři byl nedobře potlačovaný strach. Bogumil se otočil ke sluhům.

„Pojďte jej přidržet. A držte pevně!“

Sluhové poslechli. Vrátili se a jeden uchopil Jasanovy paže za jeho hlavou, zatímco druhý držel zdravou nohu. Bogumil poklekl. Paží, silnou jak medvěd, podržel poraněnou nohu a pak přiložil železo k ráně.

Řev se vydral z úst Jasanových. Bogumil nepovolil. Modravý, smrdutý kouř páleného lidského masa se vznesl z rány. Po několika okamžicích byl Bogumil hotov. Jasanova tvář byla zpocená a mrtvolně bledá a v jeho očích bylo stále ještě šílenství kruté bolesti. Byl to pohled, který Bogumil také velmi dobře znal.

Mladý pán neomdlel a to bylo dobré znamení.

„Dobře sis počínal,“ pochválil jej Bogumil a začal opět vymývat ránu chladivým, černým lektvarem.

Jasan pokývl hlavou. Byl zklamán svou vlastní slabostí. Řval jako zbabělec. Jistě jej všichni v hradišti slyšeli.

Bogumil mohl číst myšlenky mladého pána a pravil povzbudivě: „Jsi, pane, ještě v letech chlapeckých, ale počínal sis statečněji než mnozí válečníci. Teď o tobě nikdo nemůže říci, že jsi žena v mužském těle.“

„Žena v mužském těle?“ opakoval Jasan a poprvé se usmál. Víno mu proudilo tělem a on přestával cítit bolest. Bogumil ještě ránu obvázal. Jasan hleděl na jeho laskavou tvář, na jeho hbité, zručné prsty a divil se, jak je možné, že muž, jenž zjevně je od přírody dobrý, může vykonávat své hrozné řemeslo.

Jasan poručil služebníkovi, aby Bogumila obdaroval půl tuctem malých stříbrných mincí.

Mistr popravčí se uklonil hluboko a přeuctivě. Neočekával takovou štědrost.

„Děkuji, vznešený pane. Ze srdce děkuji.“

V té chvíli přistoupili k jeho chýši dva bojovníci. Nepřišli až k němu. Štítivě udržovali vzdálenost na délku dvou oštěpů a z té vzdálenosti starší z nich oslovil Bogumila:

„Mistře, zavolej svého pacholka a připrav se. Vznešený pan Václav má pro tebe na dnešní večer přichystanou nějakou práci.“

Z Bogumilovy tváře zmizel úsměv a jeho oči posmutněly. Poslušně se uklonil a pravil: „Jak poroučíš, pane.“

Starší bojovník ukázal rukou na okno Václavových komnat a řekl: „Dobře hlídej! Po setmění, až v okně uvidíš svíci, jdi se svým pacholkem ku dveřím našeho pána a tam ti bude řečeno, co máš vykonat.“

Bogumil se opět uklonil a oba bojovníci se vzdálili. Zmizeli stejně náhle, jako přišli, rádi, že nemusejí déle prodlévat v přítomnosti proklatce.

Bogumil se otočil k Jasanovi a řekl: „Teď uděláš nejlépe, pane, když se pěkně prospíš. Spánek je ten nejlepší ranhojič.“

„Posíláš mě spát?“ otázal se Jasan a jeho hlas byl poznamenán vínem. Cítil se teď mnohem lépe. „Ještě je příliš brzo na spánek.“ Otočil se ke svým sluhům a poručil: „Odneste mě k panu Boleslavovi. Nechci zmeškat jeho kvas.“

Sluhové se nedali dvakrát pobízet. Rychle vyzvedli svého pána a pospíchali s ním pryč od Bogumila a jeho chýše zaprodané Zlobogu. A jak přešli nádvoří a přiblížili se k hodovní síni, slyšeli již z dálky ryk Boleslavových družiníků oslavujících dobrý lov a vínem připíjejících na odchod dobrého dne a začátek ještě lepší, rozpustilé noci.

XI

Kdyby nevraživý pohled bodal jak ostré šípy kletých Hunů, oba strážní u brány by již leželi na zemi v tratolišti krve. Po příchodu pana Podivena si rychle stoupli na své řádné místo, každý na opačné straně těžké brány, a stáli zpříma, bez hnutí, držíce před sebou svůj štít a u těla své kopí.

Podiven prošel kolem nich až ke Krastějovi, a přehlížeje jeho zablácený vzhled, optal se jej vlídně:

„Pročpak čekáš před bránou? Jsi přece hostem našeho pána.“

Mladý kněz ožil. Rychle a s pokorou se uklonil příchozímu. Byl rád, že vidí známou mu již tvář a slyší vlídný hlas. Teď si byl jist, že se mu dostane spravedlnosti a strážným řádné odplaty za jeho ponížení.

„Nechtěli mě vpustit, pane! Proto čekám venku.“

„Nechtěli vpustit?“ Podiven žasl nevěřícně a přísným pohledem změřil stráže. „Copak jsi jim neřekl, že tě sám pan Václav pozval?“

„Pověděl jsem, vzácný pane. Všechno jsem jim to pověděl. Dělali si ze mě posměch. Dokonce na mě vztáhli ruku. Do bláta mě vhodili, jako bych byl nějaký žebrák.“

„Je to pravda?“ otázal se Podiven strážných přísným hlasem.

Neodpověděli, ale výraz v jejich tvářích byl dostatečně výmluvný. Podiven se podíval zpět na Krastěje: „Vztáhnout ruku na kněze je hrozné, ale jistě tak učinili pouze z přílišné horlivosti. Snad jim budeš moci z dobroty svého srdce odpustit, pane.“

Krastěj se zamračil: „Odpustit? Zaslouží si dostat řemenem, a jako je Bůh můj svědek, žalovat na ně budu panu Václavovi a o takové přísné potrestání jej požádám.“

„Jak myslíš, pane. Však teď neztrácejme čas. Je třeba najít ti nový háv. Takhle zablácený k princovi nemůžeš. Musíme si pospíšit. Již se dělá tma a pan Václav tě očekává. Prosím, následuj mě.“

Pan Podiven se otočil a kráčel zpět do hradiště. Krastěj pospíchal za ním, nesa hlavu pyšně vztyčenou. Když míjel strážné, zpomalil, aby na ně mohl se zadostiučiněním pohlédnout. Jejich tváře byly nehybné. Zajisté se báli a to pomyšlení mu udělalo radost. Ušklíbl se posměšně a vykročil za Podivenem.

Když jim zmizel z očí, oba strážní si oddychli. Beze slova zavřeli bránu a zajistili ji těžkou kládou, jež sloužila co závora. Potom pohlédli jeden na druhého.

„Myslíš, že nás pán bude trestat řemenem?“ zeptal se ten větší. Menší pouze pokrčil rameny a pak se oba dali do hlučného smíchu.

Krastěj nevycházel z údivu, když zvolna stoupal po dřevěných schodech do horního patra palácové budovy. Pan Podiven viděl jeho úžas a vlídně jej pobízel, aby se nic nebál. Schody jsou pevné a určitě se pod ním nepropadnou. Krastěj však kráčel opatrně a připadal si důležitý, že se ocitá na takovém místě. Měl na sobě již čistý háv služebníka, který pro něj Podivenův sluha našel a do kterého se rychle převlékl venku ve stáji. Když vystoupili nahoru, objevila se před nimi krátká, tmavá chodba a na jejím konci nízké dveře, ledva v temnotě viditelné. V šeru šel Krastěj pomalu a opatrně. Podiven jej proto předešel, dvakrát tleskl do dlaní a dveře se před nimi jako zázrakem otevřely. Za nimi se objevila síň jako z pohádky. Prostorná, že by se do ní vešly snad dvě chýše z jejich osady, a zalitá zlatavým světlem velkého ohně, jenž plál vprostřed místnosti. Na těžkém, dubovém a krásně řezaném stole hořely dvě velké voskové svíce. Kolem nich bylo rozprostřeno množství jídla, až zrak přecházel. Pečený bažant, sýr, chléb, kus pěkné kýty z divočáka upečené na rožni, džbán vína a jiné dobroty. Krastěj měl po dlouhé cestě hlad a jídlo vonělo. U stěny stáli dva mladí sluhové oděni v roucho z jemného lnu, čekající na pánův povel. Pouze zadní část místnosti se utápěla v temnotě. Krastěj tušil, že se tam kdosi skrývá.

Na stěnách komnaty byla zavěšena pánova zbroj. Meče a dýky s rukojeťmi potaženými jemnou kůží a vykládanými stříbrem, zlatem a drahými kameny. Dva štíty – pevné a krásně postavené, které by jistě zadržely nejenom šípy, meče a kopí, ale také drtivý úder vikingské sekery. Vedle byla zavěšena rovná kopí k pěšímu boji, delší kopí jízdní a lehká kopí vrhací. Pak si Krastěj všiml několika luků – dlouhého luku bohemanského z dobrého jasanu, krátkého luku jezdeckého umně provedeného z několika druhů dřev, jaký používají kletí Hunové. Takovým lukem bylo možno vyslat smrtící šíp až na čtvrt míle. Poblíž visela hrudní zbroj zdobená stříbrem a umně vytepaná kovářem, jenž byl zajisté velkým umělcem, a přilbice s rohy z divokého tura, stejně nádherně zdobená stříbrem, a dokonce zlatem. Zbroj a zbraně byly nesmírně krásné a vzácné a Krastěj věděl, že mají velikou cenu. Za vše vystavené jenom zde na jedné zdi paláce v pokoji mladého prince by se dalo jistě koupit několik osad, pole, otroci a otrokyně krásných těl a ještě víc. Krastějovi se dělaly mžitky před očima, když na to pomyslel. Takové bohatství!

„Neboj se a běž dál,“ zašeptal mu do ucha Podiven. „Pán na tebe čeká.“

Princ Václav seděl blízko ohně s kalichem vína v ruce a zadumaně hleděl do plamenů. Byl oděn v prostý háv tmavohnědé barvy latinských mnichů.

Krastěj byl na rozpacích, nevěděl, co má dělat, ale pan Václav se k němu otočil a řekl vlídně: „Pojď dál, Krastěji!“

Teprve po tomto vyzvání si dodal Krastěj odvahy, přistoupil před prince a hluboce se uklonil.

„Vzácný pane.“

Václav se zasmál: „Není třeba takové obřadnosti. Jen se posaď sem vedle mě, Krastěji!“ Jeho tvář byla mladá a bez vrásek, ale jeho oči se již leskly vínem.

Krastěj se poslušně posadil na lavici k ohni. Václav luskl prsty a v okamžení se vedle něj objevil sloužící s pohárem vína v ruce.

„Na co budeš pít, pane Krastěji?“ zeptal se Václav vážně.

„Na tvé zdraví, vznešený pane, a také na zdraví tvého pana otce a tvé matky…“ Krastějovi se třásl hlas a nemohl si honem vzpomenout, co říct dál.

Václav se zasmál jeho rozpakům a doplnil: „… a zajisté také na zdraví mého bratra a mé báby a celé mojí rodiny a všech dobrých lidí v hradišti a v naší zemi bohemanské! Je to tak správně?“

„Ano, pane, správně.“

„Dobrá. Tvůj přípitek,“ řekl pan Václav a pozdvihl číši. Krastěj jej vděčně následoval. Oba si připili. Víno bylo lahodné. Krastěj nikdy neochutnal lepší.

Václav viděl jeho obdiv. „Tohle je od kupců ze země francké. Přijíždějí každý rok. Otec jim zapůjčí bojovníky a zajistí bezpečný průjezd naší zemí a oni mu za to darují několik soudků dobrého vína. Takže jsou u nás vždy vítáni,“ zasmál se princ a Krastěj se také usmál. Jeho ostych se pomalu vytrácel.

„A teď můj přípitek,“ řekl Václav. „Budeme pít na lásku boží.“

„Zajisté, vznešený pane. To je krásný přípitek. Na lásku boží.“ Václav opět pozdvihl číši a Krastěj jej opět následoval. Vypili do dna a Krastěj se cítil dobře a opojné víno mu začalo pomalu stoupat do hlavy.

„Jsem to ale špatný hostitel. Ty musíš být unaven a hladov. Pojďme ke stolu, jídla je dost,“ navrhl Václav a Krastěj se nedal dvakrát pobízet. Spolu s princem usedl ke stolu a jedl, co hrdlo ráčilo. Dobře osolené maso mu naplnilo břich, víno bylo omamné a Krastěj se cítil blaženě, jako snad nikdy předtím. Václav jedl s ním, jako by mu prostý kněz v rouchu služebníka byl roven. Krastěj tušil, že bude od knížecího syna dobře obdarován, a srdce se mu zalévalo štěstím.

„Pověz mi, pane, jakou jsi měl cestu?“ zeptal se princ vlídně.

„Dobrou a nedobrou, vzácný pane,“ odpověděl Krastěj, rád, že mu pán svou otázkou usnadnil, jak si postěžovat na chování strážných. Po pravdě pak pověděl o příjemném putování kolem řeky a potom o hrubém a ponižujícím přijetí u hradní brány. Ukázal přitom omluvně na svůj zapůjčený šat.

Václav jej pozorně poslouchal. Ani jednou jej nepřerušil, a když byl Krastěj s vypravováním hotov, princ mu odpověděl: „Omlouvám se za naše stráže. Určitě to bylo nedorozumění. Mužové jsou neustále nabádáni k bdělosti a občas jsou bdělí přespříliš. Můžeš jim odpustit, pane Krastěji, nebo si přeješ, aby byli trestáni?“

Krastěj odpověděl opatrně: „Rád bych jim odpustil, vzácný pane, ale hrubost, jakou ukázali, by se mohla snadno obrátit proti tobě.“

„Jak to myslíš?“

„Co kdyby se stejně chovali vůči lidem významným? Kupříkladu k poslům z jiných knížectví? Dopustili by se tak urážky a znepřátelili by pána, jenž mohl být tvým spojencem. Ne, pane, ty muže je třeba trestat. Velice přísně trestat.“

Václav pokýval vážně hlavou: „A jaký trest máš na mysli?“

„Vypráskat je řemenem, pane, jak jinak. Zaslouží řemen, aby se naučili slušnosti.“

„Vypráskat řemenem,“ opakoval princ pomalu. „Sám jsi to určil, pane Krastěji. Ale teď se ještě napijeme vína.“

Na ta slova přistoupil sloužící a oběma beze slova dolil jejich číše. Václav mlčky pozvedl svou a Krastěj jej následoval a pak oba pili. Krastěj pocítil náhlý pocit pýchy. On byl synem chudoby. Jeho matka byla dána osadníku, jenž poručením dobrého Boha zemřel na horkost plic krátce po svatbě. Mnoho trpěla bídy a hladu. Jakýsi bojovník z hradiště ji prý začal navštěvovat. Jídlo a jiné dary přinášel, tu a tam s čímsi vypomohl a do lůna jí nový život vložil. Než však uplynul stanovený čas a Krastěj byl zrozen, bojovník, který jej zplodil, odjel na příkaz svého pána sloužit na hradiště na straně půlnoční. Krastějova matka o něm více neslyšela. Krastěj měl chudobné dětství. Všelijaké těžké práce jako poslední pohůnek musel vykonávat. Od dětství ústrky a úšklebky svých soukmenovců snášet. Nazývali jej panchartem, jenž otce nezná. Kolik hněvu a zloby se z té doby nahromadilo v jeho duši. Často po nocích snil, že jeho otec je slavný bojovník a že pro něj jednou přijede na koni, jehož srst se bude třpytit leskem ohně. Že bude doprovázen bohatým průvodem. Že jej přede všemi obejme, milovaným synem nazve a na hradiště odveze. Ale byly to jenom dětinské sny a sudičky již dávno rozhodly, že nic z toho se nemělo stát. Bůh si to přál, aby Krastěj vyrostl v ústrcích a ponížení. Ale teď on, odstrkovaný panchart, sedí u jednoho stolu s prvorozeným synem Orla, jenž jednoho dne bude vládnout Bohemanům. Copak by za to dal, kdyby ti sprostí chámové z jeho rodné osady – všichni, co mu příkoří v dětských letech činili – jej teď mohli vidět.

Mlčenlivý služebný opět doplnil číše a pan Václav přerušil ticho otázkou: „Jakpak ses stal knězem, pane Krastěji?“

„Vyrůstal jsem v dědině zvané Ovčiná, veličenstvo. Byla to pohanská dědina. Když jsem byl jinochem, navštívili nás kněží, kteří putovali světem od konce dnů slavné Moravy a hlásali lidem zvěst spásy boží. Také v naší dědině kázali o životě Krista. Lidé je sice přijali co hosty, ale ďábel zatvrdil jejich srdce. Ucpal jim uši a oni neslyšeli slovo boží. Po třech dnech, kdy již nebyli vázáni pohanským zákonem pohostinnosti, vyhnali svaté otce. Samojediný jsem tehdy ďáblu odepřel a slovo boží do srdce svého přijal. Pak jsem opustil domov a s kněžími jsem světem putoval. Tak jsem se také stal knězem, pane.“

Krastěj se podíval na Václava zvědav, zda jeho vyprávění učinilo dobrý dojem. Pravdivé sice nebylo, ale jak už to často bývá, smyšlenka zněla lépe nežli pravda. Což mohl princi povědět, že když začal nabývat mužné síly a bylo jeho povinností pečovat o stárnoucí matku, tak namísto toho z domova utekl a vydal se do světa? Všichni lidé mají na duši hříchy a každý má jeden, který je nejtěžší. Tohle byl jeho hřích nejtěžší. Starou matku zradil a opustil, protože toužil najít svého otce. Ale byla to špatnost a dobrý Bůh jej potrestal. Otce nenašel. Nebylo po něm ani slechu. Zato naň všude čekalo strádání a hlad. Nakonec, v jednom roce hladovém, kdy se na polích pramálo urodilo, přemožen slabostí těla se rozhodl vrátit se domů a prosit matku o odpuštění. Byla předobrá a jistě by jej vzala zpět. Ale rodné osady již nebylo. Banda Maďarů pronikla do země z vrchů moravských a vypálila dědinu. Lotrové pobrali, co mohli, pobili osadníky, šanujíce pouze mladé chlapce, kteří mohli být prodáni do otroctví, a dívky, na nichž mohli násilím ukojit své zvířecí touhy a pak je také prodat. Jenom malá hrstka lidu se zachránila útěkem do lesa. Tam se pak skrývali jak divá zvěř. Čekali několik dní, až ďáblové odjedou. Pouze pak se odvážili ven vyjít. Velikou hranici připravili, těla zavražděných na ni dali, a zpívajíce píseň smrticu, do ráje v posvátných plamenech jejich duše vyslali. Jedním z nebožtíků byla jeho matka. Šíp těch kletých běsů ji zasáhl do hrudi a ona duši vypustila. Krastěj byl zdrcen smutkem, když se to vše dozvěděl. Byl teď sirotek. Tehdy přišli potulní kněží do jejich vypálené osady. Smilovali se nad ním a vzali jej s sebou. Tak se to doopravdy vše odehrálo. Ale příběh mladíka, jenž vzplanul, když slyšel slovo boží, se jistě více líbil princi nežli příběh nezdárného syna, co matku zrádně opustil. Podíval se na princovu tvář, ale ta byla nehybná. Pouze jeho oči se leskly vínem a září ohně. Byly to hluboké oči a Krastěj měl nedobrý pocit, že mladý pán vidí skrze něj. Že dobře rozpoznal jeho malou lež.

Po chvilce mlčení se Václav zeptal: „Jestlipak jsi dobrý křesťan?“

Kněz byl otázkou překvapen: „Snažím se být, pane,“ odpověděl.

„A kdybys při kázání měl dát všem křesťanům jednu jedinou radu, jaká by to byla?“

„Aby se báli Boha, pane,“ řekl Krastěj bez rozmýšlení, ale pak se rychle podíval na pána, jak je s jeho odpovědí spokojen. Z Václavovy tváře však opět nevyčetl nic.

„Líbí se ti být knězem?“ ptal se pán dál.

„Není to lehké,“ začal Krastěj a pak se jal dopodrobna líčit, jaké to má trápení s osadníky, kteří jej naoko poslouchají, ale v duši jsou zatvrzelí a nevděční. Křesťanská víra se jim nelíbí, vzdát řádnou poctu svému knězi, jak jest slušné, se jim nechce. Nedodávají kostelu částky, jak mají nařízeno, a neustále vystavují své duše nebezpečenství věčného zatracení. Mnoho stížností měl Krastěj a v duchu doufal, že jej mladý pán polituje.

Pan Václav zvedl svíci od stolu, přešel s ní k oknu, odhrnul jemnou kozlí kůži, jíž bylo okno volně zakryto, a podíval se ven. Všude již byla tma a svěží noční vzduch se vedral do místnosti. Byl chladný, ale postrádal již mrazivost. Václav se pak otočil ke Krastějovi a pravil: „Jestlipak víš, proč jsem chtěl, abys kováře soudil?“

„Protože jsem byl jeho zločinem nejvíce postižen, sám jsi to tak řekl, pane!“

„Měl jsem ještě jeden důvod.“

„Jaký pane?“ zeptal se Krastěj udiveně.

„Protože jsi křesťan a kněz. Doufal jsem, že budeš následovat poručení našeho pána Ježíše Krista a odpustíš těm, kdož se proti tobě provinili.“

„Odpustit takový zločin, pane?“ divil se Krastěj.

„Byla to tvá křesťanská povinnost. A tys jí nedostál. Ty jsi neodpustil.“ Václav mluvil klidným hlasem, ale v tichu místnosti zněla jeho slova jako práskání řemenem. Krastějova tvář pobledla, ale pán mladý pokračoval: „Co víc, Ježíš vzal děti pod svou ochranu. Ježíš pravil, že je běda tomu, kdo by ublížil maličkým. Že by bylo lépe pro takového člověka, aby se vůbec nenarodil. A ty jsi kázal děti do ohně vrhnout. Chtěl jsem, abys před celou vesnicí dal příklad křesťanské lásky k bližnímu, a ty jsi místo toho ukázal příklad nenávisti a zloby.“

„Ale co zákon, pane? Zákon jasně praví…“

„Zákon je můj. Otec mi jej dal, než odjel.“ Přerušil jej Václav a v jeho hlase poprvé zazněla zloba. „Kdybych chtěl uplatnit veškerou přísnost zákona, nepotřeboval bych tě k tomu. Chtěl jsem, abys byl křesťanem, a ne soudcem. Abys byl knězem, a ne katem. Takové poručení jsem ti dal a ty jsi mě neposlechl. Za to sám zasluhuješ trest.“

Krastějova tvář zbledla.

Pan Václav ale pokračoval a v jeho hlase byl smutek a chlad: „To na můj rozkaz se k tobě stráže chovaly hrubě.“

„Na tvůj rozkaz, pane?“ zasípal Krastěj. Již nemohl ani mluvit, jak jeho hrdlo bylo stažené strachem.

„Chtěl jsem ti dát ještě jednu příležitost ukázat pokoru. Doufal jsem, že to, co jsi učinil, bylo z nevědomosti a ne ze zloby srdce. Mohl jsi mi ukázat, že jsi přece dobrý křesťan. Že přece odpouštíš svým viníkům, jak nám Pán poroučí. A ty jsi mezitím ukázal pýchu a zlobu. Já jsem slíbil Bohu, že pokud strážným odpustíš, já ti také odpustím. Ale pokud na potrestání budeš trvat, jaký trest pro ně vybereš, takový sám přetrpíš. Spráskat řemenem jsi sobě určil! Tak se tedy stane. Zítra ráno budeš k pranýři přivázán stejně jako kovář. On dostane tucet ran a ty půl tuctu.“

V Krastějovi by se teď krve nedořezal. Šlehání řemenem byl hrozný trest. Řemen sdíral kůži a vřezával se hluboko do masa. Říkalo se, že ani ten nejsilnější muž nepřežije dva tucty šlehů. Strach stáhl Krastějovu hruď. Nemohl dýchat. Najednou mu však náhlá vlna hněvu zalila srdce. Jaká to hrozná nespravedlnost! On, muž boží, měl být vysvlečen dohola všem na očích? Měl být přivázán ke kůlu pranýře jako sprostý zločinec? Měl být řemenem mrskán? Kdo by mohl takovou pohanu snést? Jeho ruka bezmyšlenkovitě sjela k meči. Viděl, že Václav sám meč u sebe nemá. Kdyby jedním prudkým švihem železa ukrátil život toho podlého mladíka… Ani jeho služební nebyli ozbrojeni. Také by je rychle zneškodnil. Pak mohl prostě vyjít z komnaty, ven z paláce, proplížit se nádvořím na hradby, slézt z valů, utéci nočním lesem. Temnota by mu určitě dala dostatečný náskok. Trvalo by nějakou dobu, než by byl jeho čin objeven. On zatím mohl být zpět ve své osadě, naložil by svou ženu a své dítě a pár kousků svého majetku, který mu ještě po požáru zbyl. Vše by dal na rybářskou loďku a pustil by se dolů po proudu…

Dlaň jeho pevně objala rukojeť. Neviděl, že stíny v temné části místnosti se pohnuly. Mnoho toho neviděl.

Oči Václavovy četly jeho myšlenky jak písmo v knize. Poznal přítomnost ďábelskou v očích kněze a byl připraven. Nebyl sice opásán mečem, ale měl u sebe dobrou dýku a s ní by se snadno ubránil muži málo znalému boje.

Také dva Vikingové, neviditelní v temné části komnaty, již měli paže na svých zbraních. Vrhací dýky byly osvobozeny ze svých pochev. Meče byly připraveny k výpadu. Václav věděl dobře, co se děje v temných koutech místnosti. Jenom Krastěj netušil, že se octl až na samém prahu smrti.

V té chvíli kdosi zabušil na dveře a Václav řekl klidným hlasem: „Pojď dál!“

Do místnosti vstoupili dva bojovníci a hluboko se uklonili.

„Mluv,“ vyzval je Václav, nespouštěje oči z Krastěje.

„Pan Bogumil čeká venku se svým pacholkem na tvoje rozkazy, vznešený pane.“

„Odevzdej jim svůj meč,“ poručil Václav Krastějovi.

Krastěj se zhluboka nadechl. Teď bylo pozdě na odpor. Vstal a pomalu vytáhl od pasu meč. Podal jej bojovníkovi, jenž stál nejblíže.

„Než tě vydám panu Bogumilovi, můžeš promluvit, máš-li co říct!“

Krastěj se zhluboka nadechl a řekl: „Nedobře činíš, pane. Chci se odvolat k soudu tvého otce. Kovář zapálil dům boží. Co jsem udělal já, že mě chceš vedle něj trestat? Ty, pane, mi nesmíš upřít spravedlnost, nebo tě Bůh potrestá.“

„Chopte se jej,“ přikázal Václav a jeho hlas byl náhle ostrý a chladný jak kalená ocel. Oba strážní okamžitě jali Krastěje. Srazili jej na kolena. Lýkovým provazem mu svázali paže za zády tak pevně, až vyhekl bolestí.

„Nemá tvoje pýcha mezí?“ Václavův hlas byl stále klidný, ale byl v něm chlad opovržení. „Říkáš, že jsi bez viny? A já pravím, že jsi zhřešil. Copak jsi přivedl pod střechu, jež měla být boží? Pýchu, zlobu, nenávist, chtíč a chamtivost! Ty sám jsi kostel zničil! Kovář zapálil už jenom dřevěnou haluznu. Spravedlnost chceš? Máš ji mít! Ne půl tuctu, ale tucet šlehů dostaneš! Víc zasloužíš, ale já ti nechci na životě stát.“ Otočil se k strážím a poručil: „Pryč s ním!“

Strážní vyvlékli Krastěje z paláce. Na nádvoří jej srazili k nohám mistra Bogumila a jeho pacholka a nejhroznější noc Krastějova života se započala.

XII

Kuchař si dal s divočákem záležet. Čistě jej stáhl, prošpikoval a vystlal voňavým jalovcem. Pak jej celého pekl na mohutném rožni. Připravil plamen mírný, který jeho kuchyňští služebníci živili máčenými bukovými poleny. Potírali přitom maso solí a medovinou s bylinkami, jež dávaly pečeni jemnou chuť. Krásnou vůni bylo brzy cítit po celém hradišti.

Kuchař byl Vratislavův otrok. Kníže jej koupil od kupců, kteří přijeli až z města papežova. To prý leží směrem na poledne za mnoha horami tak vysokými, že jejich vrcholky jsou věčně bílé sněhem. Tucet velkých řek museli prý přebrodit, než se dostali do země Bohemanů. Celou kopu svých mincí z dobrého stříbra za kuchaře Vratislav dal, a až když kupci odjeli, zjistil, že otrok neumí říci jediné slovo v jejich jazyce. Již se pán chtěl zlobit, že mu kupci nedobře posloužili, již si chtěl na otrokovi bičem svůj hněv ochladit. Překonal ale počáteční zlobu a moudře rozhodl, že mu přece dovolí, aby ukázal, co svede. Své zdrženlivosti nelitoval. Když přivedli nového kuchaře do hradištní kuchyně, byl rázem doma. Pustil se pilně do práce a ještě tentýž večer nanosil před knížete mísy vybraných jídel, že lepší v kraji nikdo neznal. Pan kníže byl spokojen. A tak Markus – jak se ten otrok jmenoval – byl brzy sluhou váženým, a že byl také dosti chytrý, naučil se časem jazyku bohemanskému, že mu vše bylo rozumět, ač se mnozí smáli, jak podivně vše vyslovoval a často slova komolil.

Dnes Markus také k praseti napekl chleby, nakrájel dobrých sýrů, připravil mísy s houbami nakládanými v octě s cibulí a jinými pochoutkami. Také sám vybral pro pány ze sklepa francké víno, které se k masu nejlépe hodilo.

Boleslav a jeho družiníci, vyhládlí lovem a dlouhou jízdou na mrazivém vzduchu, se pustili do jídla a pití s dravostí nenasytného mládí. Oheň uprostřed hodovní síně plál vysoko a všichni cítili jeho hřejivý dech. Boleslavův šenk, mladý pan Liška, věrně naléval svému pánu a sobě také, a to snad ještě věrněji. Ostatním družiníkům posluhovaly hradní děvky. Některé z nich byly mladé otrokyně, jimž pro půvab těla byla dána lehká služba v kuchyni a u panských stolů. Jiné se narodily svobodným Bohemanům, ale jejich otcové je dali knížeti ke službě výměnou za propůjčení polností, úlevy v nálohách či jiná privilegia. Ty z nich, jež byly krásné, měly štěstí, že jim byl také přiřčen úkol obsluhovat vznešené muže. Přinášely jídlo a pití ke stolům, dolévaly číše vína a medoviny, smály se žertům a tančily veselé či rozpustilé tance. V hodinách pozdějších při svitu ohně a svící je vznešení pánové často brali do náručí pro své povyražení.

V rohu síně seděli hudci s píšťalou, guslemi a bubny potaženými kozinou. Hráli veselou hudbu, jež spolu s vínem a děvkami rozproudila krev mladých pánů.

Kvas byl brzy hlučným. Pan Kamen každému vypravoval, jak on první našel stopu divokých prasat a později také stopu mladé dívky, jež bloudila divočinou bez mužského doprovodu a již pan Boleslav vzal pod svou ochranu a přivedl na hradiště. Pan Radovan se holedbal, že ne stopařské umění pana Kamene, ale jeho vlastní chrabrost zaručila úspěch dne. To on se vyšplhal na strom, mrštný jak veverka, a odvážně snesl ve svém náručí nešťastnou dívku dolů. Všichni družiníci měli však v živé paměti jeho hlučný pád, při němž Radovan nejen sobě, ale také oné ubohé uprchlici málem kosti polámal. Propukali při jeho samochvále v divoký smích a všechny děvky v síni se smály také, neboť pravý stav věcí jim byl již dobře znám.

Boleslav v té hlučné vřavě rozpoznal zvonivý smích Beatrice a trochu se zasmušil. Roznášela jídlo a pití na stoly pánů s ostatními sloužícími děvkami a co chvíli přitom hleděla na něj. Byla otrokyní, věku snad patnácte jar. Kdo by ji chtěl koupit, musel by zaplatit dobře dvě kopy stříbrných peněz, protože bohyně lásky nadělila Beatrici do vínku krásu lesní víly. Měla modré oči, pružné tělo a zlaté vlasy, jež jí splývaly do půle zad. Ještě v čas před zimním slunovratem by její cena byla vyšší, neboť až do té doby nebyla objata mužem.

Byla původem odkudsi ze země germánské. Kupecká karavana ji přivezla jako malé dítě do jejich hradiště. Doba byla tehdy v zemi neklidná a kupci ji dali knížeti na důkaz úcty a za ochranu a bezpečný průjezd jeho zeměmi. Narodila se otrokyní a nikdy nepoznala své rodiče. Snila o nich často a ve svých snech si vymýšlela, že její otec byl králem jakési vzdálené země poražené ve válce a ona že je princeznou.

Boleslav se na ni usmál a pokývl hlavou. Dívka zrudla a na tváři se jí objevil šťastný úsměv.

V čas zimního slunovratu na ni Boleslav popatřil a zalíbila se mu. Požádal proto o ni otce, jemuž Beatrice patřila. Vybral si dobrý okamžik, kdy Orel Vratislav byl pln vína a dobrého rozmaru. Se smíchem Beatrici svému synovi zapůjčil a ještě téhož dne v čas odpolední byla dívka pro něj připravena a poučena ostatními hradními děvkami, jak si počínat. Po klekání, když slunce již zapadalo, přivedly ji chvějící k Boleslavovi. Mladík byl laskavý, častoval ji vínem a vlídným slovem a Beatrici opustil strach. Pěkně se spolu bavili a její zvonivý smích naplnil princovu komnatu. Později té noci s ní Boleslav ulehl na lože a potěšil se její krásou. Byla to dlouhá noc a až k ránu, když nebesa nad vzdálenými vrcholky bledla a bůh Svarog připravoval svůj zlatý vůz k jízdě po nebesích, až v té době oba upadli do náruče slastné dřímoty.

Pan Vratislav pak laskavě nařídil, že Beatrice má sloužit výhradně panu Boleslavovi. Od té doby měla dívka postavení nad ostatními otrokyněmi, což mezi některými vyvolalo žárlivost. Avšak dokavad byla pod ochranou pana Boleslava, nikdo si proti ní nic netroufl.

Také dnes, když mladý princ hodoval se svou družinou a Beatrice pomáhala obsluhovat hosty, nikdo si nedovolil dotknout se jí rukou rozpustilou.

Boleslav na ni hleděl se zalíbením a nedobré myšlenky se mu honily hlavou. Bylo slastné být s Beatricí na loži, ale ona již zapomínala na své postavení a trpce mu vytýkala, když strávil noc také s jinými děvkami. Kdyby nic jiného nebylo, mohl to princ se smíchem přehlédnout, ale prý také o jiných věcech mluvila. Její přílišné snění a přílišná povídavost jí nedobře posloužily. Beatrice svým družkám vyprávěla, že Boleslav je do ní zamilován a že pro ni bez váhání vše udělá, že oč jej požádá, to že od něj dostane. Měla od něj dárky, jaké jenom bohatý princ může dát – stříbrné šperky, pěkný šat a sandály z jemně vydělané jelení kůže. Ráda je ukazovala závistivým družkám na důkaz svých slov. Netrvalo dlouho a vše se doneslo paní Drahomíře. Nelíbila se jí ta marná žvanivost otrokyně. Někdo by si její slova mohl nedobře vysvětlit, že žena vládne jejímu synovi. Několikrát o tom s Boleslavem vlídně promluvila a on, jelikož již Beatricí začínal být unaven, nakonec přistoupil na naléhání své matky a přislíbil, že ji v krátkém čase zavrhne. Možná také nějaký trest jí uloží, aby klepy ustaly. Svému slibu musel dostát a ubohá dívka o tom nic nevěděla.

„Víno!“ přikázal princ Liškovi a šenk přispěchal se džbánem dolít pohár. Že však měl pan Liška dosti vypito, rozlil víno po stole.

„Zdá se, že už jsi unavený,“ usmál se Boleslav.

„Odpusť mi, pane.“

„Odpustím ti rád a pro tento večer jsi osvobozen od své povinnosti. Děvky ať ti nalévají a u mého stolu bude nalévat Beatrice.“

„Ano, pane,“ uklonil se pan Liška a rychle pokývl dívce, aby přistoupila. Beatrice se rychle chopila džbánu, a hledíc s velkým úsměvem na svého milence, na mladého prince, jenž byl touhou její duše, hbitě dolila číši.

„Ochutnej také vína,“ přikázal Boleslav a Beatrice se poslušně napila z jeho poháru. Potom ji Boleslav strhl na svůj klín a políbil. Sálem se ozvalo rozpustilé pískání a potlesk.

Pan Boreš, jenž pil ze svého stříbrem zdobeného rohu, pak vstal a nabídl přípitek Boleslavovi, lovci a bojovníkovi, jenž ukázal duchapřítomnost a odvahu hodnou samého Svantovíta, když přeskočil kančí šíji a jedinou ranou divočáka na místě složil.

Všichni s hlučným provoláváním slávy pozvedli své číše, ale Boleslav odstrčil Beatrici, vstal a mávl rukou, aby se všichni utišili: „Ano, mečem jsem tnul a za to si přípitek zasloužím, ale ne tolik jako ten, kdo sám proti divočáku srdnatě stál a svým kopím mu srdce proklál! Zvedněte proto všichni číše hrdinovi dnešního lovu, panu Jasanovi!“

Nikdo se nedal dvakrát pobízet. Všichni družiníci pozvedli číše a pili. A hned po přípitku, jakoby řízeno osudem, se otevřela vrata hodovní síně a služebníci vnesli dovnitř pana Jasana. Jeho tvář již nebyla pobledlá. Líce měl zarudlé vínem a také jeho oči zářily.

Sluhové Jasanovi se zastavili uprostřed místnosti poblíž ohně. Stáli před zraky všech a družiníci, vedeni panem Boleslavem, začali tleskat. Jasan zrudl rozpačitostí nad tou poctou. Ukázal na volné místo na konci stolu a sluhové k němu hned zamířili, ale hlas princův je zastavil:

„Ne tam! Pan Jasan bude dnes sedět vedle mě!“ Boleslav učinil jediný pohyb rukou a sluhové hbitě přinesli židlici a postavili ji vedle jeho křesla.

Jasanův obličej zářil radostí nad takovým vyznamenáním. Sluhové jej chtěli odnést a posadit vedle prince, ale on je odstrčil, postavil se a potácivým, kulhavým krokem šel sám. Bylo vidět, jak velikou námahu a bolest mu ta chůze činí, ale zarputilost byla v jeho tváři a on se nezastavil. Když došel a usedl na židlici, ze všech koutů síně se opět ozval potlesk, bouřlivý a upřímný, jaký si zaslouží ten, kdo prokázal odvahu.

„Víno pro pana Jasana,“ poručil Boleslav a pokynul Beatrici, jež hbitě přinesla džbán a číši a nalila mladému pánu.

„Hrajte, hudci! Hrajte dobře a dostanete také maso a víno,“ poručil Boleslav muzikantům. Ti se poníženě uklonili a pozdvihli své nástroje.

Beatrice se dívala na Boleslava a v jejích očích byla láska. Jestlipak ji její princ dnes v noci vezme na lože? Jestlipak ji bude milovat tak krásně, že na to není možné zapomenout? Doufala, že se tak stane. A proč by ne? Věděla, že je krásná, a pán byl k ní vždy vlídný a laskavý. Připadala si s ním jako opravdová princezna. Nesměla se stát jeho ženou. On byl princ a ona otrokyně. Ale snad mohla být jeho osobní služkou. Vše by činila, co by si přál, a byla by mu tou nejlepší milenkou, jakou si muž může jenom vysnít. A až jednou zestárne a neúprosný čas ji oloupí o její krásu, pořád by chtěla být alespoň v jeho blízkosti. Starala by se o jeho věci, prala by mu šat, čistila jeho zbraně, uklízela jeho komnaty. A snažila by se nežárlit na ženu, jež mu bude podle zvyku a zákona dána. Ani na nové, mladší milenky, kterých bude mít zajisté nespočet. Snažila by se necítit tu bolest, jež ji bodala v hrudi, když Boleslav bral na lože jiné dívky.

Dnešní večer Beatrice nechtěla myslet na děvky, jež Boleslav tak rád obdařoval svou přízní. Toužila po jeho náruči. Její mysli se dotkla bohyně Vesna a Beatrice nemohla myslet na nic jiného. Vždyť pán seděl v její blízkosti a byl tak krásný, že se jí tep zrychloval štěstím.

Boleslav se na ni podíval a ona rychle sklopila oči a její tvář zrudla.

„Je velice pěkná,“ pomyslel si princ. Avšak musel splnit slib, který dal matce. Musel ji vytrestat, jinak by matka určila trest sama. Bič, či cosi horšího. Jaký trest jí určí on sám? Nevěděl.

„Copak je?“ zeptal se jí.

„Byl jsi v nebezpečí života, pane!“

Usmál se a zavrtěl hlavou. Pročpak ženy tak rády přehánějí?

„Slyšela jsem, že jsi sám proti poraněnému divočáku šel. Copak to nebylo nebezpečné?“

„Nebylo! A jestli nevěříš, tak předvedeme, jak se všechno událo.“ Obrátil se na své družiníky a zvolal: „Pánové, kdo nám zahraje skolení divočáka?“

„Já, pane, já!“ Křičeli jeden přes druhého dosti již opiti. Předvádění lovu byla dobrá taškařice a všichni se chtěli ukázat.

„Tak koho vybereme?“ Smál se Boleslav. „Ty, pane Radovane, zahraješ nám statečného kance.“

„Proč mám hrát kance, pane? Nemůžu hrát tebe?“ otázal se Radovan. Nechtěl, aby se mu opět posmívali.

„Protože jsi ze všech nejsilnější! Jenom ty můžeš hrát mocného kance. Nikdo jiný.“ Řekl Boleslav pevně a Radovan byl lichotkou uspokojen.

„Navíc neumí tak dobře skákat jako já,“ zašeptal princ Beatrici a ta se rozesmála. Tu poznámku zaslechl Jasan. Také se smál, ale neustále přitom hleděl na dívku. Jak byla čarokrásná ta, na niž nesměl ani pomyslet. Věděl, komu patří. Dnes se však Beatrice zdála krásnější než kdy předtím. V odlesku ohně její tvář potemněla, její oči zářily a v jejích světlých vlasech jako by sršely plamenné jiskry. Obrys jejích ňader se rýsoval pod tenkou halenou a Jasan při pohledu na tu krásu ani dýchat nemohl. Byl pln vína, které odebírá mladým mužům soudnost o tom, co je či není záhodno. Náhle vzplanuvší touha mládí jím projížděla prudká a nezkrotná jak bouře boha Vichra a jeho oči zarudlé vínem to dobře prozrazovaly.

Boleslav pohlédl na Jasana a to, co viděl, jej pobavilo. Prozatím předstíral, že si nepovšiml. Na vše je třeba zvolit správný čas.

„Pana Jasana bude hrát pan Kamen,“ rozhodl Boleslav.

Zbývalo zadat ještě jednu roli. „A kdopak bude hrát mě?“

Všichni přítomní se ucházeli o tu poctu, ale Boleslav si povšiml, jak panu Liškovi již ztěžkly nohy užralstvím. Zasmál se při pomyšlení na to, jaká taškařice se to strojí, a pravil: „Můj věrný šenk, pan Liška, bude tak dobrý a předvede mě!“

Pan Liška pozdvihl od stolu svou tupou, vínem zarudlou tvář a pomalu se postavil. Ve snaze o dvorní poklonu téměř upadl. Vysloužil si tím bouři smíchu.

„Tomu se bude dobře skákat,“ pomyslel si Boleslav a na tváři měl škodolibý úsměv. „Tak začneme, pánové, kanec, tedy pan Radovan, se bude schovávat u ohně a pan Kamen, který předvádí pana Jasana, půjde od vrat. Pan Liška se plíží za ním. Začněme, pánové! Muzikanti nám pomůžou!“

Po těch slovech zazněl z rohu bubínek v pomalém rytmu a pištec vydával tóny, jež se podobaly nazlobenému kančímu supění. Radovan si rychle lehl k ohništi a začal se tam válet, šklebit se a hekat, předváděje nahněvaného kance. Pro větší věrohodnost si dokonce nacpal popel do úst a pak jej plival kolem sebe. Dělal to tak dobře a přesvědčivě, že všichni přítomní se mohli potrhat smíchy.

Potom přiběhl pan Kamen a tupým koncem kopí do něj štouchal, předstíraje Jasanův útok. Rozzuřený kanec mu po kopí chňapal rukou, ale pan Kamen byl vždy rychlejší, což zjevně Radovana rozzlobilo k veliké radosti všech přihlížejících. Po mnoha nezdařených pokusech se mu přece podařilo kopí uchopit do svých mohutných tlap a jedním škubnutím jej vyrval Kamenovi z rukou. Pak, drže je pevně oběma rukama, je přerazil o svoji hlavu, odhodil jednu polovinu, a ponechaje si pouze část s kovovým hrotem, zakousl se do ní tak, aby ostří mohlo znázorňovat kančí kel, a leza po všech čtyřech, hnal se za Kamenem. Ten ovšem nečekal a vyskočil na stůl. A když se Radovan co kanec šplhal na stůl za ním, převraceje něco talířů a pohárů, pan Kamen skočil na stěnu, a nacházeje oporu mezi škvírami trámů, mrštně jak veverka se vyšplhal až ke stropu. Mohutný Radovan za ním vylézt nemohl, ani kdyby chtěl, a tak zůstal sedět na stole a zapomínaje, že má být kanec, vyl jako roztoužený vlk. Všichni přihlížející se váleli smíchy, ale to teprve vstoupil do hry užralý pan Liška. S taseným mečem a velikým řevem se hnal na pana Radovana, při běhu ovšem šlápl u ohniště na přelomené kopí. Noha mu po něm sjela a on hřmotně upadl. Smích nebral konce, obzvláště když sám vznešený pan Boleslav k němu přiskočil, aby mu pomohl zpět na nohy. Přitom mu sebral meč a nahradil jej dřevěnou holí, čehož si pan Liška nepovšiml. Postavil se zpět na nohy a zamával teď už jen klackem nad hlavou, až se musel pan Boleslav rychle sehnout, aby také po palici nedostal.

Pan Liška ovšem nebyl k zadržení. Přes své užralství se hbitě vyšvihl na stůl za Radovanem a začal jej svou zbraní mocně bít.

Radovan se svými pažemi kryl, ale než se mu podařilo páně Liškův klacek uchopit, dostal jednu pěknou, jež sedla hned nad čelo, až mu nad obočím začal stékat drobný pramínek krve. Tu se pan Radovan nade vší míru rozezlil, zapomněl, že má hrát kance. Vyskočil s překvapující hbitostí, chopil Lišku za hrdlo a začal jej svými medvědími tlapami škrtit. Pan Liška se snažil bránit, ale proti síle Radovanově nic nezmohl. Oba se zřítili ze stolu na zem, ale ani přes ten pád jej Radovan nepustil. Již pan Liška sotva po dechu lapal, již jeho obličej brunátněl a modral, když v čas nejvyšší zasáhl pan Boleslav. S pomocí dvou dalších družiníků odtáhl pana Radovana od Lišky, přísným slovem mu pak zakázal pokračovat v boji. Poručil děvkám kolem, aby mu na uklidnění podaly pohár vína.

Pan Liška se pomalu sberchal a kašlaje, jak by měl duši vypustit, odplížil se k oknu nadýchat se čerstvého vzduchu.

Bouřlivý smích v sále pomalu tichl a náhle zcela ustal. Do sálu vstoupila neznámá dívka oblečená v krásný šat. Dlouhé, kaštanové vlasy jí splývaly na ramena a její háv, protkaný zlatou nití, byl z nejjemnějšího lnu. Dívka kráčela pružným krokem, obrysy jejích ňader se něžně pohupovaly pod tenkou látkou a mocí uhrančivou zajaly zraky všech přítomných mužů. Její boky byly ladné a její tvář čistá, půvabná a plná něhy.

Boleslav na ní mohl oči nechat. Věděl, že ji zná, ale přesto ji nikdy předtím u dvora neviděl. Chvíli mu trvalo, než ji rozpoznal. Ta neznámá krasavice byla Květa, dívka, již našel odpoledne v lese. Jak velice ji změnila koupel, pěkně vyčesané vlasy, krásný šat, kožený pás zdobený stříbrem kolem boků a několik stříbrných šperků objímajících její paže a krk. Boleslav hned tušil ruku své matky, která přála svému oblíbenému synovi vždy vše dobré. To jistě jejím přičiněním se ze špinavého, ubohého a otrhaného stvoření, jež připomínalo lesní divoženku, stala okouzlující, sladká víla.

Květa prošla ztichlým sálem, uklonila se před Boleslavem a pravila:

„Tvá paní matka mě přijala do služby. Kázala mi sem přijít a tobě, pane, posluhovat.“

Boleslav na ní mohl oči nechat a na tváři se mu rozzářil úsměv, ale než mohl něco říct, promluvila Beatrice. Viděla světlo v očích Boleslavových a dýka žárlivosti ji opět bodla hluboko do srdce. Nejraději by se na tu poběhlici vrhla a vyškrábala jí oči, ale ovládla se a řekla sladce:

„Princ si mne již vybral pro dnešní večer, abych mu víno nalévala, ale snad můžeš pomoci s posluhou u dolejších stolů.“ Beatrice ukázala rukou ke druhému konci haly. Přála si, aby ta osoba odešla co nejdále.

Dívka se uklonila a již se chtěla otočit a udělat, jak jí Beatrice poručila, ale vtom se ozval sám Boleslav, překvapen Beatricinou smělostí:

„Zůstaň!“ poručil a Květa se zastavila. „Pokud si matka přeje, abys mě dnes večer obsluhovala, pak tomu tak bude!“

Dívka se uklonila a Beatrice zrudla. „Co pán chce, abych dělala já?“ Zeptala se rychle a sklonila hlavu. Netušila, chuděrka, že její žárlivost rozdmýchala ohýnek zloby v princově mysli.

„Ty ustup stranou a čekej, co ti přikážu.“

Boleslav povstal, sundal košili, vytasil meč, přehoupl se přes stůl a jedním skokem stanul u ohně. „Je čas tance, pánové. Kdo je ještě dost pevný na nohou, aby se ke mně přidal? Muzikanti, zahrajte tanec rarachů!“

Většina družiníků také sundala košile, vytasila meče a rychle se postavila vedle Boleslava. Všichni s výjimkou Jasana, který se nemohl na zraněnou nohu ani postavit, natož pak tancovat. Také pan Liška se k tanci neměl. Stále ještě klečel před oknem hledě ven a snad již zmožen užralstvím usnul. Muzikanti spustili divokou notu. Rychlé dunění bubínku a také víno proudící krví pomohlo rozvášnit mladíky. Tancovali rozpustilý tanec lesních běsů, mávali meči nad hlavami a občas je zkřížili, až jiskry lítaly. Proskakovali odvážně planoucím ohněm a radost bylo pohledět na ty urostlé jinochy. Však služebnice na ně hleděly se zalíbením. Dobře tušily, jak dnešní večer pro většinu z nich skončí.

Když se vzácní pánové unavili tancem, lapajíce po dechu, se smíchem na rtech chopili se opět svých korbelů, jež jim děvky hbitě přinesly. Boleslav obdržel svůj korbel z rukou Květy. Napil se, pohlédl do jejích očí a měl v té chvíli pocit, že paní Vesna mu svou milostnou rukou svírá srdce. Zatoužil vzít Květu do náruče. Věděl, že se tak musí stát předtím, než se noc promění v ráno.

Otočil se k Beatrici a poručil: „Je řada na tobě. Chci, abys nám ty a ostatní služebnice také pěkně zatancovaly.“

„A co chceš, abychom tančily, pane?“

„Tanec jara.“

Beatrice se usmála, uklonila se a šla k ohni. Ostatní služebné se k ní přidaly. Květa se také zvedla, že půjde. Tanec jara znala, ale Boleslav ji vzal za ruku a řekl: „Ty ne! Ty zůstaň se mnou!“

Muzika pak začala něžně hrát, ale Boleslav je přerušil vzkřiknutím: „Ne tak, my bez košil tancovali, a tak vy také! Vždyť je to tanec jara, tanec lásky!“

Bouře souhlasu, hvízdot a tleskání se ihned ozvaly ode všech stolů. Co si princ přál, to se muselo stát. A tak dívky košile své odložily, a když hudba začala opět hrát, pustily se polonahé do tance.

Krásné byly. Až se dech tajil při pohledu na těla pružná, působící na přítomné mladíky jak uhrančivé prokletí. Při pohledu na obdivné pohledy mladíků se strach vytratil z tváří dívek a brzy tančily s úsměvem na rtech. Cítily snad přítomnost bohyně Vesny, jež jim propůjčila moc vzbuzovat touhu v srdcích mužů, a v jejich tanci byl brzy oheň nezkrotného mládí.

Když muzika dohrála, ze všech stran se ozval ohlušující potlesk. Dokonce také několik stříbrných penízků plesklo o udusanou zem podlahy. Dívky rychle posbíraly mince. Chtěly si opět obléci své haleny, ale ty mezitím zmizely.

„Posluhujte nám tak, jak jste,“ poručil Boleslav. „Však se vaše košile zítra ráno někde najdou.“ Dodal ještě vesele a odevšad se ozval smích. Krásná Beatrice se vrátila k jeho stolu, poněkud rozpačitá nad svojí nahotou, jež byla poprvé vystavena očím jiných mužů, ale Boleslav ji pochválil: „Dobře jsi tancovala. Zatancuješ nám ještě. Tentokrát ty sama.“

„Jaký tanec mám tancovat?“

„Tanec Vesny. Muzikanti, hrajte!“

Beatrice se uklonila a šla doprostřed sálu k ohni, aby tancovala, jak si pán přál. Již předtím pro něj tančila bez oděvu, ale vždy to bylo v jeho komnatě, když byli sami. Beatrice dala ruce do výše, již připravená k tanci. Cítila na sobě oči Boleslavových družiníků. Hleděli hladovými pohledy na nahotu jejích krásných ňader.

Ať se kochají, ať ji obdivují! Ať pán, jehož miluje, vidí na chtivých tvářích svých kumpánů, jak velikou moc má její krása.

Boleslav dal pokyn. Muzikanti začali opět hrát a Beatrice se pustila do tance. Byla radost hledět na její hebkou kůži, jež hrála zarudlými odlesky ohně. Na její krásné prsy, jež zraňovaly oči stolovníků růžovým ostřím.

V celém sále snad jediný Boleslav na ni nehleděl. Znal již důvěrně její krásu a jeho oči pozorovaly Květu. Boleslav si v duchu představoval, jaká dívčí kouzla skrývá ona pod svým šatem. Jak sladké je její objetí? Jestlipak je ještě neotevřená panna? Věděl, že všechna její tajemství mu budou prozrazena, a pomyšlení na chvíli, kdy se tak stane, bylo příjemné. Květa zachytila jeho pohledy. Dobře jim porozuměla, neboť takové pohledy dívky rozeznají, a stydlivě sklopila oči. Ale na jejích rtech se objevil drobný úsměv a na lících ruměnec. Pan Boleslav se také usmál, neboť dovedl číst v její průzračné tváři. Život byl krásný. Porozhlédl se po ostatních stolovnících a ihned si povšiml tváře pana Jasana. Byla rozpálená vzrušením. Oči chlapce hltaly tancující Beatrici, jeho oči byly doširoka otevřené dychtivostí a pan Boleslav se začal smát.

„Líbí se ti, pane Jasane?“ zeptal se jej.

„Život bych pro ni dal,“ vydechl mladík.

„Život bojovníka z mojí družiny za lásku děvky? To bys platil přílišnou cenu. Popros o ni a dám ti ji jako vyznamenání hrdinovi dnešního dne.“

Boleslavova ruka sjela k pasu a vytáhla z pochvy silnou dýku. Počkal okamžik, až se Beatrice při tanci skloní do podřepu, aby se pak rychlým výskokem vznesla v divokém tanci do výše. A pouhý okamžik před tím výskokem Boleslavova paže švihla vzduchem a jeho dýka, tak rychlá, že ji nebylo vidět, přibodla Beatricinu suknici k udusané zemi. Stalo se tak příliš rychle, že si toho Beatrice ani neměla čas všimnout. Jak vyskočila do výše, suknice přibodnutá se z ní svlékla a ona byla náhle nahá jako při svém zrození.

Hodovní síň se rozbouřila nadšenými výkřiky a potleskem mladíků. Beatrice stála teď ovšem strnulá překvapením a leknutím.

„Tanči! Tanči dál,“ vzkřikl Boleslav. Nadešel čas trestu. „Tanči, nebo tě Bogumil metlou vyplatí!“

Beatrice stála bez hnutí a její tvář byla náhle bledá.

„Tančit, tančit, tančit!“ skandovali mladíci v sále. Beatrice přistoupila k Boleslavovu stolu, dívajíc se na něj upřeně, a její oči byly plné slz, ale princ si z toho pranic nedělal. Tu vzala ze stolu jeho pohár a vyprázdnila jej jedním douškem. Pak se pánovi uklonila a poslušně pomalu zase začala tancovat.

Boleslav pokývl Jasanovi: „Jestli ji chceš, můžeš ji mít!“

„Pane,“ vydechl chlapec ohromen. Nevěděl, co říct. Slova pana Boleslava mu vzala dech. Ale princ si jej už víc nevšímal. Byl teď nakloněn ke Květě.

„Líbí se ti naše prostořeká Beatrice?“ zeptal se jí.

„Je krásná,“ odpověděla dívka.

„Ty jsi ještě krásnější.“

Květa opět sklonila oči: „Vždyť jsi mě neviděl, pane.“

„Vidím tě, když zavřu oči,“ řekl Boleslav hravě. Potom naschvál zavřel na chvilku oči a šťastně se usmál. Když je zas otevřel, zašeptal Květě do ucha: „Ty jsi mnohem krásnější!“

Dívka zrudla: „Tvá číše je prázdná, pane. Naleju ti.“

Šla pro novou konvici vína, a aniž si to uvědomovala, na tváři měla úsměv.

Beatrice stále tančila svůj nahý tanec a její oči hleděly na Boleslava.

Hudba dohrála. Beatrice přestala tancovat, rychle zvedla přibodnutou suknici ze země a zakryla se jí. Všichni v sále umlkli.

Boleslav povstal a pozdvihl svou již opět dolitou číši: „Přátelé, hrdinou dnešního dne je pan Jasan. Prokázal odvahu a rozvahu a za to zasluhuje odměnu. A jakou lepší odměnu můžeme dát mladíkovi, jenž nikdy nepoznal dívčí objetí, než mu dopřát, aby ochutnal sladkost ženy.“

Boleslav pohlédl k Beatrici, která stála u ohně a suknicí zvednutou ze země si zakrývala hruď. „Pojď, krásko, dnešního večera budeš panu Jasanovi sloužit a dnešní noci jej zasvětíš do tajů lásky.“

Beatrice zbledla a zavrtěla hlavou.

Boleslav se usmál a řekl tiše: „Víš, jak jsou trestány neposlušné otrokyně?“

Beatrici se až zatmělo před očima. Věděla dobře. Tresty pro otroky byly kruté. Slzy jí zalily tvář.

„Učiň, jak máš poručeno,“ řekl Boleslav chladně a pak se obrátil k hudcům: „A vy hrajte!“

Sálem se opět ozvala hudba.

Beatrice si oblékla suknici a jak bez ducha přistoupila k Jasanovi. Jak byla pošetilá! Měla v srdci lásku k mocnému pánu, synovi samotného Orla. Snila, že je princeznou, a přitom byla otrokyně. Nic než nízká děvka. Zapomínala na to v Boleslavově přítomnosti a on jí to dnes připomněl. Všechny dárky a dřívější laskavosti, jež jí prokazoval, byly nic než dým z včerejších ohnišť. Musela být statečná.

Jak poručeno, přistoupila k Jasanovi. Mladík na ni hleděl očima doširoka otevřenýma. V jeho očích četla touhu, utajovaný strach a zbožňování. Viděla, jak je vděčný za pánův dar. Pro něj byla kouzelným darem samotné bohyně lásky. Vzala ze stolu konvici a nalila mu vína. Musela zde a později v Jasanově loži učinit vše, co jí princ přikázal.

Kvas v hodovní síni pokračoval. Muzikanti hráli, více vína teklo, děvky tančily a tulily se k vznešeným pánům. Pan Boleslav vedle něj se pěkně bavil s poběhlicí. Oheň příjemně praskal a hřál. Pak jeden z hudců vyprávěl pověst o knížeti Bruncvíkovi, jenž dal zemi statečného lva. Nikdo jej příliš neposlouchal. Jasan se s námahou přesunul k oknu, odkud mohl pozorovat nebe čisté a temné, plné krásných hvězd. Přitom koutkem zraku uviděl na nádvoří jakýsi pohyb a brzy rozpoznal obrys postavy a chůzi pana Václava. Vznešený pán kráčel do kaple. Ve chvíli, kdy se vrata otevřela, viděl Jasan zcela jasně postavu prvorozeného Vratislavova syna ve svitu oltářní svíce. Otočil se k Boleslavovi s dotazem: „Proč s námi tvůj pan bratr jen zřídkakdy hoduje?“

„On už je takový,“ namísto Boleslava odpověděl znenadání probudivší se pan Liška. „On nerad jezdí na lov, nerad tančí, nerad se s děvkami muchlá. On je moudrý a rád jenom v kostele sedí, s kněžími mudrcuje a k ukřižovanému Bohu se modlí. Vše to, co mužové rádi činí, on činí nerad. A všechno, co mužové neradi mají, to on rád. On už je takový.“ Po těch slovech pan Liška opět upadl do opilecké dřímoty.

„Možná že je žena v mužském těle…“ Jasan opakoval slova Bogumila, jež mu utkvěla v hlavě. Nic tím nemyslel. Sám byl již zpit, a co řekl, bylo jenom žvatlání, jenom nepodařený žert. Sám se mu taky zasmál, ale v tom okamžiku Boleslav odstrčil Květu ze svého klína, a než se Jasan nadál, princovy silné prsty mu svíraly hrdlo.

„Nikdy se neopovažuj tak mluvit o svém budoucím pánu, nebo smrtí zemřeš!“ šeptal Boleslav hněvivě.

„Odpusť mi, pane. Byl to jenom žert.“

„Nikdy nežertuj o mém bratrovi. Nikdy,“ sykl Boleslav. Pak odtáhl ruce od mladíkova krku a naklonil se k němu blíže: „Ty hlupáku, copak nevíš, že zdi mají uši? Jestli se moje matka dozví, co jsi právě řekl, nedožiješ jara. Modli se ke všem bohům, co znáš, aby dali, že se to k ní nedonese.“

Jasanovy oči hleděly vytřeštěně na pana Boleslava. „Odpusť mi, pane,“ zašeptal.

Několik očí je již pozorovalo a princ se usmál a pokynul ostatním, jako by to vše byl jenom žert.

„Vezmi, co jsem ti dal, a jdi s ní do své komnaty, pane, nežli tě víno zcela zdolá.“

Jasan se poklonil a s námahou vstal. Jeho služebníci přiskočili, aby jej podepřeli. Pak jej nesli ven ze sálu. Beatrice naposledy pohlédla na prince a ten jenom chladně pokývl hlavou. Jakási děvka jí podala košili, Beatrice si ji oblékla a pak s hlavou skloněnou následovala Jasana, jemuž jí bylo poručeno dnes v noci sloužit.

Princ se dál věnoval Květě a jejím krásám. Dával jí vzácného vína pít, jaké dívka nikdy předtím neokusila, a pak ji odvedl z hodovní síně a do své komnaty za pochvalného mručení smíšeného s rozpustilým hvízdáním a potleskem družiníků. Jeho odchod byl pokynem všem, že kvas je již u konce. Však také pánové byli již řádně užráni. Již jim klesaly hlavy a spánek jim zavíral víčka. Byl čas jít na lože. Ti šťastnější tak učinili v doprovodu mladých děvek, jimž se také motaly nohy vínem. Pro ty méně šťastné měly být ložem tvrdé lavice a stoly či udusaná zem pod nimi.

XIII

Mladý pan Václav nemohl té noci usnout. Seděl u ohně s kalichem vína v ruce a zamyšleně hleděl do plamenů. Chlad pronikal do místnosti nezakrytým oknem a dopadal mu na záda. Kožešina na jeho loži byla měkká a dobře by hřála. Zvala jej svou útulností, ale on neměl na spánek ani pomyšlení. Nádvořím se nesl ryk z vedlejšího paláce, kde bratr hlučně oslavoval dobrodružství dnešního lovu. Ale zatímco z hodovního sálu se ozýval smích a řinkot korbelů, myslí Václavovou se honily temné myšlenky. Dva muže odsoudil, a to není lehká věc. Ten zpupný kněz si mrskání více než zasloužil a pro kováře byl řemen mírnějším trestem, než jaký požadovalo zvykové právo. Přesto cítil na prsou úzkost. Bylo to poprvé, kdy musel určit takový trest sám, bez rady a požehnání otce.

Před několika lety, bylo mu tehdy snad třinácte jar, mu otec pověděl, že tíha vlády je veliká. A on tehdy nevěděl, o čem jeho pán mluví. Měl ještě chlapeckou mysl a vládnout mu přišlo lehké a dobré. Vládce sedí na vysokém místě, na trůně, kam nikdo jiný pod ztrátou hrdla sednout nesmí. Všichni jej ctí. Sloužící jej obskakují a on jenom přikazuje, co se má stát. Jeho slovo je zákon. Patří mu soud, při kterém může jediným pohybem prstu odsouzence omilostnit, či vydat katovi. Jediným slovem může povolat svobodné Bohemany do zbraně, aby vytáhli do pole pod praporcem Orla. A všichni ctní mužové tak bez okolků učiní, připraveni dát životy pro svého pána. Vládce má to nejlepší od všeho. Nejlepšího koně, nejlepší zbraně, nejlepší jídla, nejchutnější víno. Spí v nejlepších komnatách paláce a jeho život je chráněn nejlepšími bojovníky. Také z žen si může vybrat ty nejkrásnější. A podle práva a prastarého zvyku neurozené bohemanské dívky mají povinnost se mu nabídnout k jedné noci lásky před svým sňatkem. Činí tak s požehnáním svých rodin, a pokud jejich milování pána dobře potěší, ráno nevěstu obdaruje. Je-li obzvláště sladká a na loži milá, může dostat dřevo na dům z pánových lesů, nebo kus pole k bezplatnému užívaní pro svoji novou rodinu až na půl tuctu let a jiné vzácné dary. Nebylo divu, že až ze vzdálených osad jezdily na hradiště dívky, aby se podle práva nabídly pánovi. A čím větší odměnu za svou sladkost od pána obdrží, tím větší vážnosti se jim v rodech jejich dostane. Ty, jež by pán odmítl, nečekalo nic než hanba.

Jistě muselo být dobré být Orlem a vládcem všeho v jejich zemi. A přece, jak Václav dorůstal, začal chápat, že to není jenom veliké privilegium.

Bůh to byl, kdo posadil muže na trůn, a vládce více než kdo jiný musel proto Bohu sloužit. Zajisté bylo Bohu milé, když se v zemi lidem dařilo. Když soud byl mírný a spravedlivý. Když vládce dovedl usmířit a sjednotit své poddané, aby spolu žili v lásce a svornosti. Ale copak vládnout a konat vše, co vladař konat musí, neodporovalo křesťanskému učení? Bůh řekl „Nezabiješ“, ale bylo smutnou povinností knížete odsoudit zločince a lidi nehodné k hrdelním trestům. Pán Ježíš učil trpělivě snášet příkoří a nastavit druhou líc. Vladař příkoří trpět nesměl. Naopak, musel se po právu chopit meče a trestat je. Pán Ježíš řekl, že je lehčí pro velblouda projít uchem jehly nežli pro bohatce projít bránou nebeskou. Osudem vladaře bylo velké bohatství. Znamenalo to snad, že je mu království boží zapovězeno? Že vladař, který je na tomto světě první, bude po smrti na onom světě poslední, tak jak to pán Ježíš také předpověděl?

Smutné to byly myšlenky. Naháněly děs do duše. Václav vstal od ohně. Na jeho stole byla konvice s vínem. Sám si dolil svůj pohár a napil se chladivého moku. Několikrát přešel po místnosti. Vzpomněl si, co jej učil kněz Pavel: „Člověk často bloudí, neboť nezná správnou cestu. Ale Bůh zná správnou cestu. Proto ten, kdo tápe, ať se obrátí k Bohu a cesta pravá mu bude zjevena!“

Václav vyšel ze světnice a chodbou ven na nádvoří. Před dveřmi jeho komnaty byl na stráži Podiven. Věrný psa ležel na zemi přikryt houní. Beze slova vstal a následoval svého pána. Také Vikingové jeho byli nablízku. Po chvíli chůze stanul Václav před těžkými vraty hradní kaple. Pokřižoval se a otevřel. Hned jak vkročil dovnitř, rozpoznal u oltáře klečící postavu kněze Pavla. Usmál se a zamířil k němu. Poklekl vedle starce, sepjal své ruce a jeho rty se začaly neslyšně pohybovat, posílajíce k uchu Pána všemocného tichou, leč vrucí modlitbu.

XIV

V dřevěné truhlici přivázané hrubým provazem k rumpálu byl Krastěj spuštěn do morny.

Sténal bolestí, když mu Bogdan svazoval ruce za zády pevně až na krev. Pacholci katovi se mu smáli. Tohle tě bolí? Pouhé svázání provazem? Počkej zítra, jak budeš pod řemenem skučet.

Teď jej jeden z těch hrozných pacholků doprovázel. V ruce držel louči, jíž svítil na jejich sestup. V morně pod nimi byla naprostá tma. Pacholek se usmíval a jeho úsměv byl plný zkažených zubů, z nichž vanul hnilobný pach.

„Nic se neboj,“ řekl. „Zle ti u nás nebude. Budeš mít dost přítulných láryň. Jenom si je nepouštěj moc k tělu, nebo tě samou láskou sežerou,“ zasmál se chraplavým hlasem.

Truhlice se zarazila. Byli na dně. Krastěj se zakymácel, téměř vypadl, ale pacholek jej volnou rukou zadržel. „Opatrně, svatý otče. Nechceme, aby ses nám tady přerazil.“

Místo páchlo lidskými výkaly a ještě čímsi horším. Byl to hrozný pach, jejž Krastěj znal. Pach umrlého těla.

Pacholek překročil okraj truhlice a potom svou volnou rukou vytáhl Krastěje ven.

„Otoč se!“ vyštěkl a kněz jej beze slova poslechl. Pacholek mu položil studený, železný náramek na zápěstí a kleštěmi, jež měl ve vaku u pasu, pevně utáhl šroub. Pak udělal totéž na druhém zápěstí. Poté uvolnil Krastějův provaz. Železné náramky byly přikovány k pevnému řetězu a ten pak byl zakotven ve zdi morny.

„Abys viděl, že tě máme rádi, necháme ti nohy volné a ty se za to za nás pomodli. Třeba nám pak Pán Bůh požehná,“ řekl pacholek a posměšný úsměv jako by neopouštěl jeho tvář. Potom se otočil, vstoupil zpět do truhlice a vyndal z jejího dna starou deku. Hodil ji Krastějovi k nohám.

„Tady si vem, ať nám v noci nezmrzneš. Pan Václav by se hněval, kdybychom ráno neměli koho mrskat.“

Pacholek několikrát zatáhl za provaz a truhlice se s ním začala zvedat k otvoru. Jeho louče ještě vrhla mornou několik dlouhých stínů, a když zmizel, všude kolem nastala naprostá tma.

Noc byla chladná a ze zdí sálala vlhkost. Krastějovi naskočila husí kůže z toho hrozného místa. Mdlo se mu dělalo. Chtěl zvednout ze země tu starou houni, jež mu tam pacholek nechal, ale řetězy byly příliš krátké. Nedovolily mu dosáhnout na zem. Podařilo se mu ji však přišoupnout a nadzvihnout nohou a tak ji přece mohl uchopit. Páchla hnusně všelikou lidskou nečistotou, ale neměl na vybranou. Těžko by bez ní tu noc přečkal. Zabalil se do houně, jak mohl nejlépe, posadil se na zem a opřel hlavu o zeď. Brzy jej začala svědit kůže v třísle, na kotnících a na zápěstích. Houně byla plná blech. Nedalo se nic dělat. Řetězy, jež držely jeho zápěstí, mu nedovolily svěsit paže. Když seděl na zemi, měl je zvednuté k ramenům, což nebylo příliš pohodlné. Nemohl se ani všude poškrábat, aby ulevil tomu svědění. Po chvíli jej roztřásla zima. Přitáhl houni těsněji a seděl bez hnutí, hledě do temnoty před sebou. Měl by se pokusit usnout. Ve spánku by snad necítil chlad, bolest, a co horšího – strach, jenž pronikal do morku kostí. Strach z toho hrozného, páchnoucího místa a z toho, co se má zítra stát. Jak mohl být pán tak nespravedlivý. Vždyť věrně sloužil, když těm peklu zaprodaným nevděčníkům o božím hněvu kázal. A jaké se dočkal odměny? Rabové mu střechu nad hlavou zapálili. On chtěl pouze, aby se právu dostalo zadost, a zatím je on sám jako zločinec chován. Nemohl tomu uvěřit a v duši skomírala ještě naděje. Třeba jej pán jenom zkouší. Třeba chce jenom poznat jeho víru. Jestli jednu noc v morně dobře přečká, jestli u pranýře přes veškeré útrapy bude Boha, Pána Ježíše a dobrého knížete chválit, tu pán mladý pozná, že jeho víra je pravá, a mnohonásobně mu všechny strasti vynahradí. Krastěj přemýšlel a byl si jist, že tomu tak musí být. Ta špetka naděje však nedovedla zaplašit strach. Jak kruté by bylo trestání řemenem! On sám to viděl. Před lety, ještě za vlády Orla Bořivoje, chasník jakýsi kradl, byl dopaden a pán mu tu milost prokázal, že namísto aby jej po právu oběsit dal, byl k obdržení dvou tuctů ran odsouzen. Krastěj dodnes dobře pamatoval, jak nešťastník úpěnlivě žebronil o milosrdenství, když jej kat dohola svlékl a ke kůlu pranýře pevně přivázal. Pak začalo mrskání. Každá rána sedřela kus kůže z ubožákových zad a krev jen prýštěla. V kruté bolesti se tělo odsouzence zmítalo. Hrozný a srdceryvný byl jeho řev. Po každé ráně nepravé bohy volal a pana Orla zaklínal, aby mu odpustil. Ale byl silný, a tak až ku konci trestání jej mdloba vysvobodila z muk a kat mu na hlavu a na záda škopek ledové vody nalil. Když se ubožák probral, ještě mu čtyři zbylé rány uložil. Po ráně poslední odsouzenci krev z úst vyšla a v mrákotách jej katovi pacholci odtáhli z pranýře. Krastěj nevěděl, co se s tím mužem stalo. Slyšel, že prý duši vypustil. A jemu pan Václav určil tucet takových ran.

„Bože, dej, ať tomu tak není, dej, ať je to jenom zkouška, a dej, ať obstojím a po jejím ukončení ať jsem od pána po zásluze bohatě odměněn!“

Modlitba dala Krastějovi naději. Chlad pronikal až do morku kostí a tělo jeho se začalo třást.

Cosi se mu otřelo o nohu a pak ucítil bolest na chodidle. Hlasitý sten se mu vydral z úst on začal kopat nohama kolem sebe jak zběsilý. Uslyšel cupitání a pištění krys. Nahoře, vysoko nad jeho hlavou se ozval chraplavý smích katova pacholka. „Tak již tě přišly navštívit naše kurvy? Budou ti dělat v noci společnost. Jsou přítulnější než ta nejlepší děvka, ale nepouštěj si je moc blízko k tělu, nebo tě samou láskou na kost ohryžou.“

Pak se jeho odporný smích vzdálil a bylo ticho, pouze kdesi zdáli se ozýval ryk a smích mužů. Trval snad polovinu noci, ale nakonec také utichl.

Nekonečná to byla noc. Ledová, temná a plná děsu. V podzemí sice nebyla zima tak velká jako nahoře na nádvoří, ani zde vítr nevál, ale studený dech noci přeci jen dýchal otvorem ve stropě a chlad morny byl navlhlý a pronikal do morku kostí. Byl to chlad nemoci a smrti. Houně jej sice chránila před nejhorším, ale jeho ruce v okovech se pod houni nevešly. Pro krátkost řetězu probíhajícího železným okem u stropu musel držet buď jednu, nebo druhou paži nad svou hlavou. Bylo to nepohodlné, a jak noc pomalu míjela, nepohodlí se proměnilo v bolest. Jeho prsty omrzaly a spánek, jímž si přál uniknout svým útrapám, se nedostavoval. Také blechy jej žraly a krysy si nedávaly pokoje. Muselo jich být kolem požehnaně, protože Krastěj slyšel jejich pištění a pobíhání. Několik jich mu dokonce přeběhlo po noze, a to boje se, aby nekously jako ta první, začal kolem sebe kopat a křičet. Přehrozné bylo to místo. Tohle již nemohla být pouhá zkouška, po které přijde zasloužená odměna. Noc v zimní morně byla již sama o sobě krutým trestem. Krastěj se vroucně modlil k Bohu, aby jej vysvobodil, a snil o tom, že Ježíš pán se snese na stříbrném oblaku tou dírou nahoře a vysvobodí jej z útrap.

Noc míjela, bolesti přibývalo, ale stříbrný oblak se nezjevoval. I začal Krastěj přemýšlet, zda jeho trest nebyl přivolán hněvem starých bohů, jež mu stáli u kolébky a jichž se zřekl. Zajisté nemohlo být na škodu, pokud pronese modlitbu také k nim, a tak šeptaje, aby jej žárlivý Ježíš neslyšel, slíbil mocnému Perunovi oběť mladého podsvinčete, pokud jej vysvobodí. Ani Perun se však nedostavil, nerozlil zář své moci nad dírou morny, nevrhl ohnivý blesk proti železnému okovu, aby jej rozdrtil na drobné kousky a odvedl Krastěje pryč z toho děsivého místa. Noc byla nekonečná a mučivá, ale nakonec přece minula a nádech světla se objevil vysoko nad Krastějovou hlavou. Pramálo paprsků dopadlo do morny, ale Krastějovy oči přes noc přivyklé na naprostou tmu v tom šeru přece dokázaly vidět obrysy kolem a tu ke svému úděsu viděl, že netrávil noc sám. U stěny naproti němu byl ukován jakýsi muž, jenž tam ležel bez hnutí. Krastěj se snažil naň promluvit, ale nedostalo se mu odpovědi. S rozedníváním, když více světla proniklo do morny, teprve ke svému nesmírnému zděšení poznal, že trávil noc v přítomnosti umrlce. Nešťastník ten sloužil již za potravu krysám. Jeho tvář, břicho, paže a nohy byly notně ohlodány. Také byl přivázán řetězem ke zdi s jednou paží vytaženou nad hlavu a druhou spuštěnou u těla. Hlava jeho byla stále ještě vzpřímena, a ač oči jeho byly již vyžrány, přesto to vypadalo, že temné, slepé důlky hledí upřeně a jakoby prosebně na Krastěje. Děsivý byl pohled na tu odpornost. Ani dýchat nemohl, když na toho umrlého nebožáka popatřil, a pak sípavě začal volat o pomoc a smilování. Volal, řval, vyl jako raněné zvíře, ale nikdo na jeho křik neodpověděl. Zdálo se, že jej nikdo neslyší. Až do ochraptění křičel Krastěj pln zoufalství a děsu. Bez konce byl čas a nakonec jej opustily síly a on naplněn beznadějí a vyčerpáním seděl bez hnutí a mysl jeho pobývala na pokraji bezvědomí. Netušil, jak dlouho tak setrval, ale pak jej přivedl k bdělosti provaz, jenž spadl z díry vysoko nad jeho hlavou na zem morny. Potom se díra v otvoru zatemnila a po chvíli byl dolů spuštěn na provazech v dřevěné bedně stejný katův pacholek, který jej sem minulého večera doprovodil. Měl s sebou zapálenou louči, která v šeru morny svítila oslepujícím světlem.

„Jakpak jsme se vyspali, otče?“ zeptal se s drzým úsměvem na rtech. Krastěj byl přesto rád, že jej vidí.

„Odveď mě odsud! Prosím, odveď mě odsud,“ zašeptal a jeho hlas se chvěl. A aniž si to uvědomil, v očích měl slzy.

„Ale copak, copak,“ ptal se pacholek. „Nelíbilo se ti u nás?“ Vyskočil z bedny, popadl Krastěje za jeho kutnu a vyzvedl jej na nohy. Krastěj byl zkřehlý zimou a měl v sobě pramálo síly. Ani kdyby chtěl, nebyl by schopen postavit se na odpor. Pacholek mu zkoutil ruce za zády a zručně je svázal provazem. Potom kleštěmi uvolnil železná pouta na jeho zápěstí.

„Tak se pěkně rozluč s panem Chomutem,“ řekl a ukázal na umrlce. „Vidíš, ten si myslel, že se může postavit Orlovi. Kletbu pohanských bohů na něj volal, a jak skončil. Teď tady sedí, bohy už nezaklíná a krysy jej žerou. Nedobře to končí s těmi, kdož se znelíbí našemu pánu.“

Pacholek zatahal za provaz a bedna tažena provazy se pomalu začala zvedat.

Krastěj se ohlédl na umrlce. Tak to byl pan Chomut. Slyšel o jeho vzpouře. Takhle tedy skončil kdysi dosti mocný pán, který sám vládl nad životy poddaných v několika vesnicích.

„Ty máš štěstí, že byl pán laskavý a určil ti pouze řemen. Než vyjde nový měsíc, záda se ti začnou hojit, hlavu budeš mít napravenou a můžeš začít nový život.“

Pacholek se na chvíli odmlčel a pak si povšiml, že se Krastěj třese.

„Máš hlad?“ zeptal se.

Kněz pokývl hlavou.

„Což chleba pro tě máme, ale ještě to vydrž. Před řemenem není dobře jíst. Určitě by ses pokálel, až tě bude mistr Bogumil řezat. To já už viděl kolikrát.“ Pacholek se pak zasmál svým hrubým, chraplavým hlasem a dodal: „A po výprasku mít chuť k jídlu určitě nebudeš. Ještě jsem neslyšel, že by někdo měl po výprasku hlad.“

Krastějovi se při těch slovech zatmělo před očima, ale pak projeli dírou v zemi a vynořili se na nádvoří zalitém chladným ranním sluncem. Prudké světlo mu poranilo oči a on neviděl, jenom cítil, jak jej něčí silné paže uchopily a smýkly jím, až upadl na chladem ztvrdlou zem. Potom mu byl silný provaz upnut kolem krku, jako by byl připravován k oběšení, a děsivá hrůza opět zajmula jeho smysly.

XV

Kaple byla šerá, pouze temnozlatý ostrůvek světla věčné svíce ozařoval zlacenou výzdobu oltáře.

„Požehnáni jsou ti, kdož Boha hledají.“

„Amen!“ odpověděl Václav, pokřižoval se a šel k oltáři. Podiven jej následoval. Před nimi stál kněz Pavel. Poklonil se s pomalou a úsměvnou obřadností. Potom vzhlédl a zadíval se Václavovi do tváře. Jeho oči, posazené hluboko ve vrásčité tváři, byly hloubavé, moudré a plné laskavosti.

„Nešel jsi pít víno s panem Boleslavem?“

Václav se také uklonil a odpověděl skromně: „Přišel jsem Boha o radu žádat.“

Kněz pokýval hlavou a na tváři měl úsměv: „Moudrý je ten, kdo Boha o radu žádá. Hlupáci to nedělají, neboť si jsou jisti sami sebou. Moudrý věří sobě méně a Bohu více.“

Přešli k oltáři a tam poklekli. Podiven si klekl za nimi. Ticho kaple bylo rušeno jenom měkkým šepotem jejich modliteb. Ryk Boleslavova kvasu jen ledva doléhal k jejich uším, jako by do ticha božího domu z dálky připomínal nerozumný svět.

Václav se pohřížil v modlitbu a čas jakoby pro něj ustal. Trvalo dlouho, než se zas pokřižoval, uklonil oltáři, vstal a posadil se do přední lavice.

Kněz k němu přisedl. Chvíli mlčeli. Nakonec Pavel přerušil ticho šeptem. „Jakou radu hledáš, pane?“

„Není lehké soudit,“ zašeptal Václav.

Kněz jenom pokýval hlavou.

„Bůh nám káže, abychom to nedělali,“ pokračoval princ. „Soud patří jemu.“

Kněz opět kývl hlavou a pak řekl tiše: „Lidem je třeba vládce, a kdo vládne, soudit musí. Nehodní lidé se přou a bez rozsouzení pána sáhnou po zbrani. Lidé činí zlo a to musí být trestáno, aby dobří byli chráněni. Bez spravedlivého soudu vladaře by zvůle kvetla a krev nevinných tekla proudem. Soudit moudře znamená oddělovat dobro od zla a ochraňovat slabé, což vždy nese boží požehnání! A proto dobře činíš, že hledáš boží pomoc ve svých rozhodnutích. Je psáno, že najdou ti, kdož hledají.“

„Ano, je psáno,“ řekl Václav pokorně, avšak hlasem tak smutným, jak by si tím nebyl zcela jist.

Chvíli mlčel a pak řekl tiše: „Vzpomínáš, o čem jsme jednou hovořili? Zdali je možné vládnout naší zemi, jako by to bylo království boží?“

Stařec zavrtěl hlavou, ale dobrácký úsměv neopouštěl jeho tvář: „Království boží je od Boha, ne od lidí, můj pane.“

„Ale kdyby se lidé snažili být dobří a žít spolu jak bratři…“

Kněz Pavel si povzdechl: „Můj pane, jsme již od narození rozděleni. Někteří se narodí bohatí do vznešených rodů, jiní chudobní jako otroci a sluhové. Někteří zdraví a silní, jiní slabí a pochroumaní. Někteří mají nadání ducha, jiní jsou prosťáčci. V nebi před Bohem jsme si z jeho vůle rovni, ale zde na zemi si nejsme rovni. A proto království boží může být jenom na nebesích, ale ne zde na zemi.“

Václav povzdychl: „Ano! Je to jenom sen.“

Kněz jej pohladil po hlavě, jako otec hladí dobrého syna, a řekl mírně: „Království boží zde na zemi! Vždyť je to rouhání, pane!“

Václav sklopil hlavu.

„Již je pozdě a zítra tě čeká krušný den,“ dodal kněz tiše.

Václav tušil, o jaké krušnosti to mluví: „Já vím.“

Pavel chvíli přemýšlel, co by mohl říci, aby svému mladému pánovi a žáku udělal radost.

„Dobře si počínáš, pane. Ukázal jsi umírněnost, kde mírnost je všem ku prospěchu, a přísnost, kde přísnosti bylo zapotřebí. Otec by na tebe mohl být pyšný.“

Václav poklekl a vděčně políbil knězi ruku.

„Již je pozdě. Musíš si odpočinout,“ řekl Pavel vlídně.

Princ beze slova vstal, otočil se a zamířil k vratům kaple následován mlčenlivým Podivenem. Před odchodem se ještě otočil, pokřižoval se směrem k oltáři a pak vyšel ven do mrazivé noci, kterou se stále ještě rozléhal křik a opilé výskání Boleslavových družiníků.

XVI

Služebnice Jarmila seděla vedle paní kněžny. Hlava ji ještě trochu bolela po vínu včerejší noci. A v bedrech cítila příjemnou slast po milování v náruči pana Kamene, který ji uchopil na konci kvasu a odvedl do své sednice. Nešla s ním nerada. Ze všech mladých pánů na hradišti byl pan Kamen, nepočítáno-li pana Boleslava, u děvek nejoblíbenější. Však se také mnohé její družky závistivě ohlížely. Tajným snem všech byl ovšem mladý pan Václav. Ten ale jako by žil v jiném světě. Přímo čišel silou mladého mužství, a přitom byl náručím všech děvek nedostupný jako nějaký pohanský bůh.

Jarmila teď seděla v komnatě paní Drahomíry a již hodnou dobu vyprávěla vše, co se událo na kvase pana Boleslava. Kněžna ji pozorně poslouchala a tu a tam povzbudila smíchem a vlídnými otázkami. Její otrokyně Mirka stála v koutu místnosti. Jarmila měla pocit, že tam stojí ještě někdo, ale nebylo vidět tvář ani postavu. Jenom jakýsi stín. Nemýlila se. Dva Vikingové tam v temnotě stáli na stráži a svým životem ručili svému pánovi za bezpečnost jeho ženy.

Kněžna upíjela víno ze vzácné sklenice zdobené stříbrem a granáty. Aby se Jarmile lépe povídalo, paní pokynula Mirce, která jí také nalila víno do pěkně zdobeného hliněného poháru. Po přílišném holdování vínu minulé noci byl drobný doušek osvěžující a přinesl úlevu. Kněžna se upřímně smála, když Jarmila popisovala hru na lov kance, a s velikou pozorností si vyslechla vyprávění, jak pan Boleslav dal Beatrici panu Jasanovi.

Byla spokojená. Takhle té děvce Boleslav pěkně dal vědět, kde je její místo. Ať si teď obcuje s chlapcem, jímž Jasan ještě byl. Třeba může jemu zkusit vládnout. Snad bude mít větší štěstí nežli s Boleslavem. To bylo ještě lepší nežli trest. Kdyby ji Bogumil vyplatil metlou, stále by mohly být nějaké šeptané klevety, ale když ji Boleslav veřejně odhodil jako nepotřebnou tretku, nikdo již neuvěří, že mu Beatrice našeptává a on že poslušně kývá. Dobře to syn provedl.

„A copak mi ještě povíš?“ ptala se kněžna se širokým úsměvem.

Jarmila pak vyprávěla, jak se pan Boleslav nějak nahněval na pana Jasana.

„Nevíš proč?“ ptala se kněžna.

„Já nic neslyšela, paní, ale ta nová, Květa, prý řekla, že pan Jasan cosi proti panu Václavovi mluvil.“

„A copak?“ povzbuzovala ji Drahomíra stále s úsměvem na tváři.

„Nezlob se, paní, nerada bych panu Jasanovi škodila. Je tak mladý…“

„Myslíš, že bych se zlobila kvůli žvatlání chlapce, jenž je zpit vínem?“ chlácholila ji kněžna. „Jen mi to hezky pověz a nic se neboj.“

„Ta nová prý slyšela, že pan Jasan žertoval, že pán Václav si příliš dívek nevšímá, protože je žena zakletá v mužském těle.“

Drahomíra chvíli mlčela, ale za okamžik se zase rychle usmála a řekla vesele: „No vidíš. Není to nic než hloupé řeči.“

„Ano, paní,“ špitla Jarmila a napila se vína.

„Ještě něco se událo na kvase?“

„Už nic, jenom že Beatrice prý plakala a časně ráno šla za kořenářkou.“

„Takový je úděl mladých dívek. Často pláčí a běhají k různým čarodějnicím na poradu,“ zažertovala Drahomíra a vlídně pak pokynula Jarmile rukou na znamení, že jejich rozhovor je u konce.

Služebná se pokorně uklonila.

„Příští dva dny budeš pracovat pouze v mých komnatách,“ dodala kněžna ještě a Jarmila se opět uklonila, tentokrát hlouběji, a na tváři se jí rozlil úsměv. Bylo dobré sloužit v Drahomířiných komnatách. Práce byla lehká a dobrého jídla vždy dostatek. Dva dny pohodlí. Dva dny bezpečí. Dva dny nebude muset pánům a jejich chutím sloužit. Taková byla její odměna.

Uklánějíc se hluboko, Jarmila opustila komnatu. Drahomířin vlídný úsměv pohasl a do očí se jí usadil chlad.

Otočila se k Mirce: „Žena uvězněná v mužském těle?“

„Zajisté jenom hloupost mládí zpitého vínem, paní,“ pravila Mirka.

„Zajisté,“ pokývla Drahomíra a opět se usmála. „Jdi teď ke kořenářce a promluv s ní!“

„Ano, paní,“ uklonila se Mirka. Dobře věděla, co se od ní žádá a jaké promluvení má s bábou učinit.

Když Mirka odešla, Drahomíra dopila víno z poháru a postavila prázdnou sklenici na stůl. Chvíli hleděla do plamenů v krbu a v jejích očích byl hněv. Potom se zhluboka nadýchla a zašeptala sama pro sebe: „Jazyk nechám tomu panchartovi z huby vyrvat!“

XVII

Již v pozdním ránu se na popravčím vrcholku před hradbami začaly shromažďovat houfy lidí. To místo bylo domovem temných duchů a nikdo by se k němu neodvážil přiblížit v čas noční. Leda snad čarodějné báby chráněné rukou Zloboga.

Zvěst o dnešním trestání se roznesla rychlostí lesního ohně hnaného Vichrem. Nikdo na hradišti by si takovou podívanou nenechal ujít. Zvědavost všech byla ještě zvětšena, když po stezce od řeky přišel mohutný kovář s hlavou pokorně svěšenou. Za ním šli lidé z jeho osady. Přivezli s sebou dvoukolový vůz tažený volem. Byl prázdný, vystlaný senem a kožešinou. Nebylo těžké uhodnout, k jakému je účelu. Kovář zamířil od cesty k pranýři a tam si stoupl ke kůlu blízko šibenice a vyčkával. Bylo cosi podivného na klidu a odevzdanosti toho muže, jenž bez pout a o vlastní vůli přišel podstoupit přetěžký trest. Ač jej všichni alespoň podle vidění znali, přec naň teď zírali jako na nějakou cizí bytost. Ale nenašel se ani jeden, kdo by kováře zahrnul posměšky či po něm kamenem nebo blátem hodil, jak se často dělá odsouzencům.

Potom z otevřené brány hradiště vyšel Bogumilův pacholek, vedoucí za uzdu mezka. K jeho ocasu byl dlouhým provazem za hrdlo uvázán zlotřilý kněz. Jeho háv byl pokryt zaschlým blátem a muž ten byl bledý a třásl se strachem a zimou. Žalostný byl na něj pohled a nebylo divu, že se lidé začali smát, když kolem nich procházel. Občas kdosi cos hrubého křikl, někteří dokonce po něm hodili, vidouce takovou ubohost. Nikdo nemá rád slabochy.

Za Krastějem kráčel vážně mistr Bogumil. Měl kožený plášť z kravské kůže. Velkou kápi měl přehozenu přes hlavu. Zakrývala mu čelo a polovinu tváře. Ve svém stínu také utopila jeho oči. Bylo cosi tajemného a strachuplného na muži, jehož řemeslem bylo mrskat, mučit, kosti lámat, klestit, oslepovat, údy odtínat a různými způsoby duši živou z těla vyrvat. Lidé bojácně tichli v jeho přítomnosti.

Za svým pánem pak šel ještě katův pacholek. Ten nesl řemen vyzdvižený vysoko nad hlavu, aby jej všichni dobře viděli. Tři palce široký, půl palce tlustý a posetý krátkými železnými hřeby, jež kůži dřou. Byl to nástroj děsivých muk a hradní lidé, kteří přijali víru v nového Boha, se mocným znamením kříže žehnali, když na něj jen pohlédli.

Když došli k pranýři, Bogumil odvázal Krastěje od mezkova ocasu a pak jej zase přivázal ke břevnu šibenice. Potom pohlédl na kováře a zeptal se krátce: „Jsi ty ten z Pořečné, jenž má být trestán?“

„Ano, pane,“ řekl kovář a uklonil se.

Pacholek šel k němu s provazem, aby jej spoutal. Kovář pokorně ruce nastavil, ale hlas mistra Bogumila jej zastavil:

„To nebude zapotřebí.“

Muž tedy ustoupil od kováře a vyšplhal se na kůl, aby připravil provazy a vše ostatní, čeho bylo potřeba.

Lidí kolem pranýře stále přibývalo. Již jich bylo několik houfů. Postávali kolem, prohlíželi si odsouzené a trpělivě čekali, až přijde mladý pan Václav a dá pokyn, aby vše započalo.

A nečekali dlouho. Slunce se ani nevyšplhalo na vrchol své denní poutě a z hradeb se ozval zvuk bubnů a rohů. Bránou pak vyšel pan Luka se svými ozbrojenými muži. V jejich středu jel Václav na překrásném koni Vichru. Nebyl oděn skrovně či po kněžsku, jak bývalo jeho zvykem. Dnes byl oděn v krásný háv z modře barveného, jemného lnu, zdobeného zlatou nití. Byl opásán širokým, koženým pásem bohatě kovaným zlatem a zdobeným lesklými kameny. Za pasem měl meč vykládaný stříbrem a zlatem. Kolem krku mu visel zlatý řetěz s medailonem moci Orlova prvorozeného syna. Svou velikou vznešeností vypadal jako sám vojvoda, pouze čelenku knížecí na skráních neměl. Ta byla vyhrazena pro samotného Orla a podle staré pověsti, kdo by si ji neprávem nasadil, do roka by byl Morenou políben a na onen svět poslán.

Pan Václav seděl vzpříma a na tváři měl vážný, přísný výraz. Vyzařovala z něj vysoká důstojnost a veškerý lid se hluboce klaněl. Ba mnozí až na kolena klekali před tím vznešeným mládencem.

Před princovým koněm kráčel kněz Pavel, za ním pak sluhové a také několik po zuby ozbrojených Vikingů. Jejich ochrany zde nebylo třeba, ale bylo jejich povinností střežit pána vždy a všude. Jejich drsný vzhled a pověsti o jejich válečném umění naháněly do srdcí děs, jako by to nebyli mužové smrtelní, ale peklem zplození běsové z hlubokých lesů.

Za koněm a pánovým průvodem nesli otroci nosítka s kněžnou Drahomírou. Ta se také oblékla do krásného hávu, jak u ní bylo obvyklé. Z ramen jí splýval plášť z drahých kožešin proti chladu. Krásné šperky z ryzího zlata a zářivých drahokamů zdobily její šíji a paže. Ve vlasech nad čelem měla upevněnou čelenku kněžny Bohemanů – krásný šperk, jenž se leskl zlatem a kameny, až zrak přecházel.

Po jejím boku jel na koni princ Boleslav. Byl oděn v pěkný šat lovecký a také byl dobře opásán. Za nimi pak jeli družiníci. Pouze pan Jasan chyběl.

Lidé se uctivě rozestupovali, aby průvod mohl volně projít. Když pak všichni stanuli u pranýře, otroci přinesli polštáře a položili je na dubová křesla, pro panstvo již připravená.

Pan Václav, paní Drahomíra a pan Boleslav se pohodlně usadili. Václav podle práva na místě nejvyšším. Sluhové nalili mladému pánovi a všem vznešeným poháry vína proti chladu. Poté starý pan Roven, kdysi slavný bojovník a nyní kmet vysoké postavy a ušlechtilé tváře, jenž pro svého pána všemožné ceremonie spravoval, předstoupil před Václava a poklonil se. Všichni lidé kolem pranýře utichli. Nadešel čas práva.

„Vzácný pane, který z provinilců má být trestán první?“

„Kovář!“ Poručil Václav a mezi davem to zašumělo. Bylo prastarým zvykem a právem, že ten, kdo se provinil méně, byl vzat jako první. Větší z provinilců tak měl vidět veškerou těžkost trestu, slyšet řev bolesti, aby jeho duše nesla déle plnou tíži hrozného děsu.

Proto si teď všichni v davu s údivem šeptali, že podle rozhodnutí pana Václava kovář se provinil méně nežli kněz.

Roven se uklonil ještě jednou a šel k pranýři dát Bogumilovi povel, aby konal svoji povinnost.

Kat se mu poklonil. Pak ukázal čekajícímu kováři, aby přistupil ke kůlu, a poručil, aby se svlékl. Kovář vysvlékl svůj háv a pacholek jej od něj vzal, aby jej položil na suché místo stranou, kde nebude ušpiněn od bláta a krve. Kovář mu kývnutím hlavy poděkoval. Stál u kůlu nahý, jak jej Bůh stvořil, a jeho tělo bylo mocné a svalnaté, až se přihlížející při pohledu na něj nemohli ubránit obdivu. Všichni čekali, jak bude takový silák snášet svůj trest.

Katovi pacholci přistrčili kováře blíže ke kůlu, přiměli jej, aby si vystoupil na stolici a vztyčil paže. Jeden z nich pak vylezl na žebřík a pevně svázal kovářova zápěstí a provaz ten pak uvázal k hornímu břevnu, jež sloužilo k věšení. Když to bylo vykonáno, pacholci odstrčili stolici zpod kovářových nohou a on visel uvázán za zápěstí s chodidly asi stopu nad zemí.

„Drž se,“ ozvalo se z davu. Byl to mocný hlas kováře hradního, jemuž odsouzenec často přicházel s dílem pomoci.

Kat Bogumil přistoupil ke kůlu a šlehání začalo. S hlasitým třesknutím padla první rána. Řemen se zaryl hluboko do kovářových zad a stáhl pruh kůže. Ukrutná bolest projela silákovým tělem a sten se prodral mezi jeho zaťatými zuby. Pak následovala rána další a další. Krev crčela z jeho zad, stékala drobnými pramínky po nohách a kapala na zem. Sténání bolesti bylo slyšet po každé ráně. Pomalu zesilovalo a měnilo se ve skučení, jak kovářova vůle bolestí umdlévala. Kdo ale čekal ukrutný řev, jaký je vždy slyšet při trestání řemenem, nedočkal se. Konečně Bogumil zasadil šleh dvanáctý a odložil zakrvácený řemen do štoudve s vodou. I on se podíval dlouze a obdivně na visícího kováře. Ještě nikdy neviděl člověka, jenž by svůj úděl snášel tak statečně.

Pacholek opět vylezl na žebřík a odvázal kováře. Ten dopadl na chladnou zem a svezl se do kolen. Chvilku klečel, ale pak se postavil a druhý pacholek mu mokrým hadrem utíral krev z nohou. Pak jej ještě jiným hadrem obvázal kolem beder, aby zakryl jeho nahotu. Kovář pomalu, sténaje při každém kroku, šel ku křeslu, na němž seděl pan Václav. Tam padl na kolena a řekl pokorně: „Děkuji, pane, za milosrdenství, jež jsi mi prokázal. Nadosmrti ti budu otrokem.“

Václav pokývl hlavou: „Běž v pokoji. Až se vyhojíš, začni stavět, jak jsem určil, a až postavíš, bude ti zcela odpuštěno.“

Kovář si lehl na zem a políbil jeho střevíce. „Děkuji, pane.“ Více říci nemohl.

Václav vlídně pokynul a dva sluhové pozvedli kováře a pomohli mu odejít k jeho lidem čekajícím stranou u vozíku.

Byl čas trestat Krastěje. Pacholci k němu přistoupili a kněz se svezl k zemi, seč mu svázané ruce dovolily, a třásl se nepopsatelnou hrůzou. Když pan Václav rozhodl, že kovář má být trestán jako první, svitla mu naděje, že to všechno je přece jenom zkouška. Syn knížecí chce vidět jeho oddanost Bohu pravému. Nebyla to zkouška lehká. Když šlehání kováře začalo, děs zakryl Krastějovu mysl a on cítil ukrutný, zvířecí strach.

Když pak vše bylo dokonáno, Krastěj měl temno před očima. Jen jako z dálky viděl, jak kovář, silák, mohl ledva stát na nohou. Když pan Roven pokynul katovi, že má v trestání pokračovat, pak dva hrozní pacholci k němu zamířili a za okamžik jej táhli k zakrvácenému kůlu. V té chvíli se z jeho úst ozval zoufalý řev.

„Milost, pane! Milost! Nic jsem neudělal. Jsem nevinný! Smiluj se, pane! Jsem nevinný! Jsem věrný křesťan! Smiluj se nade mnou ve jménu božím!“

Tu před svýma očima uviděl dva strážné z předešlého dne, jimž bičování slíbil. Hleděli na něj a oči jim slzely smíchem. Posmívali se jeho nářkům a jeho zbabělé slabosti. Bláto na něj hodili, až mu bolestivě plesklo přes ústa a obličej. A nebyli sami. Dav se k nim přidal a smích dopadal na Krastěje ze všech stran.

Přemožen ponížením Krastěj začal kolem sebe kopat. Snad se chtěl katům ubránit, což podle prastarého práva by jej od trestu osvobodilo. Přestože mu děs dodával síly, proti dvěma silným chasníkům nic nezmohl. Pouze dvě prudké rány pěstí dostal, které z něj vyhnaly dech, a na okamžik netušil, co se děje kolem něj. Když přišel zpět ke svým smyslům, šat jeho byl z něj sundán a za okamžik již visel nahý z břevna čekanky, také přivázán za zápěstí jako kovář před ním.

Bogumil se podíval na Rovena a ten vážně pokývl. První rána dopadla na Krastějova záda a řev a vytí jeho bolesti bylo slyšet po celém hradišti. Přihlížející opět propukli v smích. Stejně jako Krastějovo tělo bylo malé a slabé v porovnání s kovářem, tak jeho počínání vypadalo uboze a zbaběle v porovnání s jeho statečností. Druhá rána dopadla a třetí. Řev kněze trhal uši. Ale po ráně páté slábl a po ráně sedmé Krastěj umdlel. Bogumil přerušil bičování. Jeho pacholci přiběhli s připravenými vědry ledové vody a řádně Krastěje polili. Pomalu přišel k sobě a opět hrozně zařval, jak rána osmá na něj dopadla a po ráně deváté opět se křik jeho přitlumil a on ztratil vědomí.

Pacholci jej znovu polili. Krastěj se opět probral z mátoh a žebronil o milost. Bogumil se chystal k další ráně, ale hlas Václavův jej zastavil: „Zadrž!“

Řemen nedopadl a Roven přistoupil k Václavovi, aby zvěděl, jaká je jeho vůle. Ten mu cosi pošeptal do ucha. Roven se mírně uklonil, předešel před přítomné a zvolal svým stařeckým hlasem: „Milostivý pan Václav odpouští provinilci zbytek trestu.“ Otočil se k Bogumilovi a poručil: „Odvažte jej!“

Kněžna Drahomíra se naklonila k synovi a zašeptala: „Je taková mírnost moudrá?“

Václav se naklonil zpět k matce a odpověděl: „Nechci mu na životě stát.“

Drahomíra se usmála a dopila svůj pohár. Pak vstala, uklonila se mírně synovi, pokynula sluhům a šla si sednout zpět do nosítek.

Zatímco Bogumil odvazoval zmučeného Krastěje, Boleslav přistoupil k Václavovi a řekl s úsměvem: „Všichni manové na hradišti v tobě ještě dnes ráno viděli pánova syna. Teď v tobě vidí pána.“ Boleslav pronesla ta slova s úsměvem a hravě. Zvedl přitom svou číši a přiťukl si s pohárem Václavovým. Byli tolik odlišní jeden od druhého, jak bratři často jsou, ale přec mezi nimi panovala dobrá vůle a láska.

„Copak na tom záleží, jak na mě hledí manové? Jediné podstatné je, co ve mně vidí Bůh.“

„Však se to jednoho dne dozvíš,“ řekl Boleslav. Jeho slova byla vážná, ale jeho tvář nikoliv. Z jeho očí zářila rozpustilost mládí. Občas jeho oči zalétly ku Květě, jež stála poblíž jeho sluhů s tváří pobledlou. Bylo příjemné pomyslet, že ji bude mít dnes večer zase v náruči jak za noci předchozí.

Bogumil odvázal Krastěje. Ten upadl na zem. Ležel jako bez ducha. Katovi pacholci jej nadzvedli, oblékli naň jeho šat a odnesli k cestě. Tam jej pohodili jak zdechlého psa na zem a nechali být. Ať se o něj jeho příbuzní postarají, a nemá-li příbuzných, ať se jej ujme Bůh, či ďábel. Jim to mohlo být jedno.

Kovář odcházel doprovázen lidmi ze své osady. Nenechal se vézt. Každý jeho krok byl jistě bolestivý, ale přec šel napřímen. Kulhal a občas zavrávoral, takže se okraje vozu přece přidržoval, ale hlavu nesl vzpříma. Obdiv vzbudila jeho statečnost a někteří dokonce tleskali, když kolem nich procházel.

Jejich dvoukolák vjel na stezku. Kovář se ohlédl a uviděl Krastěje ležícího v blátě. Pustil se vozu a šel k němu. Lidé ztichli. Očekávali, co se bude dít. Všichni již věděli, jak Krastěj chtěl spálit kováře a jeho děti v ohni. Proto teď nikdo ani nedýchal.

Kovář se zastavil nad Krastějovým nehybným tělem. Pak se k němu sehnul a zvedl jej. Bolestně a pomalu nesl kněze v náruči k jejich vozu. Opatrně jej položil na seno a přikryl houní. Pak dal pokyn svým soukmenovcům. Byl čas pokračovat v cestě. Jak se jejich malý průvod znovu pohnul, všichni kolem naň hleděli s hubami dokořán.

Pan Václav na tu podívanou také hleděl ohromen. Na jeho tváři se zvolna usadil drobný úsměv.

„Podívej,“ pravil Boleslavovi, „on jediný ze všech lidí mu prokazuje dobrodiní.“

„Třeba jej vzal s sebou, jenom aby jej mohl někde v lese zardousit. Nedivil bych se mu,“ řekl Boleslav se smíchem.

„Ne, bratře, on ho nezardousí. Ten člověk je prostý rodem, ale chová se vznešeně, neboť má Boha ve svém srdci.“

„No vidíš, jak snadno se dají pohané přivést k víře. Dáme je všechny zpráskat a budeme mít křesťanů jako květů zjara.“

Václava trochu zlobila bratrova rozpustilost. Jak lehce mluvil o věcech vážných. Jak blízko měla jeho prostořekost a jeho posměšky k rouhání. Jak často tak vystavoval svou duši nebezpečí pekelného ohně. Otočil se k Pavlovi a řekl: „Prosím, připoměň mi modlit se tucet otčenášů za spásu duše mého milého pana bratra.“

Boleslav se usmál, dvorně se uklonil a otočil se k panu Liškovi, jenž stál nablízku, a napodobuje hlas svého bratra, pravil: „Šenku, připomeň mi vypít tucet pohárů vína na zdraví mého dobrého pana bratra.“

Žert Boleslavův rozehnal na okamžik chmury z tváře Václava. Princ vstal, objal bratra a k jeho překvapení řekl prostě: „Děkuji.“

Pak se otočil, lusknutím prstů poručil, aby mu byl přiveden jeho kůň, a když se tak stalo, vyšvihl se do sedla a za okamžik již cválal zpět do silných bran hradiště.

XVIII

„Bože dobrý, odpusť mi! Netrestej mě za mé veliké hříchy! Učiň mě posledním otrokem v zemi, abych již nemohl hřešit skrze právo své moci…“

Václav klečel před oltářem hradištní kaple a klopil oči před tváří malovaného Krista. Světlo pozdního rána bylo jasné, prosvítalo kůží a temné oči Pána byly hluboké a smutné. Pálily jej. Uhýbal před tím pohledem, a přece cítil, jak se oči božího syna zařezávají hluboko do duše. Nemohl jim uniknout. Stejně jako si nemohl zacpat uši, aby již neslyšel ten děsivý řev Krastějův. V mysli mu vyvstával s hrůznou jasností ten obraz nahých těl kováře a kněze, jak visí uvázáni a řemen jim dře kůži ze zad. To nebyl mistr Bogumil, kdo to hrozné dílo činil. To byl on sám. Řekl slovo a to se stalo skutkem. Kdyby vyřkl ortel smrti, Bogumil by je pověsil na šibenici, sťal mečem, vpletl do kola či sprovodil ze světa jakýmkoliv jiným způsobem, jenž by jeho slovo určilo. To jeho slovo bylo katem. Mohl pohlédnout na nejnuznějšího chudáka a slovem jej proměnit v bohatce, jenž nikdy nepozná hlad. Stejně tak teď mohl vzít člověka zámožného, nechat jej maníky vyvést z jeho domu a slovem jej proměnit v naříkajícího bídníka, jenž je ožírán krysami v morně. Byla mu dána moc slovem konat dobro nebo zlo. Byl z rodu Orla a po celý život bude muset vážit svá slova opatrně, jako by byla z ryzího stříbra. Prostí mužové mluví a jejich řeč znamená pramálo. Jeho slova se však měnila v skutky. Nedobrá v nedobré skutky. Ty se měnily ve hřích a ten poskvrňoval duši. Jeho starý učitel Pavel mu vždy vyprávěl, jak převzácná je duše křesťana. Je vzácnější než zlato, drahé kamení či meče z oceli ukuté v dalekých krajích. Potřísněný šat vyperou pradleny u řeky na kamenech, na slunci vybělí a bude zase pěkný. Potřísněný meč lze hadrem namočeným v mastnotě vyčistit. Ale jakoupak vodou, jakoupak mastnotou je možné umýt nečistou duši? Pouze modlitbou a pokáním pravé lítosti. Pouze prosbami k Bohu o milosrdenství, aby Pán ukázal cestu pravou. Cestu spásy. Cestu, jež by mu přese všecka úskalí nakonec přece otevřela bránu nebes, až se jeho dny zde na zemi naplní. Aby jeho duše směla vejít do míst, do kterých se snáze dostane duše posledního otroka nežli duše jeho, syna Orla a budoucího pána všech Bohemanů.

Těžká vrata kaple se otevřela za jeho zády. Drahomíra vstoupila dovnitř. Požehnala se znamením kříže, jak jest slušné, prošla prázdnou kaplí a poklekla u oltáře vedle něj. Rychle zašeptala modlitbu a pak se otočila k Václavovi: „Jsem na tebe pyšná! Vypadal jsi tak krásný a vznešený. Jednou budeš velikým Orlem.“

„Jestli si tak Bůh bude přát,“ odpověděl Václav prostě, ale jeho tvář znachověla.

„Škoda že jsi tomu knězi odpustil.“

„Byl slabý. Mohl tam duši nechat. Komu by jeho smrt prospěla?“

„O jednoho psa více nebo méně. Co na tom záleží? Však už se stalo, ale tak či tak, otci a sobě jsi dnes hodně posloužil.“

„Jak?“

„Muže pohanského jsi mírně soudil. Jen si nemysli. Pohanští pánové tě pozorují a je jich síla. Mají z tebe strach. Celé dny trávíš na modlitbách. Vedeš dlouhé hovory s kněžími. Nejezdíš na lovy a dívky k sobě na noc nebereš, jako bys mládí a život v sobě dusil. To není zdravé a pohané mají strach, že až se staneš jednoho dne Orlem, zle jim budeš nakloněn. Dnes jsi ukázal, že se nemusí bát. Ten kovář ti poděkoval za milosrdenství. To bylo dojemné. Všichni zde to viděli a slovo se brzy roznese po celé zemi. O to se už postarám. Co se kněze týče, to bylo také dobře vymyšleno. Pohané rádi viděli, že jsi křesťanského kněze nechal řemenem trestat.“

„A co křesťané? Těm se to také líbilo?“ Při určení trestu Václav ani na chvíli nepřemýšlel, jestli se tím někomu zavděčí. Způsob, jakým matka mluvila o dnešním trestání, v něm vyvolal smutný úsměv.

„Většině ano. Dobře víš, že je mnoho nesvárů mezi kněžími latinskými a kyrilskými. Latinští jsou podporováni králem Němců. Kyrilští mají blíž k prostým lidem. To jim ale bude málo platné. S tak mocnou podporou latinští nakonec převládnou a kyrilské vybijí. Ty jsi dnes kyrilského trestal a latinští to rádi viděli. Jsem si jista, že ani tvůj učitel Pavel nic nenamítal. Kdybys mu poslední tři rány neodpouštěl, ještě lépe by bylo.“

„Ježíš kázal, že máme odpouštět.“

„A jak on sám dopadl? Odpouštěl, odpouštěl, a pak jej ukřižovali jak nějakého psa.“

„Matko, neříkej taková rouhavá slova! Prosím!“

„Dobrá, dobrá, ale ty si prosím pamatuj, že lidé více poslouchají knížete přísného nežli knížete mírného. Odpuštění si Bohemané vyloží jako slabost. Začnou se ti protivit,“ řekla Drahomíra.

Václav neřekl nic, ale věděl, že matka má pravdu. Kníže nemůže být laskavý a duše sloužícího má snazší přístup do nebeské brány.

„Ještě o něčem je třeba promluvit,“ pokračovala Drahomíra. „Jak víš, Boleslav našel v lese dívku…“

„Ano, viděl jsem ji.“

„Ta dívka uprchla od strany polední. Z jedné z našich osad. Myslím, že ji poplenili Arnulfovci.“

„To může být.“

„Tvůj otec a jeho maníci jezdí teď v těch končinách, a jestli tam Arnulf pronikl se svou mocí, sám Orel může být v nebezpečí.“ Drahomíra se dívala zkoumavě na Václavovu tvář, snažíc se číst jeho myšlenky.

Václav mlčel. Osada mohla být vypálená také bandou toulavých Magyárů, Hunů či lapky ze země krále Jindřicha. Mohla, ale nebyla. Dostal již zprávu. Ten pych byl opravdu spáchán maníky, kteří přitáhli od Arnulfa. Odkudpak to matka věděla? Zajisté očekávala, že po takové zprávě shromáždí zemskou hotovost a vytáhne otci na pomoc. Každý dobrý syn by tak učinil. Václav ovšem již věděl, že to není nutné. Otec byl v bezpečí. To nebyla moc vévody Arnulfa, ale drobní lapkové z jeho země. Otrhaní pancharti, kteří chtěli zbohatnout pochytáním vesnických žen a dívek a jejich prodejem do otroctví. Byla jich hrstka a vévoda o jejich počínání věděl nebo nevěděl. Nezáleželo na tom. Otcovi maníci je dostihli a rozvěšeli po stromech. Jejich vůdci pak otec nechal zpřerážet všechny kosti v těle, pak mu kázal kámen k nohám uvázat a do hluboké tůně řeky vhodit. Na hradiště již přijeli tajní poslové od otce. Přejeli zemi za pouhé dva dny a do bran hradiště vstoupili v přestrojení, aby si jejich příchodu nikdo nevšiml. To bylo nutné, aby nepovstali mezi lidem všelijaké zbytečné klevety. Od nich vše dopodrobna zvěděl. Tato spojení s otcem však musela být střežena jako přísné tajemství vlády. Ani jeho matka, jsouc žena, o nich neměla vědět.

„Co učiníš?“ zeptala se Drahomíra.

Nemohl jí po pravdě odpovědět. Nesměl ani naznačit. „Poprosím Boha o radu,“ řekl. Kupodivu, matka takovou odpověd přijala.

„Amen,“ řekla prostě a požehnala se znamením kříže. „Prosím, doprovoď mě k mým komnatám,“ požádala.

„Jak si přeješ.“ Václav se pokřižoval, vstal a kráčel s Drahomírou ven z kaple. Podiven tam čekal na svého pána a také jeho a Drahomířini Vikingové tam stáli.

Přešli přes nádvoří, jež se hemžilo dělníky, trhovci, otroky a rozličným služebnictvem. Všichni se před nimi rozestupovali a uctivě klaněli. Dělali tak s větší horlivostí, než bylo obvyklé, což neuniklo Drahomířině pozornosti.

Vidět řemen stahující kůži ze zad lotrů jim prospělo, pomyslela si a přijímala hluboké úklony s blahosklonným úsměvem.

Přišli ku vratům paláce, v němž byly Drahomířiny komnaty. Na pokyn kněžny Vikingové ustoupili stranou a také pan Podiven odstoupil, aby nerušil kněžnu a pana Václava v jejich rozhovoru.

„Děkuji za doprovod,“ řekla Drahomíra.

Václav se dvorně uklonil.

„Jsou jisté věci, o kterých se v kapli mluvit nemá.“ Na chvíli se odmlčela, podívala se Václavovi do tváře a viděla v ní překvapení.

„Již nejsi chlapec. Vyrostl jsi v muže. Je třeba, aby sis počínal jako ostatní mužové.“

Drahomíra se odmlčela. Na okamžik nevěděla, co říci dál.

„O čem mluvíš, matko?“

„Proč se nepotěšíš v náruči pěkné děvky? Však tady pěkné máme a každá z nich by půl žití dala za to, aby tobě mohla sloužit.“

Václav byl náhle pln rozpaků a tvář jeho se zalila nachem, ale matka pokračovala.

„Jestli si přeješ dívku ještě neotevřenou, jenom pro sebe, řekni slovo…“

„Vždyť je to hřích!“ Václavova tvář byla teď již dočista rudá.

Drahomířina tvář byla laskavá: „Jaký hřích, synku? Copak dobrý Bůh stvoří muže a pak jej zatratí, když se muž chová jako muž? Tak zlý přece Bůh být nemůže. A jestli se to nelíbí kněžím, tak je necháme obětovat pěkného býka a oni ti vše rádi odpustí.“

Václav se uklonil Drahomíře. Matka zjevně nechápala. Chtěl již odejít, když ještě promluvila: „Otec ti o tom poví víc, až se vrátí. Jsi synem Orla a je třeba, aby ses ve všem choval tak, jak se na mladého prince sluší.“

Václav se rychle poklonil matce ještě jednou, otočil se a kráčel zpět ke kapli.

Drahomíra se za ním dívala s úsměvem. Jak krásný byl její syn. Jak byl vysoký a silný. A jaké měl oči plné lesku a moci. Tvář již měl pokrytou měkkým vousem. Bylo snad možné, že by jej náruč mladých dívek opravdu nelákala? To mu jenom kněží a jeho bába Ludmila naplnili hlavu přílišnou religií. Strach ze hříchu činí snadným odmítat, co jeden ještě neokusil. Ona však věděla, jak to napravit. Vešla do svých komnat a povolala k sobě Mirku. Vyprázdnily spolu pohár vína jako za starých, dívčích časů. Drahomíra dopodrobna pověděla své otrokyni, co se má stát. Mirka pak šla připravit vše potřebné, neboť již druhý den ráno se měla vydat na obtížnou cestu.

XIX

Toho večera znenadání přerušil klid strážný vysoko na věži svým rohem. Zadul třikrát. Brána byla již uzavřena, neboť pán slunce zašel za kopce a dne bylo poskrovnu. Ruch na hradišti se uklidňoval, ale po tom troubení všichni mužové běželi na hradby a vyhlíželi do kraje, aby na vlastní oči mohli vidět příčinu toho poplachu. Na dalekém kopci směrem na poledne, až v místech, kde se země dotýkala oblohy, plála zář ohně. Potom o trochu blíže k hradu vzplanul oheň další.

Přivolán zvukem rohu Václav také přispěchal na hradby a Boleslav za ním. Srdce jásalo nad tím, co viděli. Václav sklonil hlavu, aby rychle zašeptal modlitbu díkůvzdání, a mužové kolem utichli.

„Bratře, všichni čekají, že k nim promluvíš,“ zašeptal Boleslav.

Václav se otočil k mužům na hradbách. Čistá radost zářila z tváří jeho poddaných. Dychtivě čekali na poručení vojvodova syna.

Václav se nadechl a řekl silným hlasem, aby to všichni slyšeli: „Náš pán se vrací. Podle zvyku a starého práva Orel přijíždí v ohni. A že dnešního večera takovou radost máme, poroučím velký oheň na nádvoří zapálit a dva velké sudy vína z podzemí vytáhnout a narazit, aby každý mohl na šťastný návrat pána Vratislava pít!“

Jásot a provolávání slávy se ozvalo se všech stran a netrvalo dlouho a vysoký plamen vatry ozařoval nádvoří a ze sudu víno domácí se rozlévalo do hliněných pohárů. Všude panovala radost a dobrá nálada.

Také paní Drahomíra mezi lid vešla s tváří ozdobenou úsměvem radosti a pohár vína na zdraví knížete, svého muže, vyprázdnila. Lid jí ze všech stran provolával slávu, neboť byla dobrou ženou Orla a dobrou kněžnou jim všem. Radost, svornost a dobrá nálada panovaly všude kolem. Lidé tančili kolem ohně. Mladíci z družiny Boleslavovy jančili radostí. Pan Kamen si zvysoka lil víno do otevřených úst a polykal, aniž by pusu zavřel. Ostatní jej hlučně povzbuzovali. Novou, krásně řezanou berlou se podpíraje, také pan Jasan mezi nimi stál. Víno pil, až mu po bradě teklo, a s ostatními muži panu Orlovi slávu provolával. Nevšiml si, že paní Drahomíra jej přeměřila několikrát chladným pohledem. Jak mohl tušit, že se nad jeho osudem stahují temná mračna.

Teď byl čas radosti. Také kněží, kteří se často bratřili s panem Václavem, na nádvoří vyšli a víno pili a všem přítomným jménem velikého Boha žehnali. Mnohým se zdálo, jako by v šumění lesů v okolí hradiště bylo slyšet vzdálené hlasy z Orlova tábora. To však musel být pouhý sen, neboť ohně byly ještě na půl dne cesty koňmo od nich vzdálené a nijakých hlasů nikdo slyšet nemohl. Celou noc jásal pražský hrad. Až když hvězdy pohasly a na straně jiterní začala obloha blednout, připravujíc se uvítat boha slunce, teprve tehdá, když víno z druhého sudu již začalo téci pramínkem tenkým, upadl veškerý lid na hradišti do hlubokého spánku.

Druhý den v čas odpolední vytáhli bojovníci na povel pana Luky velké bubny na hradištní valy. Trubači s rohy stáli připraveni a čekali. V chladném vzduchu vonělo z lesů jaro a z hradní kuchyně k nim zaváněla božská vůně čerstvě pečeného chleba a nad ohněm se opékajícího masa. Na nádvoří pak stály vyvalené nové sudy vína ještě nenaražené, čekající na příjezd pána.

Trvalo to drahnou část dne. Až když bůh slunce již dolů z kopce jel do zemí nočního spánku, vynořili se z lesního porostu na planině před hradištěm první jezdci. Na vysokých kopích nad hlavami jim plály krásné praporce Orla.

Strážný na věži zadul na roh a ze všech stran se ozvalo volání: „Už jedou! Už jsou tady!“

Velké bubny na valech se rozbouřily, až se obloha třásla, a rohy na hradbách krásně zaduly. Prastarou fanfáru hráli bojovníci vítající svého pána.

Noví a noví pánové družiny Vratislavovy se vynořovali z lesů. Na sto jich bylo, nejlepší z bohemanských mužů. Seděli pevně v sedlech a pod kopyty jejich koní se třásla zem. Před branou zastavili a špalír veliký udělali. Několik tuctů na každé straně. Teprve potom z lesa vyjel sám pan Vratislav, mocný Orel. Byl vysoký a silný a jeho dlouhé vlasy byly čechrány odpoledním vánkem. Přes šat z jemného lnu spadala kápě z velikého medvěda, jehož pán kdysi sám oštěpem skolil. Kolem krku měl zavěšený těžký řetěz z ryzího zlata a na něm medailon své moci. Na skráních pak měl obřadně nasazenou knížecí čelenku, také z ryzího zlata a ještě zdobenou krásnými granáty vyšlými ze země bohemanské a také různými drahými kameny z dalekých zemí. Krásný ten šperk leskl se v záři slunce co nejžhavější plamen.

Chladný vzduch se třásl duněním bubnů a jásání lidu nebralo konce. Vratislav měl na tváři laskavý úsměv. Projel špalírem svých družiníků a vjel do hradiště. Tam uprostřed nádvoří stáli jeho synové a mezi nimi jeho dobrá žena Drahomíra, jež podle starého obyčeje držela v ruce ošatku s bochníkem čerstvě pečeného chleba a misku soli.

Vratislav se před nimi zastavil a s mladistvou ještě pružností seskočil z koně. Oba princové poklekli před otcem.

Drahomíra ukrojila poctivý krajíc, posolila jej a podala svému muži: „Vítej, můj pane, ve svém domě,“ řekla, jak přikazoval prastarý obyčej.

„Děkuji, má paní,“ odpověděl Vratislav dvorně. Přijal krajíc a pojedl sousto. Potom přistoupil ke své ženě a objal ji.

Lid kolem propukl v nový jásot. Paní Drahomíra byla upřímně potěšena tím projevem náklonnosti. Zajisté pro jejího pána byly na hradištích, jež navštěvoval, připraveny krásné mladé děvky, aby mu posluhovaly a za chladných nocí lože zahřívaly. Zajisté tam budoucí nevěsty přicházely nabízet svá panenství ku právu první noci, jak bylo zvykem. Jejich těla mladá, jejich klín ještě nepoznamenán porody. Jejich pevné prsy nebyly ještě skleslé kojením a věkem. Jejich objetí bylo jistě nadmíru sladké. Ale přesto ji pán pozve do svého lože, aby ji poctil přízní manžela, jak dělával vždy, když se vracel z cest. A pak jí bude vyprávět o svém putování a o pánech jemu poddaných, jež navštívil a jež všechny ona sama zná z jejich návštěv na hradě pražském. Nechala se ráda políbit od svého pána a pak plna štěstí pohlédla mu do tváře. Vratislav se usmíval, ale Drahomíra znala svého muže lépe, nežli znal on sám sebe. Viděla dobře, že na dně jeho duše je jakýsi zármutek. Dnes v noci bude vědět víc, a dají-li bohové, bude mu nápomocna radou. Teď však byl čas jásání. Bylo třeba ukázati lidu vlídnou tvář. Vratislav, jako by četl její myšlenky, ji propustil ze svého objetí. S tváří usměvavou pozdvihl ze země a také objal své krásné syny. Byl čas kvasu.

Mnoho vína vyteklo do pohárů toho večera. Nežli půlnoční hodina běsů na hradiště ulehla a byl čas se uložit k spánku, nebylo snad ani jediné hlavy v tom pyšném sídle nad Moldavou, jež by nebyla alespoň trochu užralá.

V té době Vratislav, zmožen již vínem a dlouhou cestou, také se odebral na lože a Drahomíra ulehla s ním. Pánova ložnice byla tmavá. Jenom pár řežavých polen v ohni dýchalo příjemným teplem a měnilo hlubokou temnotu v narudlé šero. Drahomířino tělo bylo kdysi nejkrásnější v zemi. Teď však se jí začínala dotýkat neodpouštějící ruka času. Drahomíře nevadily tiché pohledy vikingských stráží, ukrytých v pánově ložnici. Byla již zvyklá na jejich přítomnost a na to, že její nahota je odhalená jejich zrakům. Bála se však pohledu svého muže. Snad měl ještě v očích krásná těla dívek ze svých cest. Jak s nimi mohla Drahomíra zápolit? Avšak když vklouzla pod měkké kožešiny a tvar jejího těla nebylo vidět, věděla, že pohlazení její ruky je stále to nejhebčí a pánovi velice milé. Věděla dobře, kde a jak se dotknout, aby její muž pocítil tu největší slast. Aby chtíč v něm byl rozprouděn jak dravá jarní řeka, až netoužil po ničem jiném nežli ji obejmout. Dlouho se milovali té noci. Pak, znaveni tím milováním, leželi tiše. Drahomíra hladila skráň svého pána a viděla, jak se jeho oči lesknou v šeru.

„Copak tě trápí, pane?“

„Nic,“ odpověděl Vratislav. Drahomíra chvíli mlčela. Znala svého muže příliš dobře. On pak sám pověděl: „Je možné, že jeden z mých pánů je příliš ctižádostivý.“

„Kterýpak?“ zeptala se.

„Vrchovický. Moji zvědové přísahají, že přijal na svém hradišti posly od bavorského Arnulfa. Mně o tom však nic neřekl. Snad to má být tajemství?“

„Co je počestné, to se tajit nemusí,“ řekla Drahomíra. Vrchovický byl otcem Jasana, jehož jazyk si přála vyrvat z úst.

„Proč myslíš, že k němu Arnulfovi mužové jezdí?“ zeptal se Vratislav, ač již sám dopředu tušil odpověď.

„Připravuje zradu,“ řekla Drahomíra prostě. „Vždy jsi říkal, že až se Arnulf nebude muset obávat Hunů, připraví se na výpad proti nám. Arnulf dal Hunům svou dceru. Teď je s nimi spřízněn, a oni jej proto nechávají na pokoji. Tak jako první krok v přípravě vpádu proti nám rozmlouvá s Vrchovickým, který má naše hranice střežit.“

Drahomíra řekla v několika větách, co Vratislav již tušil a co mu sedělo jak těžký kámen na prsou celou cestu zpět.

„Dobře to vidíš,“ pochválil ji pán. „Pověz tedy, copak mám s takovým učinit?“

„Za zradu je jenom jediný trest! Smrt! Pomalá smrt plná bolesti, aby všichni tvoji manové byli varováni před takovým nectným počínáním.“

Vratislav se zachmuřil. Nerad posílal muže na smrt. Ale za tak hrozné provinění nemohl jinak.

„Mám zde jeho syna za rukojmí. Jeho ctižádost je tak velká, že pro ni své dítě obětuje. Zatím sedí na pevném hradišti. Myslíš, že se mi vzdá, abych jej mohl vydat katovi? Budou jeho mužové více oddáni jemu, nebo mně? Kdybych proti němu vyjel, jistě by holubím vzkazem pro pana Arnulfa poslal, aby až hradiště jeho oblehnu, mi mohl vpadnout do zad.“

„Ví již někdo o jeho zradě?“

„Ne,“ řekl Vratislav.

„Pak ať to zůstane tajemstvím. Pošli k němu s přátelským vzkazem. Pošli ke všem pánům. Vyhlaš hostiny a turnaje. Sama dám zástavu nejstatečnějšímu z nich. Pan Vrchovický jistě nebude chtít se ti vzepřít předčasně. To by nebylo moudré. Bude muset přijet s ostatními a ty jej budeš mít ve své moci. Pěkně jej uvítáš a budeš předstírat, že vše je mezi vámi dobré. Tím uchlácholíš jeho opatrnost. Teprve až turnaj skončí a on bude chtít odjet, tak jej za branami hradiště lapneš a před svůj soud postavíš. Jeho hradiště dáš ku správě někomu poctivému, jenž ti věrněji sloužit bude.“

Drahomíra se podívala na svého pána, zda přemýšlí o jejích slovech, a s radostí viděla na jeho tváři široký úsměv.

„Jsem rád, že jsi moje žena a ne můj nepřítel,“ řekl pán a dal se do smíchu. „Máš pravdu. Při Bohu Ježíši máš pravdu. Turnaj vyhlásit dám. Přichází jaro a to je doba vhodná. Všechny pány pozvu, jak pravíš. A Vrchovického také. A protože mi dlouhá léta věrně sloužil, dám mu ještě jednu příležitost k rozumu přijít a po mém boku stát. Pokud tu příležitost promarní, tak se s ním pak po zásluze vyrovnám. Oslepit toho pancharta dám, vymyškovat, všechny kosti v těle mu zpřerážet nechám a pak do kola vplést. Při všech andělech v nebi a při všech běsech temných lesů, tak se stane!“

Vratislav se zvedl na loktech. Jeho únava byla ta tam. Políbil Drahomíru dlouhým polibkem a ona ovinula své paže kolem jeho šíje. Hřejivé bylo její objetí a pán se cítil náhle mlád a pln síly. Opět objal svou ženu. Viděl před sebou temnou zář jejích očí a slyšel její slastné zasténání. Měli před sebou ještě dobrou část noci. Temnota pokoje se naplnila vzdechy. Dlouho ji miloval, a až když vlny rozkoše projely jejím tělem, až když byla vláčná jak z vosku, tu teprve on sám si také dovolil pocítit mužskou slast a pak, když nebe již bledlo nadcházejícím ránem, oba upadli do hlubokého a dlouhého spánku.

XX

Po několika dnech vyslal pan Václav Podivena, aby do osady Pořečné zajel a poptal se, jak se kovář hojí.

Podiven vyjel brzy ráno a vrátil se po poledni se zprávou, že již opět dobře chodí a do rozličných prací se začíná pouštět. Václav tím byl potěšen. Podiven také dodal, že kněz Krastěj prý na tom tak dobře není. Stále prý ve své chýši na břiše leží, heká jak stará bába a ven nevychází. Václav se trochu zachmuřil. Na kněze nehodného se neptal. Stále si ještě nebyl jist, jaký osud mu určí, ale věděl již, že v Pořečné, již tak uboze spravoval, zůstat nesmí.

O pár dní později, poté, co jako každodenně Gorada v jeho jeskyni navštívil, namísto aby se zpět na hradiště vracel, s Podivenem oklikou do Pořečné zamířili.

Dědina byla tichá a pokojná. Několik mužů připravovalo vrše na zakotveném voru u řeky, jiní opravovali háky na kypření půdy a jiné nástroje, jichž jim bude již brzy třeba. Blížil se požehnaný čas setby.

Časné jaro byl čas naděje a nouze. V té době se zem otvírá přísliby nových darů a nového požehnání, ale zásoby uschované na zimu již mnohdy docházejí a do nových sklizní je ještě daleko. Ale letošní rok byl dobrý. Ledy z řeky odpluly a ryby se již daly dobře chytat. Léta předešlého je dobrotivý Bůh navštívil mírným počasím. Pole nebyla poškozena bouřemi a kroupami a jejich práce nebyla rušena nijakými nepokoji a válkami. Úroda byla proto bohatá a dosti z ní zbylo na osev a ještě víc. Lidé měli zrno a mouku v pytlích zavěšených na provazech ze stropního trámoví, aby na ně myši a jiná havěť nemohly. A tak hlad v dědině nebyl. Pořád se mohlo dost čerstvého chleba péci, rozličných kaší vařit a medem sladit.

Václavův a Podivenův příjezd byl brzy zpozorován. Všichni mužové, ženy a děti, mladí a staří se radostně seběhli a hluboce se klaněli synovi Orla. Chléb a také trochu soli mu přinesli, aby jej přivítali dle zvyku otců, jak bylo slušné. Rádi viděli mladého pána, jenž k nim byl milosrdný.

Václav přijal chléb, jejž mu malá dívenka podala s laskavým úsměvem. Podiven jej dýkou okrojil – jeden krajíc pro pána a druhý pro sebe. Posypal trochou soli a oba pojedli. Pán tak přijal dar jejich pohostinnosti a osadníci to viděli rádi a s povděkem. Nejvíce ze všech však kovář. Ten přišel, na kolena padl a hluboce se mladému pánu klaněl. Václav jej však ze země pozvedl a vážně pravil:

„Pojďme promluvit do chýše vašeho vladyky, pokud nás za hosty přijme.“

„Ach, pane, velká to čest,“ ukláněl se před ním muž vrásčité tváře, jemuž čas již mnoho zubů z úst vyhlodal a ponechal jenom dva pokřivené a zažloutlé v jeho dobráckém úsměvu. „Můj dům a všechno, co mám, patří tobě, vzácný pane.“

Vladykova chýše byla největším stavením v dědině. Jako jediná měla malý dvorec obehnaný vysokým plotem ze zašpičatělých klád. Nebyl pevný jako pravá palisáda. Těžko by se to dalo nazvat opevněním. Však by také lidem zbrojným odolat nemohl, ale přece by dobře sloužil k obraně proti zvůli drobných nájezdníků a k zastavení jejich šípů. V době nebezpečí pak měli osadníci na vybranou. Buď se k vladykovi mohli uchýlit, se zbraněmi nebezpečí čelit, a nebude-li vyhnutí, podstoupit boj na život a na smrt, nebo nechat dědinu zlolajcům napospas, utíkat do pánova hradiště a doufat, že budou vpuštěni a pod ochranu přijati. Pokud cesta k hradišti nebyla volná, mohli se také do lesů rozutíkat a tam, jak jejich předkové činili mnohokrát, se v různých doupatech jak zvěř poschovávat, zlou dobu přečkat a p řežít.

Za panování dobrého Orla Vratislava však vládl v zemi požehnaný klid. Silná, dubová vrata dvorce zůstávala přes den otevřená. Těmi vraty teď prošli vzácní hosté vedeni starým vladykou a veškerá čeleď se jim klaněla. Na nádvoří bylo připraveno dřevo na oheň, a že den byl dosti příjemný, pan Václav požádal vladyku, aby jej dal zapálit. Když tak čeledínové jeho učinili, k tomu ohni na stolice usedli, pojedli chléb, sýr a kus uzeného masa, jež jim ženy přinesly. Napili se medu a srdce jejich se rozjařila. Pan Václav se nejprve poptal vladyky na život v dědině, na všechny usedlé a navštěvuje-li je dobrý Bůh požehnáním.

Stařec rád pánovi vše pověděl, jak je Bůh má rád, že jim dostatek jídla zimu letošní dopřál a všechny ve zdraví choval. Že ženy jejich v čas zimní čtyři pacholata porodily a všechny ty útrapy porodní ve zdraví přetrpěly. Z novorozenců pak robátka tři zimu přečkala, pouze jedno děvčátko milé si po půlměsíci života Pán k sobě pro potěšení zavolal. Také stádo jejich, kozy a dobytčata, se jim pěkně rozrůstá, takže masa a mléka na sýry mají dostatek. A všelikých ryb je v řece také hojnost.

Václav to vše rád slyšel a pak se otočil ke kováři, zda se jeho záda dobře hojí.

„Stále mi připomínají můj hřích, pane. Ale ne tolik, abych nemohl již brzy začít se stavbou kostela, jak jsi nařídil,“ odpověděl kovář tichým hlasem.

Václava ta slova potěšila. Usmál se a vladyka starý hned dodal.

„Však kovářský se již chystá, pane, a celá dědina se chystá s ním. Rádi uděláme, cos nám poručil. Lidé připravují dřevo na ohně, v nichž se bude olepka vařit, bílý popel shromažďují, děti v lesích sosny navrtávají, aby mízu smolnou mohly do džberů nachytat.“

„A sekery již nabroušené máte?“ zeptal se Václav v žertu, ale vladyka odpověděl s vážnou tváří: „Sekery jsou ostré, pane. Tady kovář svoji včera brousil a topůrkem novým opatřil.“

„Tak mi ukaž tu nabroušenou sekeru s novým topůrkem,“ požádal Václav.

Kovář otočil se ku bráně, kde mezi skupinkou okounějících vesnických dětí stál také jeho synek, a zavolal na něj: „Miroslave, sekeru mi přines!“

Klučina se rozběhl do chýše. Václav viděl, s jakou horlivostí upaluje vyplnit otcův rozkaz, a nemohl se neusmát. Radost bylo pohledět na to pachole. Jak přetěžkým hříchem na duši by bylo smrti v plamenech jej vydat!

Ještě jednou se všichni tři mužové u ohně medu napili a již tu byl Miroslav zpět. Ač sekera byla dvouručná a těžká, přec s ní rychle utíkal. Nyní zadýchán, leč s pyšným úsměvem na tváři, že vůli otcovu tak dobře vyplnil, ji podával kováři. Ten však ukázal na Václava a řekl: „Zde pán ji chce vidět.“

Tu hoch podal sekeru opatrně Václavovi a uklonil se. Princ ji od něj přijal s povděkem a pozorně ji prohlédl. Byla to poctivá sekera. Dobře ukovaná z kaleného železa. Ostří měla rovné, silné a pěkně srovnané. Také topůrko z jasanu bylo pěkně vyhlazené, přepevně do kovu zasazené a dobře se drželo v dlaních. Tři nebo čtyři stříbrné mince Orla Vratislava by za ni kovář mohl žádat.

„Rád bych s ní setnul první strom na kostel,“ řekl Václav.

„Kdykoliv si jen budeš přát,“ řekl vladyka a Václav se postavil.

„Přeji si teď hned,“ řekl, uchopil topůrko pevně do ruky a vykročil k bráně. Podiven, kovář a vladyka jej následovali. Okounějící jim rychle ustoupili z cesty.

Princ kráčel vzhůru do stráně ke spáleništi. Tam se zastavil a rozhlédl. Kousek od spáleniště byl les. Václav zamířil mezi stromy, pozorně se díval na jejich kmeny. Bylo tam mnoho pěkných, rovných sosen, které by se daly dobře přitesat na klády. Jednu z nich si vybral a sekeru zaťal. Pak znovu a znovu. Jeho rány byly mocné. Sekera pokaždé tnula přesně, až velké odštěpky létaly od kmene. Netrvalo dlouho a strom se začal naklánět a pak s bolestným praskáním padl na místo, které princ dopředu vybral. Několik přihlížejících vesničanů zašeptlo rychlou modlitbu za duši padlého stromu a všichni se podivovali, jak dobře umí princ strom srubnout. Oni sami byli takové práci uvyklí, ale nikdo z nich by ji neodvedl lépe a rychleji.

Václav ještě v rychlosti osekal větve, až mu u nohou ležela dosti rovná kláda. Teď už zbývalo jen kůru sloupat a na několika místech kmen sekerou dorovnat. Václav pravil: „Tohle je první. Les zde si přeji na kopu kroků vyklučit a v pole proměnit. Dřevo bude na stavbu a pole bude dáno kostelu co dar dědičný k obdělávání.

„Jak poroučíš, pane,“ uklonil se vladyka.

Václav se díval se zalíbením na to místo, kde práce Bohu milá bude vykonána. Pak v davu vesničanů uviděl opět kovářova staršího synka. Zavolal na něj, aby přistoupil. Chlapec tak bázlivě učinil a Václav vytáhl dýku a dal mu ji do ruky: „Přeji si, abys z větví stromu, co jsem porazil, nadělal kolíky asi dvě stopy dlouhé. Udělej jich celou náruč a přines ke spálenému.“

Chlapcova tvář se rozzářila usměvem. Přijal vzácnou dýku pánovu a byl šťasten, že si jej pán vybral ke službě. Byla to veliká pocta.

Václav všemi následován se vrátil k místu, kde stával starý kostelík. Tam obešel zem zčernalou popelem a uhlem, na níž ležely ještě kusy střechy a ohořelé trámy.

„To vše bude třeba odklidit. Váš nový kostel bude větší než ten starý. Slunce vychází na této straně, není-liž pravda?“ zeptal se vladyky, ukazuje směrem ke kopcům na opačné straně řeky.

„Ano, pane,“ potvrdil vladyka.

„Tím směrem tedy bude oltář,“ rozhodl Václav. Slýchával od mnoha kněží, že při zakládání nových kostelů ve vsích pohanských je moudré oltář nasměrovat k vycházejícímu slunci. Pohané mají ve zvyku slunci se klanět a je pro ně snazší modlit se tím směrem také k Bohu Ježíši. A jedinému, pravému a všudypřítomnému Bohu Otci na nebesích je zajisté jedno, jestli se k němu jeho děti modlí v tu stranu či jinou.

Vesnice Pořečná sice pohanskou již nebyla, ale Václav dobře věděl, že bludná víra praotců jenom pomalu opouští chýše Bohemanů, že mnoho z nich potajmu stále obětuje modlám předků, že bude trvat ještě dlouho, možná několik pokolení, než všechny pověry a bludy vyhasnou.

Jak si prohlížel místo stavby, před jeho očima se zvolna začínal vynořovat obraz prostého, milého kostelíku, ve kterém se po následující věky bude křtít, biřmovat, oddávat a kudy se bude také odcházet na poslední cestu věčného odpočinku.

Ze svých úvah byl vytržen Miroslavem, jenž mu k nohám skládal velikou náruč hotových kolíků. Byly zaostřené a udělané tak, jak si přál. Až bylo s podivem, že chlapec tak mladý odvedl tak rychle práci tak pěknou.

„Tvoje dýka, pane,“ řekl chlapec a podal Václavovi jeho skvostnou zbraň. Václav ji přijal a žertovně se také chlapci uklonil, až se vesničané kolem rozesmáli. Zasunul ji do pochvy u pasu a sáhl do měšce.

„Tvoje odměna, Miroslave. Za dobrou službu,“ pravil a s úsměvem vložil do chlapcovy ruky jeden malý stříbrný peníz.

Miroslavova tvář zrudla štěstím. Nikdy předtím stříbro v ruce nedržel.

„Děkuji, pane, děkuji,“ vydechl a hluboce se uklonil.

Václav se usmál, ale pak vybral jeden kolík z kopy a po pečlivém výběru místa jej sám kamenem zarazil do země. Pak ukázal Podivenovi, kde chce mít další a další a po chvíli byl obvod kostela vyznačen tak, jak jej již v duchu viděl.

V té chvíli ke spáleništi přišel další člověk z osady. Muž zahalen hávem, jenž mu zakrýval hlavu, a belhající se o holi. Všichni ztichli, když se přiblížil.

Podiven se naklonil k Václavovi a zašeptal: „Krastěj, pane.“

Princ neřekl nic. Krastěj se přiblížil a hluboce se ukláněl, ale Václav jako by jej neviděl. Pozdvihl hlavu a oslovil osadníky: „Pojďte všichni dovnitř! Vstupte do svého nového kostela, domu božího!“

Jak jim bylo řečeno, muži a ženy, jeden po druhém potichu překročili pomyslnou čáru vyznačenou kolíky. Rozhlíželi se trochu rozpačitě. Nebylo zde nic než ubohé spáleniště, ale syn jejich pána nazval to místo novým kostelem a oni s ním museli souhlasit.

„Teď nastala radostná chvíle,“ pokračoval Václav. „Teď se zde na tomto místě poprvé všichni pomodlíme. A vy všichni zde budete svědky zázraku. Jelikož modlitba je podstatou kostela, od chvíle naší modlitby se tohle místo stane místem posvátným.“ Vesničané naň hleděli v úžasu, ale Václav nedbal jejich pohledů a poklekl do popela spáleniště tváří ke straně vycházejícího slunce.

Krastěj se pomalu belhal kupředu, aby co kněz modlitbu předříkal. Tak tomu bylo zvykem, ale další slova princova jej zamrazila do morku kostí.

„Kněze zde nemáme,“ řekl pán, stále si nevšímaje Krastějovy přítomnosti, „ať se tedy každý modlí podle svého vlastního srdce. A bude-li vaše modlitba dobrá, Pán ji neoslyší.“

„Já jsem zde, pane,“ řekl Krastěj, připomínaje svou přítomnost.

Teprve nyní se k němu Václav obrátil a řekl chladně: „Tak také poklekni a modli se k Bohu, aby ti odpustil všechny tvé hříchy.“

Tu Krastěj již neřekl nic a poklekl. Po něm tak učinili všichni ostatní osadníci, snažící se nedat najevo svůj podiv. Krastěje za kněze již pán neuznal a o novém kostele a o zázraku mluvil na místě, kde nebylo nic než spáleniště a několik kolíků zatlučených do země. Ale modlit se jim bylo poručeno, a tak se modlili a v jejich duších byla víra, že modlitby jejich budou vyslyšeny, neboť klečeli tváří k místu, odkud každé ráno vyjíždí na svém ohnivém vozu mocný Svarog. Modlili se proto od srdce za zdraví svých rodin, za úrodu, za nové potomstvo a za plodnost stád. A jak se všichni do nitra své duše ponořili, vůkol se rozhostilo ticho téměř posvátné. Pouze les poblíž šuměl v drobném vánku a ten klid a pokoj pronikal do jejich srdcí.

Jenom v jedné duši pokoj nebyl. Byla to duše Krastějova, teď naplněna velikou bázní. Kněz tušil, že z místa svého bude brzy vypovězen, a nevěděl, kam pak půjde, kde hlavu složí a kde najde obživu pro sebe, svou ženu a své dítě. A tak se modlil urputněji nežli kdo jiný, aby dobrotivý Bůh tomu dal a on u pána svého opět milosti dosáhl. Několikrát od modlitby své oči zvedl a na prince pohleděl, ale Václav byl tak zabrán do svých úvah, že o Krastěje ani jen okem již nezavadil.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .