MILAN SANETŘÍK

EVROPSKÉ NÁRODNÍ PARKY

Obsah

Slovo úvodem

Prolog

Poděkování

ALBÁNIE

TOMORRI

DAJTI

LURËS

DIVJAKES

THETIT

BREDHIDRENOVES

LLOGARAS

BOSNA A HERCEGOVINA

SUTJESKA

KOZARA

BULHARSKO

VITOŠA

ROPOTAMO

STENETO

RUSENSKI LOM

PIRIN

ČESKÁ REPUBLIKA

KRKONOŠE

ŠUMAVA

PODYJÍ

ČESKÉ ŠVÝCARSKO

ESTONSKO

LAHEMAA

FINSKO

PALLAS – OUNASTUNTURI

PYHÁTUNTURI

LEMMENJOKI

OULANKA

LIESJÁRVI

ROKUA

LINNANSAARI

PYHÁ - HÁKKI

PETKELJÁRVI

PATVINSUO

RIISITUNTURI

SALAMAJÄRVI

HIIDENPORTTI

KAUHANEVA-POHJÁKANGAS

SEITSEMINEN

LAUHANVUORI

HELVETINJÁRVI

TIILIKKAJÁRVI

ISOJÁRVI

ITÄINEN SUOMENLAHTI

URHO KEKKONEN

SAARISTOMERI

FRANCIE

VANOISE

PORT - CROS

PYRÉNÉES OCCIDENTALES

CÉVENNES

ÉCRINS

MERCANTOUR

CHORVATSKO

PLITVICKA JEZERA

PAKLENICA

RISNJAK

MLJET

KRKA

KORNATI

BRIJUNI

IRSKO

KILLARNEY

GLENVEAGH

CONNEMARA

ISLAND

THINGVELLIR

SKAFTAFELL

JÖKULSÁRGLJÚFUR

ITÁLIE

GRAN PARADISO

ABRUZZO

CIRCEO

STELVIO

CALABRIA

ETNA

GRAN SASSO E MONTI DELLA LAGA

MAJELLA

VAL GRANDE

MONTI SIBILLINI

POLLINO

FORESTE CASENTINESI MONTE FALTERONA, CAMPIGNA

DOLOMITI BELLUNESI

GARGANO

ARCIPELAGO TOSCANO

VESUVIO

GENNARGENTU

ADAMELLO - BRENTA

LITVA

AUKSTAITIJA

KURSIU NERIJA

DZUKIJA

ZEMAITIJA

MAĎARSKO

HORTOBÁGY

KISKUNSÁG

BLTKK

AGGTELEK

FERTO

MAKEDONIE

MAVROVO

PELISTER

GALICICA

NĚMECKO

BAYERISCHER WALD

BERCHTESGADEN

SCHLESWIG HOLSTEINISCHES WATTENMEER

NIEDERSÄCHSISCHES WATTENMEER

VORPOMMERSCHE BODDENLANDSCHAFT

MÜRITZ

HAMBURGISCHES WATTENMEER

SÄCHSISCHE SCHWEIZ

HOCHHARZ

JASMUND

NIZOZEMÍ

VELUWE ZOOM

De HOGE VELUWE

De KENNEMERDUINEN

De BIESBOSCH

SCHIERMONNIKOOG

NORSKO

RONDANE

BORGEFJELL

GUTULIA

ORMTJERNKAMPEN

GRESSAMOEN

STABBURDALEN

ÁNDERDALEN

OVRE PASVIK

OVRE DIVIDAL

FEMUNDSMARKA

RAGO

SVALBARDSKÉ

DOVREFJELL

OVRE ANARJOKA

JOTUNHEIMEN

HARDANGERVIDDA

REISA

SALTFJELLET -SVARTISEN

POLSKO

PIENINSKI

BIALOWIESKI

SWIETOKRZYSKI

TATRZANSKI

BABIOGÓRSKI

OJCOWSKI

WIELKOPOLSKI

KAMPINOSKI

KARKONOSKI

WOLINSKI

SLOWINSKI

BIESZCZADSKI

ROZTOCZANSKI

GORCZANSKI

WIGIERSKI

DRAWIENSKI

PORTUGALSKO

PENEDA GERES

RAKOUSKO

HOHE TAUERN

NOCKBERGE

RUMUNSKO

RETEZAT

DANUBE DELTA

RUSKO

KAVKAZSKÉ PŘÍRODNÍ REZERVACE

ŘECKO

OLYMPOS

PARNASSOS

PARNES

SAMARIA GORGE

AINOS

PINDOS

OITÉ

VICOS - AOOS

PRESPA

SOUNION

SLOVENSKO

VYSOKÉ TATRY

PIENINY

NÍZKÉ TATRY

MALÁ FATRA

SLOVENSKÝ RAJ

POLONINY

MURÁNSKÁ PLANINA

SLOVENSKÝ KRAS

VELKÁ FATRA

SLOVINSKO

TRIGLAV

SRBSKO A ČERNÁ HORA

DURMITOR

BIOGRADSKA GORA

LOVČEN

FRUŠKA GORA

DJERDAP

TARA

KOPAONIK

SKADARSKO JEZERO

ŠPANĚLSKO

PICOS de EUROPA

VALLE de ORDESA

CANADAS del TEIDE

CALDERA de TABURIENTE

AIGUES TORTES

COTO de DOŇANA

TIMANFAYA

Las TABLAS de DAIMIEL

GARAJONAY

ŠVÉDSKO

SAREK

ABISKO

PELJEKAISE

SONFJÁLLET

STORA SJOFALLET

VADVETJÁKKA

TOFSINGDALEN

MUDDUS

PADJELANTA

GOTSKA SANDON

STORE MOSSE

TIVEDEN

SKULESKOGEN

ŠVÝCARSKO

SCHWEIZERISCHER

UKRAJINA

KARPATSKI

ASKANIA NOVA

VELKÁ BRITÁNIE

LAKE DISTRICT

SNOWDONIA

PEAK DISTRICT

DARTMOOR

NORTH YORK MOORS

PEMBROKESHIRE COAST

YORKSHIRE DALES

EXMOOR

NORTHUMBERLAND

BRECON BEACONS

Vysvětlivky pojmů

Prameny a literatura

Národní park Šumava

Interiér původních smrčin v okolí Březníku

Slovo úvodem

Národní parky jako vzácné enklávy živé přírody jsou protipólem té negativní tváře našeho světa. Jsou uzákoněnou ochranou původního životního prostředí, rozmanitosti rostlinných a živočišných druhů a ve své podstatě celé biologické substance této planety.

Kniha, kterou právě otvíráte, popisuje 210 národních parků evropského kontinentu. Číslo ne vyčerpávající a konečné. Samu podstatu národních parků ovlivňuje nadměrná hustota obyvatelstva, stejně tak, jako silně a dávno přeměněné přírodní prostředí. Tak s vyjímkou některých vysokohorských a arktických stanovišť neexistuje v Evropě jediná píď země, nedotčená rukou člověka. Příroda naší země zaplatila a ještě dlouho bude platit daň naší civilizaci a našemu krátkozrakému pohodlí. Zprůmyslovění krajiny narušuje i hranice národních parků, neboť vyžaduje stále větší zpřístupňování přírodních oblastí. Tam, kde kdysi vládlo jen ticho a zurčení potůčků či bystřin v majestátné přírodě, rachotí dnes ocelové sítě lanovek a dalších dopravních prostředků masové turistiky. V neposlední míře je tu pak samotné myšlení lidí v naší konzumní a uspěchané době. Člověk si už odvykl postát pod korunami borovic, vnímat hluboké ticho dálav a sledovat třepetání motýlích křídel. To je realita naší doby.

Přes 180 uvedených fotografií není zdaleka vyčerpávajícím dokumentem všech evropských národních parků. Mohou však být průřezem jejich charakteristik, počínaje oblastmi přímořskými přes roviny nížin, od vysokých štítů Alp a Pyrenejí až po rozsáhlé fjeldy Skandinávie. Význam národních parků však netkví jen v jejich estetické kráse. Mnohdy zcela neatraktivní kout země může skýtat daleko cennější hodnoty přírodní z hlediska výzkumu a vědy. Může být posledním útočištěm tisíců a tisíců živých organizmů, které jsou a patrně i nadále zůstanou utajeny většině lidské populace. Mají tudíž mimořádný význam výchovný a studijní.

Záměrem autora nebylo zpracovat vědeckou práci o dané tematice, ale podat základní informace o chráněné evropské přírodě. Dát impulz k zamyšlení těm, kteří ji chtějí poznat, milovat a chránit.

Autor

Národní park Olympos

Vrcholy Stefani - Trůn bohů (2909 m) a Mytikas - Pantheon (2917 m) spadají západní stěnou do kotle Kazania

Prolog

Stál jsem tehdy na jednom z rozeklaných, větrem a bouřemi času ošlehaných vrcholků řeckého Olympu. Hory, snad z nejslavnějších celého kulturního světa. Jen několik metrů pode mnou sněhové převisy ohraničovaly strmé stěny hrozivě velkolepého kotle Kazania. Za dávno minulých dob v něm prý kovář Héfaistos kul oštěpy božským hrdinům antických bájí. Směrem k jihu vypínaly se oblé hřebeny mohutného masivu, pokryté ještě v prvních červnových dnech sněhobílými pláněmi. Paprsky východního slunce začínaly rozněcovat třpytivé jiskřičky na zledovatělém krunýři firnových polí a někde v dáli modravých výšin první trylky skřivanů prorážely tajemný svět ticha. Jen občas zadul divoký horský povichr, až skoro celá hora se zachvěla, na důkaz toho, že kdysi bezvýhradně patřila bohům. Tehdy i koruny mohutných borovic bělokorých dole na úbočích hory otřásly svými kšticemi a tam, kde končil sníh, zavlnily se ostrůvky modravých a růžových kvítků, oslavujících příchod léta. Pocítil jsem jedinečnost a neopakovatelnost těchto okamžiků. Tehdy jsem si plně uvědomil nicotu a bezmocnost člověka proti tajemné vznešenosti této hory, na níž jsem tak tiše a s pokorou stál. Po vysilujícím sedmihodinovém výstupu dosáhl jsem naplnění svého životního snu a chvíle napětí a vzrušení vystřídalo nekonečné ticho a uklidnění. Po létech snů stál jsem konečně u cíle a byl jsem připraven setkat se s bohy. Ti však nepřicházeli. Třel jsem si prokřehlé ruce a snad ještě nikdy v životě jsem tolik netoužil zastavit čas. Prodloužit minuty a vteřiny, naplňované ozvěnami dávné minulosti.

A když přišel ten okamžik rozhodnutí, zvedl jsem z vrcholku té hory malý kámen - dar bohů na památku věčnosti a pomalým, smutným krokem jsem započal cestu zpět.

Pokořil jsem Olymp a ten zůstal nepokořen ...

Autor

Poděkování

Na fotografické části knihy se spolupodíleli:

Thomas Böhme, Jo Halleraker, Radek Holiš, Martin Janoška, Ryszard Kapušciňski, Jiří Kráčalík, Helena Kráčalíková, Ole Roger Lindas, Oldřich Maňas, Lars Otto Ness, Ivo Netopil, Ivo Petr, Vojtěch Richtár, Richard Růžička, Tamás Szitta, Jiří Ševčík, Ján Šmídt, Alena Švarcová, Miloš Uhrin.

Dále byly ochotně poskytnuty snímky z archívů Správ Národních parků:

Brijuni (Chorvatsko), Kiskunság (Maďarsko), Jasmund (Německo), Bayerischer Wald (Německo), Hohe Tauern (Rakousko) Jim všem upřímné poděkování za ochotu a spolupráci.

© Ing. Milan Sanetřík

© Nakladatelství Pavel Ševčík - VEDUTA

ISBN 80-86438-08-2

ALBÁNIE

TOMORRI

Vyhlášen v r. 1956, plocha 3 000 ha. Hora - v minulosti považována za posvátnou horu Albánců. Chráněná oblast zahrnuje horské pásmo od 800 do 2416 m n. m. v jižní části země východně od Beratu. Reliéf území je poznamenán erozí starších vápencových hornin. Na horských svazích převažuje buk s borovicí Heldreichovou. Z typické horské fauny stojí za pozornost vlk, rys, kočka divoká, liška, šakal, kuna, místy i medvěd hnědý, orli, orebice horská a sup bělohlavý.

DAJTI

Vyhlášen v r. 1956, plocha 2 119 ha. Pokrývá horský masiv východně od hlavního města Tirany od 400 m n. m., stejnojmenný vrchol dosahuje nadmořské výšky 1611 m. Území je budováno převážně vápenci. V údolích rostou topoly, vrby a platany, dále až do výše 1300 m duby zimní, duby letní, duby céry a habry. Horské svahy jsou porostlé bukem, borovicí Heldreichovou,

borovicí černou a borovicí rumelskou, mezi nimi se střídají pásma křovin typu makchie s pistáciemi, vřesovci, hlohy, jamovcem širolistým, dubem cesmínovým, planikami a kručinkami. Vyskytují se i olivovníky a smokvoně. Ze zvěře stojí za zmínku srnec, prase divoké, vlk, kočka divoká, zajíc. Z ptáků jsou početní dravci, jeřábek, orebice horská a zpěvní ptáci. Velmi hojní jsou obojživelníci.

LURËS

Vyhlášen v r. 1956, plocha 1 260 ha. Rozprostírá se asi 130 km severně od Tirany a zahrnuje dva horské hřebeny - Dejes (2246 m n. m.) a Lures (2124 m n. m.). Porosty jsou zde převážně bukové, na svazích rostou borovice Heldreichovy, borovice černé, borovice lesní, borovice rumelské a jedle bílé.

Ve vyšších polohách jsou alpínské horské louky s bohatou flórou, v údolích pak četná horská jezera ledovcového původu. Celá oblast náleží s ročním průměrem srážek přes 2000 mm k nejdeštivějším oblastem Evropy. Typickou horskou faunu zastupuje zejména medvěd hnědý, rys, liška, šakal, vlk, kuna a kočka divoká, orel skalní, orel královský, sup bělohlavý, jestřáb, sokol stěhovavý a orebice horská.

Charakteristické oživení scenerie albánských hor. Na snímku vrchol Papingut v masivu Midhembelit

Foto Helena Kráčalíková

Národní park Dajti

Krasová pole s porosty makchie

DIVJAKES

Vyhlášen v r. 1956, plocha 1 250 ha. Národní park je zřízen na jaderském pobřeží jihozápadně od Tirany. Je známější pod jménem laguna Karavastas s desítkami ostrůvků a poloostrovů. Tvoří jej dunová krajina s porosty borovice halepské (Pinus halepensis) a borovice pinie (Pinus pinea) a oblastmi vlhkého a zamokřeného lesa s porosty topolů, ořešáků, břečťanů, lián i rákosu. Na písečných dunách roste charakteristická suchomilná travní vegetace. Laguna sama je pouhých 30 až 160 cm hluboká a je hnízdištěm vzácných pelikánů kadeřavých (Pelecanus crispus) a dalších vodních druhů ptactva. Bohatý je výskyt hadů a želv.

V zimním období je přístup do parku uzavřen.

THETIT

Vyhlášen v r. 1966, plocha 2 700 ha. Nachází se na severu země při hranici s Černou Horou. Zahrnuje jihovýchodní část vápencového pohoří Bjeskhet a Namuna (2561 m n. m.) s krasovými fenomény, tvořenými travertinem, dolomitem, aragonitem a pěnovcem. Geomorfologickou činností vzniklo značné množství jeskyň. Matečné hornině odpovídá mimořádné druhové bohatství rostlin alpínského charakteru. V nižších polohách můžeme nalézt vzácné orchidejové louky např. se vstavačem štěničným (Orchis coriophora). Projevuje se výrazná vegetační stupňovitost. Na jaře rozkvétají četné hořce, kýchavice, čemeřice a dryádky osmiplátečné. Porosty, zvláště dubu a buku trpí nadměrnou pastvou ovcí a koz a také bezohlednou těžbou dřeva k otopu.

Národní park Bredhi Drenověs

„Sloní skály” - bizarní pískovcové útvary Foto Oldřich Maňas

BREDHIDRENOVES

Vyhlášen v r. 1966, plocha 1 386 ha. Nachází se jižně od města Korce poblíž řecké hranice v nadmořské výšce1600-1900 m. Geologickým podkladem jsou především bazické vyvřeliny, které zvětráváním vytvářejí zejména ve východní části výrazné skalní útvary ze slepenců a prachovců, nazývané také „sloní”, nebo ,ještěří skály”.

Předmětem ochrany jsou vitální jedlo-bukové pralesy. Roste zde např. jedle kefalonská (Abies borisii regis), v nižších polohách borovice černá, tis a cesmína. Oblast parku je těžko přístupná, přesto jsou jeho přírodní hodnoty ohroženy bezohlednou těžbou dřeva k otopu.

LLOGARAS

Vyhlášen v r. 1966, plocha 1 010 ha. Zabírá přímořské horské pásmo Mali Cikes a přilehlá údolí na jihu země mezi Sarandou a Vlorou. Předmětem ochrany jsou původní lesy v polohách kolem 1400 m n. m., tvořené převážně borovicí černou, borovicí Heldreichovou a jedlí kefalonskou - poddruhem jedlí krále Borise (Abies borisii regis). Makchie jsou tvořeny stromovitými zimostrázy, tisy, cesmínami, duby šarlatovými a hlohy. Na loukách roste vzácná vápnomilná flóra, hojné jsou čemeřice a sasanky.

BOSNA A HERCEGOVINA

SUTJESKA

Vyhlášen vr. 1962, plocha 17 250 ha. Krajinu národního parku tvoří vysokohorské pláně Zelengory a hřebeny Volujky a Magliče na rozhraní Bosny a Černé Hory. Pod divokými štíty hor se nachází osm ledovcových jezer. V dolině Peručica se na ploše 1434 ha nachází přísně chráněná pralesní rezervace, která je jedním z nejznámějších lesních ekosystémů v Evropě. Je ukázkou nedotčené divočiny a příkladem vertikalní zonace vegetace od dubových porostů až po kosodřevinu na horní hranici lesa, nad níž se prostírají alpínské louky. Vyskytuje se zde přibližně 10 druhů jehličnanů a 140 druhů listnatých stromů a keřů, např. borovice černá, tavolník, mahalebka, javor tatarský. Nad údolím

Peručice dominuje nejvyšší pyramidální vrchol Bosny, Mali Maglič, vysoký 2386 m, spojený asi 400 m dlouhým skalnatým hřebenem s Velikim Magličem -2388 m n. m. Správa parku je v městečku Tjentište.

KOZARA

Vyhlášen v r. 1967, plocha 3 375 ha. Horský masiv (400 až 978 m n. m.) severozápadně od města Banja Luka, leží v údolí přítoků řeky Sávy a řeky Sany. Přemětem ochrany jsou původní lesní porosty borovice, smrku a listnáčů. Žije zde např. jelen, srnec, prase divoké, kočka divoká, vydra, kuna a mnoho druhů ptáků.

Národní park Sutjeska

Pod vápencovými stěnami Magliče

BULHARSKO

VITOŠA

Vyhlášen v r. 1934, plocha 22 800 ha. Horský masiv v západní části země, asi 10 km jihozápadně od Sofie. Deset jeho vrcholů přesahuje výšku 2000 m, nejvyšším bodem je Černi vrach s výškou 2290 m. Vrcholová část má charakter náhorní alpínské planiny, v nižších polohách se střídají lesní porosty, pastviny, louky, morény, křišťálově čistá jezera, bahnité mýtiny a rašeliniště. Z geomorfologického hlediska jsou zajímavé kamenné řeky s obroušenými syenitovými bloky. Nejznámější takovou lokalitou je kamenná řeka - Zlatni mostove, nacházející se v údolí řeky Vladaje. Balvany jsou pokryty žlutými koberci lišejníků. V písčinách této řeky se v minulosti rýžovalo zlato. Na loukách se vyskytují četné druhy orchidejí a žlutě kvetoucí lilie Jankova (Lilium jankae), považována za nejkrásnější květinu balkánských hor. Nejhojnějším živočišným druhem je jelen, srnec a prase divoké. Na území parku jsou zřízeny dvě přísné rezervace -Bistricko Braniště (766 ha) a Torfano Braniště (158 ha), chránící staré smrkové porosty a vysokohorská rašeliniště a močály.

ROPOTAMO

Vyhlášen v r. 1962, plocha 847 ha. Park leží při ústí stejnojmenné řeky na jihu černomořského pobřeží asi 15 km jižně od Sozopolu. Celá oblast parku je charakteristická hustým, až pralesovitým lužním porostem, který se střídá s enklávami skalních stepí a dubových hájů. Dominujícími dřevinami jsou zejména habr východní, jasan manový a dub balkánský.

Zřízeny jsou čtyři přírodní rezervace: Zmijski ostrov, bohatý herpetofaunou, lokalitou introdukovaných kaktusů Opuntia, četných druhů lilií a bledulí letních. Dále je to rezervace Arkutino, asi 96 ha velký močál, obklopený rákosinami, které přecházejí v křoviny a těžko přístupný lužní les. Je téměř zarostlý lekníny bílými (Nymphaea alba), lekníny bělostnými (Nymphaea candida). Je zde také hojný výskyt želv bahenních. Další je rezervace Morski Pelin. Roste zde např. pelyněk mořský (Artemisia maritima), který se na vyhražených lokalitách využívá spolu s bledulí letní jako surovina pro farmaceutický průmysl. Poslední rezervace - Vodni lilii, je stanovištěm leknínů bělostných a lužních jasanových porostů. Z avifauny v této oblasti upoutají zejména volavky vlasaté (Ardeola ralloides), volavky stříbřité (Egretta garzetta), volavky červené (Ardea purpurea), volavky popelavé (Ardea cinerea) a řada dalších vodních druhů.

STENETO

Vyhlášen v r. 1963, plocha 3 861 ha. Nachází se ve střední části Staré Planiny, asi 23 km od města Trojan. Dominantou je romantická soutěska, vytvořená řekou

Národní park Ropotamo

Pralesovité lužní porosty

Národní park Pirin

Vrcholové panorama pohoří Pirin, v pozadí uprostřed nejvyšší vrchol Vichren 2914 m

Foto Jiří Kráčalík

Černi Osam, se stěnami vysokými 150 až 200 m. Řeka zde vytváří četné vodopády a jeskyně. Krajina má vysokohorský ráz.

RUSENSKI LOM

Vyhlášen v r. 1970, plocha 2 227 ha. Nachází se v severní části země, asi 20 km jihovýchodně od dunajského přístavu Ruse. Zahrnuje povodí pravého přítoku Dunaje - řeky Rusenski Lom. Cílem ochrany jsou zde listnaté lužní lesy, tvořené dubem zimním, dubem cérem, habrem, trnovníkem a lípou stříbřitou. Z bylin jsou nápadné náprstníky, ibišky a divizny.

Z živočichů se zde vyskytuje např. vlk, kočka divoká, srnec, orel skalní, jestřáb, sup mrchožravý, výr, lelek lesní, dudek a další.

Národní park Ropotamo

Zátoky delty pokrývají koberce různobarevných leknínů

Národní park Pirin

I„mramorová hora” Vichren (2914 m) se občas zahalí mlhou

PIRIN

Vyhlášen v r. 1976, plocha 27 455 ha. Národní park, ležící v jihozápadní části země mezi řekami Mesta a Struma, je součástí Rilsko-rodopského masivu. Přesto, že Pirin je nejmenším bulharským pohořím, více než deset jeho vrcholů přesahuje nadmořskou výšku 2600 m, nejvyšším vrcholem je Vichren (2914 m). Má četná údolí, vodopády a 176 horských jezer. Na úpatí masivu vyvěrají teplé minerální prameny.

V geologickém podloží, zvláště severně od sedla Kabata, je bohatě zastoupen mramor, který všem nejvyšším vrcholům dodává zářivou bělostnou barvu. Jižní část pohoří je však tvořena žulou.

V nižších polohách pohoří jsou rozsáhlé listnaté lesy s převahou buku, výše pak pokračují porosty jehličnaté s borovicí černou. Zvláštností jsou také v nejvyšších polohách rostoucí porosty jalovců, velmi chráněné borovice rumelské (Pinus peuce) a borovice Heldreichovy (Pinus Heldreichii). V parku, asi 2 km od vysokohorské chaty Vichren ve výšce 1930 m, se nachází nejstarší strom Bulharska, borovice zvaná „Bajkuševata mura” (Pinus Heldreichii, var. leucodermis), jejíž stáří se odhaduje na 1300 let. Její obvod měří téměř 8 m, výška 22 m. Flóra pohoří Pirin má převážně čistý alpínský ráz, pozoruhodný je výskyt orchidejí.

V oblasti vrchu Kutelo se na ploše 850 ha rozprostírá rezervace „Bajuvi dupki”, vyhlášená v roce 1934. Další rezervace Tisata v nadm. výšce 500-600 m chrání původní porosty tisů a cypřišů starých až 160 let.

Z živočichů zde žije např. srnec, kamzík, vlk, medvěd hnědý, kočka divoká a orel skalní.

V roce 1983 zařadila organizace UNESCO území národního parku do seznamu Světového dědictví. Sídlo správy je ve městě Bansko.

Národní park Pirin

Borovice bělokorá / Pinus leucodermis) - zvaná „Bajkuševata mura” ve výšce 1930 m, je nejstarším chráněným stromem Bulharska

ČESKÁ REPUBLIKA

KRKONOŠE

Vyhlášen vr. 1963, plocha 36 300 ha.

Jsou nejvyšším českým pohořím s vrcholem Sněžkou, vysokou 1602 m. Nejnižší bod se nachází na řece Jizeře v nadmořské výšce 460 m. Krkonoše jsou jedny z nejstarších hor v Evropě, jejich zaoblené hřbety svědčí o geologickém vzniku v době druhohor. Reliéf byl utvářen v období mladších třetihor, kdy tektonické pohyby vyzdvihly dnešní Krkonoše do konečné podoby. V pohoří jsou výrazné stopy pleistocenního zalednění, které zde vytvořilo 15 samostatných údolních i karových ledovců. Největší z nich - až 5 km dlouhé - byly v dnešním Labském a Obřím dole.

Geologicky je pohoří budováno krystalickými horninami.

Květena Krkonoš je přes jejich malou rozlohu neobvykle bohatá. Roste zde přes 1250 druhů cévnatých rostlin, což je téměř polovina veškeré původní flóry České republiky.

Pestrost zdejší vegetace je zapříčiněna zvláštní biogeografickou polohou Krkonoš (kontakt severské tundry a alpínských trávníků v době zalednění), utvářením jejich reliéfu i nadmořskou výškou, zasahující nad alpínskou hranici lesa, která probíhá ve 1250 až 1350 m n.m. Díky tomu se zde vyskytuje řada pozůstatků z doby ledové (tzv. glaciálních reliktů), jako jsou ostružiník moruška (Rubus chamaemorus), všivec krkonošský (Pedicularis sudetica), lomikámen sněžný

Národní park Krkonoše

Pančavská louka - vrcholová rašeliniště v nadm. výšce 1 350 m

Národní park Krkonoše

Cennou botanickou lokalitou jsou Kotelní jámy

(Saxífraga nivalis), šídlatka jezerní (Isoetes lacustris), rašeliník Lindbergův (Sphagnum lindbergii) a další. V době poledové vedla dlouhodobá izolace o mnoho vyšších krkonošských hřebenů oproti okolní krajině ke vzniku osamoceného ostrova vysokohorské přírody. V něm se vyvinuly nové odlišné druhy a poddruhy krkonošské endemity. Jsou jimi především jeřáb krkonošský (Sorbus sudetica), zvonek krkonošský (Campanula bohémica), lomikámen pižmový (Saxífraga moschata basaltica), bedrník skalní (Pimpinela saxifraga rupestris) a téměř tři desítky druhů jestřábníků rodu Hieracium. Vertikálně se vegetace Krkonoš dělí na čtyři výškové (vegetační) stupně: submontánní (400 až 800 m n.m., listnaté a smíšené lesy), montánní (800 až 1200 m n.m., horské smrčiny), subalpínský (1200 až 1450 m n.m., klečové porosty, smilkové louky a severská - subarktická - rašeliniště) a alpínský (1450 až 1602 m n.m., vzájemně izolované vrcholky Krkonoš se sporou, ale cennou bylinnou vegetací, mechorosty a lišejníky).

K nejcennějším ekosystémům Krkonoš patří ledovcové kary, azonální ekosystémy skalnatých jam v závěrech horských údolí s druhově nejpestřejší flórou. Zde se nacházejí známé krkonošské zahrádky. Subalpínský a alpínský stupeň spolu s ledovcovými kary tvoří nad horní hranicí lesa tzv. sudetskou arkto-alpínskou tundru.

Také fauna Krkonošského národního parku je bohatá na reliktní druhy. Severskými druhy jsou např. kos horský, čečetka zimní, kulík hnědý, modráček tundrový, z ostatních významných druhů lze zmínit výskyt tetřeva hlušce, orla křiklavého, skorce vodního. Z motýlů se objevuje jasoň dymnivkový (Parnassius mnemosyne) i vzácnější jasoň červenooký (Parnassius apollo). Žije zde 16 druhů netopýrů, mezi nimi i severské druhy - netopýr severní (Vespertilio nils-sonii) a netopýr pobřežní (Myotis dasycneme). Z ostatních savců jsou běžné kunovité šelmy, lišky, jezevci, jelení a srnčí zvěř a drobní hlodavci.

Sídlo Správy Krkonošského národního parku (KRNAP) je ve Vrchlabí.

Národní park Krkonoše

Dvorský les v zimě

Národní park Šumava

Uklidňujícím dojmem působí rozsáhlé lesnaté pláně s loukami a pastvisky

ŠUMAVA

Vyhlášen v r. 1991, plocha 68 520 ha. Původně naše největší chráněné území leží v jihozápadní části Čech, navazuje na německý národní park Bayerischer Wald. Pohoří Šumavy se táhne ve směru severozápad - jihovýchod. Nejvyššími vrcholy české části jsou Plechý (1378 m), Boubín (1362 m) a Jezerní hora (1343 m). Celé území je tvořeno krystalickými horninami. V období pleistocénu vzniklo na Šumavě asi 12 malých karových ledovců, po nichž zůstala ledovcová jezera. Největší z nich je Černé jezero s plochou 18,4 ha a hloubkou 40 m. Nad ním se vypíná mohutná, 300 m vysoká Jezerní stěna, lokalita výskytu borovice kleče, vrby palistnaté (Salix appendiculata) a vzácného zimolezu modrého (Lonicera coerulea). Ve vodách jezera roste pozoruhodná vodní rostlina šídlatka jezerní (Isoetes lacustris).

Národní park Šumava

Valounovité řečiště horské říčky Vydry

Národní park Šumava

Ve výšce 1096 m leží nejmenší ledovcové jezero Laka. Je pokryto četnými plovoucími ostrovy

Předmětem ochrany jsou nejcennější přírodní společenstva Šumavy, jako jsou např. zbytky pralesovitých porostů horských lesů, ledovcová jezera nebo horská či údolní vrchoviště.

Jako velký lesní celek je Šumava vhodným prostředím pro výskyt lesních druhů savců i ptáků, z nich především kurovitých. Unikátní je fauna bezobratlých, vázaných na rašeliništní společenstva. V 60. létech byla provedena reintrodukce rysa ostrovida a jeho populace se stabilizovala. Jedním z nejstarších a nejhodnotnějších pralesů České republiky je Boubínský prales. Byl založen již v roce 1858 na ploše 143,7 ha. Zachovává původní porosty smrků a jedlí starých 300 až 400 let. Sídlo Správy Národního parku a chráněné krajinné oblati Šumava je ve Vimperku.

Národní park Šumava

Staré smrkové porosty v okolí Březníku v nadm. výšce 1 100 m

Národní park Podyjí

Údolí Dyje, v pozadí Vraní skála

PODYJÍ

Vyhlášen v r. 1991, plocha 6 300 ha. Leží jihozápadně od Znojma na kontaktu státní hranice s Rakouskem. Tvoří jej unikátní přírodní území - průlomové údolí řeky Dyje. Toto území má charakter členité pahorkatiny, tvořené hlubinnými vyvřelinami a přeměněnými horninami Českého masivu. Nejnižším bodem je řeka Dyje u Znojma (210 m), nejvyšším pak Býčí hora u Vranova (536 m). Přirozenou osou území je řeka Dyje, která na své 40 km dlouhé cestě z Vranova do Znojma vytvořila v horninách českého masivu kaňonovité údolí, široké 500 až 1000 m a hluboké až 220 m. Celé údolí je takřka souvisle porostlé přirozenými a přírodě blízkými ekosystémy, jako jsou např. zbytky původních podhorských bučin s jedlí a tisem, dubohabrové porosty, vřesoviště a stepi.

Mimo běžné lesní druhy dřevin se setkáme i se vzácnějšími a pro Podyjí charakteristickými druhy, např. višní mahalebkou, dřínem obecným, jalovcem celokrajným a jalovcem obecným a teplomilným klokočem zpeřeným. Endemitem Podyjí je jeřáb muk hardeggský.

Ze savců se zde vyskytuje např. vydra říční, hraboš mokřadní, bělozubka bělobřichá, z ptáků např. čáp černý, dudek chocholatý, včelojed obecný, z plazů si největší pozornosti zaslouží užovka stromová a ještěrka zelená. Bohatě je zde zastoupen i teplomilný hmyz, např. kudlanka nábožná, z motýlů např. pestrokřídlec podražcový, otakárek ovocný a fenyklový, jasoň dymnivkový.

Sídlo Správy Národního parku Podyjí je ve Znojmě.

ČESKÉ ŠVÝCARSKO

Vyhlášen v r. 1999, plocha 7 900 ha. Nachází se v severní části Čech, kde navazuje na německý národní park Sächsische Schweiz. Předmětem ochrany je především velmi charakteristicky vyvinutý pískovcový fenomén, tj. unikátní geomorfologie pískovcového skalního města. Národní park České Švýcarsko je součástí rozsáhlejší geomorfologické jednotky Labských pískovců a patří k nejcennějším územím nejen v České republice, ale i v celé Evropě. Známá „Pravčická brána” s rozpětím přes 26 m a výškou 16 m patří k největším přírodním mostům ve střední Evropě. Nejvyšší body území nepřesahují nadmořskou výšku 500 m.

Národní park České Švýcarsko

„Pravčická brána” s vnitřním rozpětím 26,5 m a výškou 16 m patří k evropským přírodním divům

Vegetace je ovlivněna málo úživným geologickým podložím a mikroklimatem velmi členitého skalnatého reliéfu. Přirozené lesy najdeme již jen v malých zbytcích na nepřístupných místech. Na většině území dnes převládají již druhotné lesy s borovicí, bukem a smrkem. Jako vzácný exemplář uchovává se v Křinickém údolí jeden z největších smrků v Evropě, vysoký 54 m s obvodem kmene 4,5 m a stářím přes 360 let. Z dalších dřevin je hojný výskyt břízy pýřité a břízy bradavičnaté. Z vyšších rostlin je významný rojovník bahenní (Ledum palustre), četné druhy orchidejí, úpolín, bledule jarní, lýkovec jedovatý a další.

Rozsáhlé skalní a lesní komplexy jsou též domovem řady ohrožených a vzácných druhů živočichů, např. rysa ostrovida (Lynx lynx), výra velkého (Bubo bubo), sokola stěhovavého (Falco peregrinus).

Sídlo Správy Národního parku České Švýcarsko je v městečku Krásná Lípa.

Národní park České Švýcarsko

V kaňonu říčky Kamenice

ESTONSKO

LAHEMAA

Vyhlášen vr. 1971, plocha 64 911 ha. Park leží v severovýchodní části Estonska na břehu Finského zálivu. Je převážně rovinatého charakteru s nejvyšší nadmořskou výškou 115 m. Klima je zde kontinentální a chladné, srážkový průměr činí 600 mm za rok. Kolem 70 % plochy parku tvoří původní přírodní krajina, jen málo poznamenaná člověkem. Severní rovinaté části jsou ovlivňovány nánosy moře, jižní části jsou poznamenány činností poslední doby ledové. Morénové svahy jsou porostlé lesy a ve skalnatých a písečných korytech se vyvinuly mokřiny a četná jezera s mnoha ostrovy a poloostrovy. Pohyby ledovců zde zanechaly mohutné skalní bloky a balvany. Největší bludný balvan „Tammispea” je vysoký 7,8 m. Mořské pobřeží je lemováno 25 ostrovy.

Území je členěno osmi řekami, z jezer největší Kahala má plochu 77 km^2 s hloubkou kolem 1 m.

Lesy pokrývají 70 % plochy území a tvoří je převážně původní borovicové, případně borovico-smrkové porosty. Na okrajích rašelinišť a mokřin roste olše, bříza a borovice. Bylo zde zjištěno na 840 druhů vyšších rostlin, 250 druhů lišejníků, nejméně tolik mechorostů a 150 druhů hub. Faunu představuje téměř 40 druhů savců, přes 200 druhů ptáků a více než 20 druhů ryb. Relativně hojně jsou rozšířeni losi a černá zvěř, jejichž výskyt musí být regulován. Žije zde i vlk a ojediněle medvěd, hojný je rys. Z ptactva hlavně čáp černý a bílý, orel křiklavý, sokol stěhovavý, mořské vlaštovky a několi druhů hus a kachen. Správa parku intenzivně usiluje o osvětu a ochranu, organizuje školení, naučné stezky a exkurze.

Národní park Lahemaa

Původní borovicové a smrkové porosty

FINSKO

PALLAS – OUNASTUNTURI

Vyhlášen vr. 1938, plocha 50 000 ha.

Leží v severozápadní části země podél pravého břehu řeky Ounasjoki. Zahrnuje dlouhý řetěz mohutných tundrových kopců s kulatým temenem, tak zv. „kera”, s výškovým rozpětím od 300 do 800 m. Vrchol Pallas Pyhákero (711 m), v překladu „Posvátná hora”, je památné kultovní místo dávných obyvatel Laponska. Mohutné morénové usazeniny z doby ledové uzavírají skalnatá údolí. Písečné duny, svými formacemi podobné pyramidám a vyhloubená řečiště jsou pozůstatky tajících dávných ledovců. V lesích jižních částí převládají smrkové porosty, severněji pak porosty borovice lesní. Mezi jehličnatými lesy a pásmem poměrně chudé vegetace je výrazná zóna březové tundry, ve které dominuje vrba laponská, vrba bylinná, bříza trpasličí a vřes. V oblasti se provozuje chov sobů, z ostatní zvířeny zde žije mimo jiné medvěd hnědý, vlk, rosomák, rys, los, liška polární, zajíc bělák, vydra, z ptactva je významný

tetřev hlušec, orel skalní, sněhule horská a bělokur horský.

Na území parku jsou k dispozici informační střediska.

PYHÁTUNTURI

Vyhlášen v r. 1938, plocha 4 200 ha. Rozprostírá se v severní části země a spolu s národním parkem Pallas Ounastunturi je nejstarším finským parkem. Je vytvářen řetězem pěti tundrových kopců v délce asi 7 km, která od sebe oddělují příkrá skalnatá údolí a rokliny. Nejvyšším z těchto kopců je Noitatunturi, vysoký 540 m.

Park je nejjižnější tundrovou oblastí, ležící uprostřed krajiny lesů a mokřad. Vegetace je zde vzhledem ke kamenitému podkladu velmi chudá. Na úpatích kopců dominují porosty borovice lesní a smrku. Borové porosty zde dosahují stáří až 400 let. Z významnějších

Národní park Lemmenjoki

Zastavení u jezera

Foto Miloš Uhrin

Národní park Lemmenjoki

Mezi skalisky protéká řeka Lemmenjoki Foto Miloš Uhrin

rostlin lze jmenovat např. kapradinu jinořadec kadeřavý (Cryptogamma crispa). Žijí zde běžné severské druhy živočichů.

LEMMENJOKI

Vyhlášen v r. 1956, plocha 280 000 ha. Území leží v oblasti Inari a Kittilá. Představuje největší národní park Evropy a spolu se sousedním norským parkem Ovre Anarjoka vytváří druhé nejrozsáhlejší chráněné přírodní území na evropském kontinentě - přes 400 000 ha. V pohoří se nachází rozvodí pěti řek, uprostřed leží mohutný Viipustunturi (599 m) s oblými temeny a vřesovišti. Pohoří odděluje řeka Lemmenjoki s hlubokým údolím a místy příkrými kaňonovitými stěnami, tvořenými převážně krystalickými břidlicemi (amfibolity). Na dně údolí je několik úzkých ledovcových jezer, vroubených štěrkovitými morénami. Pustina kolem řeky je oblastí laponského osídlení.

V jižní části parku převládají smrkové porosty, severněji nízké hřbety mezi otevřenými mokřady s borovicemi a horskou břízou. Borové porosty zde dosahují stáří až několik stovek let. Západní a severozápadní část přechází do otevřené krajiny s jedinou dřevinou břízou trpasličí.

V jižní části jsou také rozsáhlá rašeliniště a dlouhé bažinaté prohlubně. Nejvodnatější močály jsou nepřístupnou oblastí s nespočetnými hejny hus divokých, labutí a dalšího ptactva. Z ostatní fauny se zachovaly typické severské druhy - vlk, medvěd hnědý, rosomák, vydra říční, liška polární, sob. Z ptactva ještě vyniká orel skalní a bělokur tundrový. Ke zvláštnostem parku patří oblast dávných rýžovišť zlata u Maarestatunturi. Největší valoun zlata o hmotnosti 393 gramů zde byl nalezen v roce 1935.

OULANKA

Vyhlášen v r. 1956, plocha 20 600 ha. Park leží při východní státní hranici v oblasti Kuusamo a Salla. Zaujímá údolí řek Oulanjoki a Savinajoki a jejich okolí. Krajinu charakterizují řeky se skalnatými břehy, propastmi, písečné náspy, květnaté louky a rašeliniště s močály. Pro svou přírodní krásu a rozmanitost přírody stal se nejnavštěvovanějším finským národním parkem. K návštěvě jsou vybudovány asi pětikilometrové naučné stezky. Chráněny jsou zde zajímavé ekosystémy rašelinišť a lesů jižní části oblasti Salla, výjimečně druhově bohaté. Lesy jsou tvořeny smrkem, borovicí a břízou. Zvířena je zastoupena početnými stády sobů, dále se vyskytuje medvěd hnědý, los, rosomák a vlk, hojně se zde vyskytují labutě.

V parku je zřízena biologická stanice Helsinské univerzity s informačním střediskem ochrany přírody.

LIESJÁRVI

Vyhlášen v r. 1956, plocha 6 300 ha. Představuje typicky rovinatou jezerní krajinu jihozápadního Finska s malými plochami pahorkatiny Tammela, s borovými a smrkovými lesy, promíšenými břízou. Křovinatý a bylinný porost vřesu, v němž vyrůstají borůvky a brusnice, vrba lýkovcová, vrba pětimužná a jeřáb zvrhlý (Sorbus hybrida), střídají vodní plochy malých jezer a rašeliniště. U stejnojmenného jezera se nachází stanice Správy národního parku se saunou. Zbytky původních obydlí řemeslníků a uhlířů, kteří pálili smůlu a dřevěné uhlí, chalupy bez komínů - uchovávají stopy historického osídlení této pustiny. Spolu s nimi se na území parku udržují stará řemesla a zvyky.

ROKUA

Vyhlášen v r. 1956, plocha 4 200 ha. Leží ve střední části země v povodí řeky Oulujoki. Zahrnuje část jižního okraje vyvýšeniny Rokuanvaara v nadmořské výšce necelých 200 m, která vznikla v době ledové. Její okolí tvoří mělká údolí, močály, písčiny a 4 menší jezera. Moře a povětrnostní vlivy dotvářely jeho charakteristický vzhled - duny, pobřežní náspy a pobřežní plošiny. V oblasti hřebenových prohlubní vznikla malá jezírka a rašeliniště. Téměř 98 % plochy parku je pokryto suchým borovým vřesovištěm, bohatým na lišejníky. Po zrušení pastvin sobů se vytvořil zajímavý bílý lišejníkový koberec dutohlávky sobí (Cladonia rangiferina). Žije zde los, sob, zajíc bělák, tetřev hlušec, krkavec a další drobné ptactvo.

LINNANSAARI

Vyhlášen v r. 1956, plocha 3 820 ha. Nalézá se uprostřed jezera Haukivesi a představuje typickou ostrovní krajinu oblasti Savo. Jižní část této jezerní krajiny tvoří velká plošina hřbetu Tuunaaselká. Na severu je vodní plocha poseta skupinami ostrovů různé velikosti, skalnatých i zalesněných. Povrch ostrovů je velmi rozmanitý, řídké porosty borovice přecházejí v nižších polohách na bujný listnatý porost lípy a břízy a na mokřadní vegetaci. Z fauny je významný výskyt ohroženého tuleně kroužkovaného (Phoca hispida).

PYHÁ - HÁKKI

Vyhlášen v r. 1956, plocha 1 350 ha. Leží v jižní střední části země, kde morénová vyvýšenina Hámeenselká přechází v rovinu Finské plošiny. Park je důležitou oblastí ochrany pralesního ekosystému s jeho živočišnými druhy. Nacházejí se zde staré husté listnaté lesy, z nichž velká část je starší než 200 let. Nejstarší z nich mají již přes 400 let věku. Na vřesovištích brusinkového typu převládají 450 let staré borovice. Rovněž smrčiny vytvářejí tmavé a husté porosty. Polovinu území tvoří různě vodnaté rašeliniště a několik lesních jezírek. Vyskytuje se zde lejsek malý, bělokur horský a množství druhů datlovitých. Významný je také výskyt vzácného druhu motýlu Callimorpha menestriesi.

PETKELJÁRVI

Vyhlášen v r. 1956, plocha 630 ha. Nejvýchodnější finský park leží v okolí stejnojmenného jezera. Je součástí horského hřebene, který se v délce několika desítek kilometrů táhne od jižní strany Koiteze až na území Ruska. V prohlubeninách mezi hřebeny vznikla jezírka a rašeliniště. Řídké lesní porosty nesou typické severské rysy. Převážně zde roste borovice, stará 100 až 150 let, místy smrk a bříza, které střídají rašeliniště a pískové přesypy.

Touto krajinou byl inspirován tvůrce severského eposu Kalevala.

PATVINSUO

Vyhlášen v r. 1982, plocha 8 800 ha. Leží u východní státní hranice. Je typický rozsáhlými písčitými vřesovišti, štěrkovými lavicemi poloostrova Teretienniemi a širokou rašelinojezerní plošinou Karelie. Vedle širokých rašelinišť jsou mimořádně cenná jezera Suomunjárvi a Iso Hetajárvi, řeka Nálámájoki se svými písečnými náspy a otevřená písčitá vřesoviště kolem jezer.

Krajina je zcela neobydlená, bez antropogenních zásahů. Územím parku vede jen národní turistická cesta, nesoucí název „Susitaivalská stezka”, končící u jezera Suomunjárvi.

Z vyskytující se fauny je významný sob polární, medvěd hnědý, zajíc bělák, bobr evropský, vlk, los mokřadní, z ptactva husa polní, labuť zpěvná, strnad obojkový, bělokur horský.

Národní park Seitseminen

Borovice s břízou na skalnatých březích jezer

Foto Richard Růžička

RIISITUNTURI

Vyhlášen v r. 1982, plocha 7 600 ha. Leží ve východní části v oblasti Posio, kde vytváří majestátní krajinu nad jezerem Kitkajärvi a svažitá rašeliniště. Zahrnuje největší část tundrových kopců v průměrné nadmořské výšce 300 m. Centrální vrch Riisitunturi je vysoký 466 m. Na podmáčených svazích jsou hojné mokřady. Vyskytuje se běžná severská zvířena. Na území parku pracuje biologická stanice.

SALAMAJÄRVI

Vyhlášen v r. 1982, plocha 5 530 ha. Rozkládá se ve střední části země na území vrchoviny Suomenselkä. Je neobydlenou oblastí, krajina představuje lesnatou a rašeliništní část rozvodí s mokřadními loukami. Charakteristická je velká různorodost terénu. Na nevelké rozloze parku najdeme vrchoviště, slatiniště i přechodová území. Porosty borovic střídají mokřiny, provázené lišejníky, travinami nebo bíle nadýchanými chomáčky suchopýrů a vzápětí zase velká balvaniště, nakupená ustupujícím ledovcem. Přes močály vedou dřevěné stezky, kterými je možno putovat celé hodiny. Oblast je poměrně chudá na jezera. Význačnější je pouze jezero Oso Koizajárvi a Pieni Koirajárvi s vysazeným pstruhem duhovým. Projektem národního parku je reintrodukce zde vzácného soba polárního, započatá v r. 1979.

HIIDENPORTTI

Vyhlášen v r. 1982, plocha 4 000 ha. Park zabírá část povodí Porttijoki ve východní oblasti země. Nejznámější pozoruhodností je zde Hiidenportti - „Čertova brána”, zlomové údolí, jehož skalní stěny padají prudce, místy z výšky 20 m na dno propasti. V propasti vzniklo jezírko s podmáčenými břehy. Protékající říčka Porttijoki vytváří četné peřeje a jezírka. Cílem ochrany jsou zdejší rašeliniště a vřesoviště, na nichž rostou porosty smrku a borovice. Původní porosty dosahují stáří až 400 let. Tyto lesy s vřesovišti přecházejí do otevřených mokřad, kde se nacházejí bujně zarostlá jezírka. Nejvzácnějším organismem je endemická houba Haploporus odorus, rostoucí na starých vrbách.

KAUHANEVA-POHJÁKANGAS

Vyhlášen vr. 1982, plocha 3 150 ha. Leží v jihozápadní části země. Představuje vyvýšenou plošinatou jezerolesní krajinu horského hřebene Pohjákangas s rozsáhlými rašeliništi, ze kterých největší je Kauhaneva.

Z nízkých hřebenů rašelinišť vyrůstají borovice a mezi nimi jsou četná jezírka. Park je významnou vegetační a ornitologickou lokalitou. Zvláště jako rašeliništní celek dosahuje mezinárodního vědeckého významu. Z bohaté populace vodního ptactva vynikají největší společenstva racka stříbřitého, racka mořského, dále jsou zde stanoviště jeřábů, jespáků bojovných, potáplic severních, tetřeva hlušce a tetřívka obecného.

SEITSEMINEN

Vyhlášen v r. 1982, plocha 3 060 ha. Nachází se v jižní části země na západním okraji Finské plošiny. Centrem je jezero Pitkájárvi, na okraji se pak nacházejí větší jezera Seitsemisjárvi, Kivijárvi a Liesjárvi. Pralesy na hřebenu Multiharju, protáhlé hřebeny s jezírky na východních svazích,

Národní park Liesjárvi

Země lesů a jezer

Foto Richard Růžička

četná rašeliniště a jezera, přítoky řeky Seitsemisjoki a písečné duny - to vše vytváří zajímavý celek s rozmanitou přírodou. Z hojné pestré fauny je významný zejména los, kuna lesní, rys, z ptactva bělokur rousný, jeřáb popelavý, labuť zpěvná, kulík zlatý a další. Pozoruhodný je zde létající hlodavec poletuška slovanská (Pteromys volans).

V centru parku byly renovovány starobylé usedlosti statku Kovero, které dnes slouží jako skanzen.

LAUHANVUORI

Vyhlášen v r. 1982, plocha 2 650 ha. Nachází se v západní části Finska. Dominantou parku je kopec stejného jména, vysoký 231 m, porostlý převážně borovicí. Rovina, která ho obklopuje, je položena o 100 m níže. Svahy nesou stopy dávného zaplavení v podobě kamenných valů a náspů. Zajímavá je flora na březích početných pramenů a horských potoků, kamenných moří, vřesovišť a rašelinišť mezi osikovými háji.

Živočišstvo je zastoupeno např. losem, tetřevem hlušcem, tetřívkem obecným, kurem rousným, jeřábkem lesním, sněhulí severní. V osikových hájích se vyskytuje vzácná poletuška slovanská.

HELVETINJÁRVI

Vyhlášen v r. 1982, plocha 2 100 ha. Rozprostírá se na severozápadním okraji Finské jezerní plošiny. Nejvýznamější pozoruhodností tohoto parku je Helvetinkolu, skalní průrva s mohutnými skalními strmými svahy, která vede do úzkého hlubokého údolí jezera Helvetinjárvi. Zlomové údolí se vyznačuje dlouhým řetězem dalších jezer, z nichž nejznámějším je jezero Haukhajárvi s písčitými břehy. Místy se okraje údolí svažují do vody ve formě kolmých skalních stěn, povlovnější svahy jsou porostlé jedlí a smrkem. Uprostřed původních porostů severní divoké pustiny jsou malá rašeliniště a četná osamělá jezírka s mnoha zátokami.

TIILIKKAJÁRVI

Vyhlášen v r. 1982, plocha 2 050 ha. Území parku leží v odlehlé mokřadní krajině ve střední části země. Chrání neobydlenou oblast jezera a otevřená rašeliniště. Uprostřed několika kilometrů dlouhého jezera Tiilikkajárvi se táhnou podélné náspy, které rozdělují jezero na samostatné části. Břehy jsou písčité, místy se vyskytují původní borové porosty. Značnou část parku tvoří rašeliniště, v severovýchodní části jsou rozsáhlé slatiny, porostlé smrkem. Žije zde převážně severské vodní ptactvo.

ISOJÁRVI

Vyhlášen v r. 1982, plocha 1 900 ha. Park je tvořen několika celky na severních a jižních březích stejnojmenného jezera v jižní části země. Jezero je asi 20 km dlouhé, místy úzké jako fjord a zahrnuje několik ostrovů. Ústřední částí je souvislá lesnatá oblast na jižní straně jezera, která uchovává původní lesní porosty borovice s výskytem lišejníků. Krajina má zvlněný reliéf, nejvyšší kopec má výšku asi 100 m nad hladinou jezera. Střídají se zde borem porostlá skaliska, strmé svahy se smrkem a smíšené lesní porosty lípy, javoru, kaliny. Mimo losů zde žijí četné druhy vodních ptáků. Na území parku se nachází skupina usedlostí Huhtala, která je ceněna z hlediska architektonického a historického.

Národní park Petkeljärvi

Typická jezerní scenerie

ITÄINEN SUOMENLAHTI

Vyhlášen v r. 1982, plocha 500 ha. Park zahrnuje asi stovku ostrovů ve východní části Finského zálivu. Jsou to typické skalnaté ostrovy jižního souostroví se strmými břehy, obklopené hlubokými vodami. Mnohé jsou bez lesních porostů, vegetaci tvoří převážně jen asi 20 druhů lišejníků na skalnatém podkladu. Vyjímkou je asi 2 km dlouhý ostrov Pitkáviiri, podélný, z moře se zvedající hřeben s písčitými břehy a širokými pobřežními mělčinami. Žije zde množství vodního ptactva - alka malá, alkouni, rybáci, racek bouřní, potápka ušatá, racek stříbřitý, sivý, mořský, tmavý, hvízdák eurasijský, berneška bělolící a další. Východní část Finského zálivu je také jedním z nejdůležitějších stanovišť rozmnožování tuleňů v Baltském moři. Na ostrově Kaunissaari je vybudován kamping a zachována stará rybářská osídlení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Evropské národní parky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.