Alenka v říši divů

Lewis Carroll

kapitola sedmá
BLÁZNIVÁ SVAČINA

U domu rostl vysoký strom a pod ním byl veliký prostřený* stůl s mnoha židlemi. Svačili tam Zajíc a Bláznivý Kloboučník**. Mezi nimi seděla podivná Krysa a spala. Byl to veliký stůl, a tak přišla Alenka blíž a chtěla si také sednout.

* U domu rostl vysoký strom a pod ním byl stůl s talíři, příbory a hrnečky a s mnoha židlemi.

** Svačili tam Zajíc a bláznivý člověk, který šije a prodává klobouky.

U domu rostl vysoký strom a pod ním byl velký prostřený stůl s mnoha židlemi. Svačili tam Zajíc a Bláznivý Kloboučník. Mezi nimi seděla podivná Krysa a spala. Byl to veliký stůl, ...

„Není tu místo, není tu místo!“ křičeli na ni ti dva.

Alenka nechápala, proč to říkají, protože okolo stolu byla spousta prázdných židlí.

„Místa je tu až moc,“ odpověděla a sedla si ke stolu naproti nim.

„Napij se vína,“ nabídl jí Zajíc. Rozhlédla se po stole, ale žádné víno tam nebylo. Byl tam jenom čaj. „Žádné víno tady není,“ řekla.

„To je pravda, žádné víno tady není,“ vysmíval se jí Zajíc.

Alenka se zlobila: „Není slušné nabízet mi víno, které tady není.“

Ale Zajíc pokračoval: „Není slušné sedat si ke stolu bez pozvání.“

Potom promluvil Kloboučník: „Proč je havran jako psací stůl?“

„Dávají hádanky, bude zábava,“ myslela si Alenka a nahlas řekla: „Myslím, že to uhodnu.“

„Chceš říct, že na to umíš odpovědět?“ zeptali se.

„Ano,“ řekla. Potom chvíli přemýšlela, co ví o havranech a psacích stolech. Bylo ticho.

První promluvil Kloboučník. „Kolikátého je dnes?“ Vyndal z kapsy hodinky a podíval se na ně.

„Čtvrtého,“ řekla.

„Hodinky nefungují, jdou pozadu,“ zlobil se Kloboučník a rozzlobeně ukazoval Zajícovi na hodinky. „Říkal jsem ti, že pro hodinky není máslo dobré.“

„Bylo to velmi kvalitní máslo, to nejlepší,“ bránil se Zajíc.

„Jenže jsi je namazal nožem na chleba. A s máslem se do nich dostal i chleba,“ vysvětloval rozzlobený Kloboučník. Zajíc se na hodinky smutně díval. Potom je vzal do ruky a položil do hrnečku s čajem.

„Bylo to to nejlepší máslo,“ opakoval.

Alenka jim skočila do řeči. „To jsou divné hodinky, ukazují, kolikátého je, a neukazují, kolik je hodin.“

„Co je na tom divného?“ zeptal se jí Kloboučník, teď už velmi rozzlobený. „Ukazují snad tvé hodinky, jaký je rok?“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděla, „protože jeden rok trvá velmi dlouho.“

„Moje ukazují, jaký je rok. Proto jsou ideální,“ řekl Kloboučník.

„Ale tvé hodinky neukazují čas, neukazují, kolik je hodin,“ pokračovala Alenka.

„Ano, neukazují čas, protože čas je stále stejný. Stále je čas svačiny.“

Alenka přemýšlela o tom, že ničemu z toho, co říkají Zajíc a Kloboučník, nerozumí, a rozhlížela se okolo sebe. Na stole bylo prostřeno pro hodně lidí. Bylo tam mnoho hrnečků od čaje a u stolu hodně židlí.

„Čas býval můj přítel,“ pokračoval Kloboučník. „Ale už není. Čas nedělá nic pro mě a já nemám na nic čas.“

Alenka ho přerušila: „Vy nemyjete nádobí?“ zeptala se a dívala se na hromadu špinavých hrnečků.

„Už jsem ti říkal, že na nic nemáme čas. U nás je pořád čas svačiny,“ opakoval Kloboučník.

Potom chvíli mlčeli.

„Mluvme raději o něčem jiném,“ navrhl pak Kloboučník. „Už jsi uhodla hádanku? Víš, proč je havran jako psací stůl?“ zeptal se.

„Ne, neuhodla, řekněte mi to, prosím,“ požádala ho.

„Já ti to nemůžu říct, protože to také nevím,“ řekl Kloboučník.

„Já také ne,“ přidal se Zajíc. Alenka si povzdechla, ale nic neřekla.

„Dolij si ještě víc čaje,“ nabídli jí ti dva.

„Děkuji, ale nemám žádný čaj, proto ho nemůžu mít víc,“ odpověděla.

„Můžeš ho mít víc. Budeš ho mít víc než žádný,“ řekl Kloboučník.

Nevěděla, co na to říct. Už toho měla plné zuby. Rozzlobeně vstala od stolu a vyšla směrem k lesu. „Možná že mě ještě zavolají zpět,“ myslela si a vzpomínala na jejich chleba, máslo a čaj, které jí nikdo nenabídl. „Možná mě zavolají zpět a nabídnou mi chleba s máslem a čaj,“ říkala si a sbíhaly se jí sliny. Ale nikdo ji zpět nezavolal.

Šla tedy dál lesem a přemýšlela o Bláznivém Kloboučníkovi, Zajíci a Kryse, která pořád spala. „Tam už nikdy nepůjdu,“ slíbila si. Nikdy jsem nebyla na bláznivější svačině.

Najednou před sebou uviděla divný strom. Do stromu vedla malá dvířka a Alenka bez váhání vešla dovnitř. Byla v dlouhé chodbě a vedle ní stál skleněný stůl. Ihned našla zlatý klíč, kterým otevřela dvířka před sebou. Potom si ukousla kousek z houby, aby se zmenšila. Když byla dost malá, prošla třetími dvířky, která byla velmi maličká.

Objevila se v překrásné zahradě. Byly tu vodotrysky a kvetly tu exotické keře a barevné květiny. Byla to neobyčejná krása.

kapitola osmá
V ZAHRADĚ U KRÁLOVNY

U vchodu do zahrady uviděla tři keře a u nich tři zahradníky. Poznala, že jsou to zahradníci, přestože vypadali velmi zvláštně. Místo těla měli velké papírové obdélníky a na nich nakreslená srdce. Vypadali jako hrací karty.

Zahradníci něco dělali a přitom se nahlas hádali. „Buď opatrný!“ řekl první z nich. „Já jsem vždycky opatrný,“ zlobil se druhý.

Alenka přišla až k nim. „Co to děláte?“ zeptala se.

„Barvíme tyto bílé růže na červeno,“ odpověděl třetí.

„To je divné,“ myslela si Alenka a nahlas se zeptala: „Proč to děláte?“

Zahradníci vypadali nešťastně. „Řekni jí to ty,“ řekl první. „Ne, řekni jí to ty,“ odpověděl druhý. A tak druhý začal vysvětlovat: „Královna chtěla červené růže, ale my jsme udělali chybu a teď tady rostou bílé růže. Kdyby to Královna zjistila, usekla by nám hlavu. Proto ty růže barvíme na červeno.“

Najednou ten třetí vykřikl: „Královna! Královna!“ Všichni tři zahradníci si ihned klekli na kolena, tváří k zemi. Bylo slyšet zvuk mnoha nohou. Jenom Alenka zůstala stát. Byla ráda, že konečně uvidí Královnu.

Když se otočila, spatřila obrovský barevný dav. Nejdříve šli vojáci, za nimi šlechta, potom královské děti a vzadu hosté – Králové a Královny. Stejně tak jako zahradníci vypadali i oni jako hrací karty.

Když se Alenka otočila, spatřila obrovský barevný dav. Nejdříve šli vojáci a vzadu hosté – Králové a Královny. Stejně tak jako zahradníci vypadali i oni jako hrací karty.

Mezi kartami Alenka uviděla Bílého Králíka. Nervózně se usmíval, otáčel se kolem sebe a pořád někomu něco říkal. Alenky si nevšiml.

Úplně na konci tohoto krásného průvodu šli Král s Královnou. „Asi bych si také měla kleknout na kolena, tváří k zemi,“ přemýšlela Alenka, ale chtěla vidět, co bude dál, a proto zůstala stát a dívala se.

Když se průvod přiblížil až k Alence, vykřikla Královna: „Stát!“ a všichni se zastavili. Potom Královna ukázala na Alenku a zeptala se: „Kdo je to?“

Nikdo neodpovídal. „Hlupáci!“ křičela Královna a obrátila se k Alence: „Jak se jmenuješ?“

Alenka jí zdvořile odpověděla: „Jsem Alenka.“

„Jsou to jenom karty,“ říkala si potichu, „nemusím se jich bát.“

Pak Královna ukázala na zahradníky. „A kdo jsou tito muži?“ křičela. Zahradníci leželi na zemi a nebylo jim vidět do obličeje.

„Proč se ptáte mě? Jak to mám vědět*?“ neslušně řekla Alenka.

* Proč bych to měla vědět já?“ neslušně řekla Alenka.

„Useknout jí hlavu!“ křičela Královna, rudá rozčilením. Král položil Královně ruku na rameno: „Vždyť je to jenom holčička.“

„Useknout hlavy,“ ukázala teď Královna pro změnu na tři zahradníky. Ale nikdo jim hlavu neusekl a průvod šel dál. Alenka se přidala k davu.

„To je – to je dnes hezky,“ řekl někdo vedle ní. Když se otočila, uviděla Bílého Králíka.

„Moc hezky,“ odpověděla a zeptala se: „Kde je Vévodkyně?“

„Pssst*,“ zašeptal vyděšeně Králík a rozhlížel se kolem sebe. Potom jí pošeptal do ucha: „Má být popravena. Uhodila Královnu.“ Alenka se začala smát. Ale Králík ji ihned okřikl: „Pssst! Ať tě neslyší.“

* „Buď tiše/To neříkej,“ zašeptal vystrašeně Králík a rozhlížel se kolem sebe.

Odněkud se znovu ozvalo: „Useknout hlavu!“ A za chvíli zase: „Usekněte mu hlavu!“ nebo „Usekněte jí hlavu!“ Alenka už se rozzlobila. Komu chce zase sekat hlavu? To se divím, že je tady ještě někdo živý. Měla bych odsud rychle zmizet.

Rozhlížela se kolem sebe. Bílý Králík tu nebyl, ale něco divného bylo ve vzduchu nad ní. Chvíli se na to dívala, ale nevěděla, co to je. Vypadalo to jako divný úsměv. „To bude Kočka Šklíba, ta jediná se umí takhle šklebit,“ myslela si.

„Jak se máš?“ uslyšela známý hlas, který opravdu patřil Kočce Šklíbě. Čekala, až se ve vzduchu objeví také kočičí oči, a potom kývla hlavou. „Nemá smysl mluvit, dokud se neobjeví uši,“ myslela si. Když se objevily uši, odpověděla: „Moc dobře ne.“

„A jak se ti líbí Královna?“ zeptala se Kočka tiše.

„Vůbec se mi nelíbí,“ odpověděla a vtom si všimla, že Král i Královna jsou velmi blízko nich. Král si všiml kočičí hlavy ve vzduchu a zeptal se Alenky: „S kým to mluvíš?“

„To je moje známá, Kočka Šklíba,“ řekla Alenka, „dovolte, abych vám ji představila.“ Ale Král se nechtěl s Kočkou seznámit. „Nelíbí se mi,“ řekl. „Musí hned pryč. Drahá!“ zavolal na Královnu.

„Useknout hlavu!“ řekla Královna, a ani se nepodívala, s kým Král mluví.

Okolo Kočky se okamžitě utvořil hustý dav. Ale nikdo nevěděl, jak jí mají hlavu useknut. Kat říkal: „Nemůžu useknout hlavu, která není na žádném těle.“ Král říkal: „Každou hlavu můžeš useknout.“ A Královna křičela: „Jestli ihned neuseknete Kočce hlavu, přikážu, aby usekli hlavu všem!“

„Co máme dělat?“ ptal se Král Alenky. Alenka chvíli přemýšlela a potom řekla: „Ta Kočka patří Vévodkyni. Jí se na to zeptejte.“

„Přiveďte Vévodkyni!“ rozkázala ihned Královna. Jakmile to dořekla, Kočka zmizela. Potom někdo přivedl Vévodkyni.

„Kdybys věděla, jak ráda tě zase vidím,“ řekla Vévodkyně a chytila Alenku za ruku. „Pojďme se projít.“ Alenka nic neříkala, jen se divila, že je dnes Vévodkyně taková milá.

Potom zase uslyšely na druhém konci zahrady křik: „Useknout hlavy! Useknout hlavy!“ To na někoho křičela Královna.

„Useknou vám hlavu?“ zeptala se Alenka Vévodkyně.

„Ale ne. Oni nikdy nikomu neuseknou hlavu. Královna to ráda říká, ale nikdy to neudělá,“ odpověděla Vévodkyně.

Alenka se chtěla ptát na mnoho dalších věcí, ale potom uslyšela: „Soud začíná. Soud začíná!“ Vtom ji někdo chytil za ruku a ona musela běžet s ním. A tak běžela a nevěděla kam.

kapitola devátá
KDO UKRADL KOLÁČ?

Objevila se ve veliké místnosti. Alenka nikdy nebyla u soudu, ale přesto poznala, že je to soudní síň. „Ten Králík je úplně všude,“ řekla si, když před sebou uviděla Bílého Králíka. V jedné ruce držel nějaký papír, v druhé ruce trubku. Vypadal velice seriózně.

Soudce seděl na vysokém trůně. Když se na něho Alenka lépe podívala, poznala, že je to Král. Královna tu byla také a tvářila se velmi zle.

V soudní síni bylo dusno. Alenka procházela hustým davem zvířat, ptáků a všech karet a hledala, kam by si mohla sednout.

Potom spatřila obžalovaného. Stál mezi dvěma vojáky, před Králem a Královnou, a díval se do země. Byl to Srdcový Spodek.

Potom Alenka spatřila obžalovaného. Stál mezi dvěma vojáky, před Králem a Královnou, a díval se do země.

Uprostřed soudní síně byl stůl a na stole ležela mísa plná koláčů.

Koláče vypadaly výborně, Alenka se na ně dívala a myslela si: „Až skončí soud, určitě nám jeden nabídnou.“ Sbíhaly se jí sliny. Našla si volné místo a posadila se.

„Ticho v soudní síni!“ hlasitě zvolal Bílý Králík, postavil se a začal nahlas číst:

„Srdcová Královna upekla koláče, dala je na stůl do mísy, Srdcový Spodek koláče ukradl, dal si je všechny do pusy.“

„Useknout hlavu!“ ozval se Královnin rozzlobený hlas.

„Ještě ne, ještě ne,“ odporoval Bílý Králík. „Nejprve zavolejte svědky.

„Přiveďte Kloboučníka!“ rozkázal Král.

Kloboučník vešel do soudní síně, v jedné ruce držel čajový hrnek a v druhé ruce chleba s máslem.

„Proč mě voláte?“ zeptal se. „Chtěl bych dojíst svou svačinu.“

„Ihned si sundejte klobouk,“ přikázal mu Král. „Tohle je soud.“

„Ten není můj,“ odpověděl Kloboučník.

Ozvaly se udivené výkřiky.

„Ticho v soudní síni!“ křikl Bílý Králík.

„Jste tedy zloděj!“ rozzlobeně řekl Král a obrátil se k porotě: „Zapište to!“

„Ale já nejsem zloděj!“ bránil se vylekaný Kloboučník.

„Říkáš, že ten klobouk není tvůj. Ale máš ho na hlavě. To znamená, že jsi ho ukradl. A kdo krade, ten je zloděj.“

Bylo vidět, že se Kloboučník velmi bojí.

„Nic jsem neukradl. Já klobouky prodávám. Proto žádný z nich není můj. Jsem Kloboučník.“

A po chvíli mluvil dál: „Já nejsem špatný člověk, ale Zajíc mi říkal...“

„Já jsem nic neříkal!“ vykřikl hlasitě Zajíc.

„Dobře, Krysa říkala...“ Kloboučník přestal mluvit a díval se na Krysu. Ale Krysa se nebránila, protože spala. „Potom,“ pokračoval Kloboučník, „jsem si uřízl kus chleba a namazal ho máslem.“

Král ho přerušil: „Řekněte nám raději, co říkala Krysa!“

Kloboučník začal přemýšlet. Díval se na Zajíce, pak na Krysu a nakonec řekl:

„Nepamatuji si to.“

V sále to zašumělo. „Useknout hlavu!“ ozvalo se.

„Jsem dobrý člověk, pane...,“ opakoval nešťastně Kloboučník. Ale Král už ho neposlouchal.

„Ihned odejdi!“ křikl.

Během vteřiny byl Kloboučník pryč.

„Usekněte mu hlavu!“ volala za ním Královna.

Alenka se začala cítit divně. Nebylo těžké pochopit proč. Byla už opět o kus větší. „Já zase rostu,“ řekla si. Seděla mezi Vévodkyní a Myší, a jak rostla, byla jim pořád blíž a blíž. Myš už nemohla dýchat.

„Nedělej to,“ řekla.

„Já to musím dělat. Já rostu.“

„Tady nemůžeš růst,“ pokračovala Myš.

„Ale můžu,“ řekla Alenka. „Ty taky můžeš růst.“

„Ano, všichni můžeme růst, ale ne tak rychle,“ řekla Myš a šla si sednout na jiné místo.

Potom uslyšeli Králův hlas: „Zavolejte dalšího svědka!“

Bílý Králík se podíval do papíru a přečetl: „Alenka.“

kapitola desátá
POSLEDNÍ SVĚDEK

„Zde!“ vykřikla Alenka a rychle si stoupla. Ale zapomněla, že je zase veliká, a jak se pohnula, bylo to jako zemětřesení. V soudní síni začal zmatek. Padaly židle, stoly a lavice a upadli také všichni porotci.

„Promiňte,“ omluvila se a pomohla jim, aby si zase sedli.

Když byli všichni na svém místě, zeptal se Král: „Co víš o ukradených koláčích?“

„Nevím o nich vůbec nic,“ odpověděla.

„Vůbec nic?“

„Vůbec nic.“

„To je velmi významné,“ řekl Král porotcům a ti to ihned zapsali.

Potom Král vykřikl: „Ticho!“ V ruce měl velkou knihu. „Paragraf čtyřicátý druhý,“ četl, „kdo je vyšší než kilometr, musí odejít ze soudní síně.“ Všichni se podívali na Alenku.

„Ale já nejsem vyšší než kilometr,“ nesouhlasila.

„Jsi!“ řekl Král. „Jsi vyšší než dva kilometry.“

„I když mi říkáte, abych šla pryč, nepůjdu,“ hádala se a pro sebe si šeptala: „Jste jenom karty, nemusím se vás bát.“

„Usekněte jí hlavu!“ křičela Královna. Vtom karty vzlétly do vzduchu a pomalu padaly na Alenku.

Vtom karty vzlétly do vzduchu a pomalu padaly na Alenku.

„Probuď se, Alenko,“ slyšela milý hlas.

Když otevřela oči, uviděla nad sebou sestřin obličej. „Vstávej, vstávej! Spala jsi velmi dlouho.“ Sestra dávala Alence pryč z vlasů suché listy, které na ni spadly ze stromu, pod kterým ležela.

V tu chvíli Alenka všechno pochopila. „Já jsem měla divný sen,“ řekla a začala ho sestře vyprávět.

Slova k zapamatování

Význam slov je vysvětlen pomocí příkladů konkrétních vět nebo pomocí obrázků.

kapitola první

– zvědavý – člověk, který se o něčem chce dozvědět víc in formací

Byl zvědavý, proč se Petr nikdy neoženil. Chtěl vědět , proč se Petr nikdy neoženil.

– rozhlížet se – dívat se okolo sebe

Katka se rozhlíží okolo sebe, jestli neuvidí někoho známého.

– zamknout – zavřít dveře klíčem

Jdu z bytu poslední, zamknu dveře .

– klíček – malý klíč

Petr nemá klíč od domu, nemůže proto odemknout dveře.

– odemknout – otevřít dveře klíčem

Odemknu dveře, protože nikdo není doma a byt je zamčený.

– Co si počnu? – Co budu dělat?

„ Co si teď sama počnu ?“ myslela si holčička, která nevěděla, kde je její maminka.

– lahvička – malá skleněná láhev

Kupuješ mléko v krabici nebo ve skleněné láhvi ?

– jednoduchý – lehký, snadný

Domácí úkol už mám hotový, byl velmi jednoduchý .

kapitola druhá

– volat – hlasitě křičet

„Pojďte domů!“ volá maminka na své děti.

– obouvat se – nazouvat si boty, dávat si boty na nohy

Jana si obouvá nové boty, půjde tancovat.

– dvířka – malé dveře

Petr nemá klíč od domu, nemůže proto odemknout dveře .

– a tak – a proto

Je zima, a tak zůstanu doma.

– spatřit – uvidět

Před sebou Alenka spatřila krásnou zahradu.

– bleskově – velmi rychle

Zloděj se otočil a  bleskově byl pryč.

kapitola třetí

– kožíšek – kožich, srst

Náš pes má krásný měkký kožíšek .

– vyhrát – zvítězit, být první

Muž doběhl do cíle první a  vyhrál závod.

– vítěz – ten, kdo vyhrál závod, boj nebo válku

Chlapec doběhl do cíle první, je to vítěz dnešního závodu.

– cena – odměna pro vítěze

Muž vyhrál závod v běhu, dostal cenu 1000 korun.

kapitola čtvrtá

– rozzlobeně (od rozzlobený) – rozčíleně, rozhněvaně

„Proč jsi nebyl dnes ve škole?“ zeptal se rozzlobeně tatínek.

– domeček – malý dům

Alenka přišla k malému domečku .

– klečet – klečet na kolenou

Muž klečí na kolenou a modlí se k Bohu.

– kamínek – malý kámen

Rád házím kamínky do vody.

kapitola pátá

– stát na špičkách – stát na přední části chodidel

Baletky často tancují na špičkách .

Holčička je moc malá, musí stát na špičkách , aby viděla z okna.

– klobouček – vrchní kulatá část houby

Každá houba má nožičku a  klobouček .

– fajfka – dýmka

Dědeček nekouří cigarety, ale rád kouří dýmku.

kapitola šestá

– frak – pánský slavnostní oblek – kabát, kalhoty a bílá vesta

– sluha – člověk, který slouží svému pánovi

Sluha nese jídlo a pití pro svého pána.

– obrovský – velmi veliký, ohromný

Před Alenkou se objevil obrovský muž.

– vévodkyně – příslušnice vysoké šlechty

Charlesova manželka Camilla je vévodkyně z Cornwallu.

– prasátko – malé prase , vepř

Vepřové maso je maso z  prasete .

kapitola sedmá

– prostřený (stůl) – stůl, na kterém jsou talíře a příbory

Maminka připravila stůl k obědu – dala na něj ubrus, talíře, lžíce, vidličky, nože a sklenice na vodu.

Stůl byl prostřený .

– bláznivý – velmi nestandardní, neobvyklý

Byly to bláznivé narozeniny, všichni běhali bez oblečení v dešti.

– havran – černý pták

– svačina – malé jídlo mezi dvěma hlavními jídly

Obvykle svačím chleba s máslem a čaj nebo kávu.

– nefungovat (x fungovat) – nejít (přenesený význam)

Nemůžu ti poslat e-mail, protože nefunguje internet.

Nemůžu ti poslat e-mail, protože nejde internet.

– Sbíhaly se jí sliny.

Měla na něco chuť. Když viděla talíř plný drahého sladkého jídla, sbíhaly se jí sliny .

kapitola osmá

– zahradník – profese; člověk, který pracuje na zahradě

O stromy a květiny na naší zahradě se stará zahradník .

– hrací karta – malý obdélníkový list papíru s   nějakým sym bolem určený ke společenské hře

Nehraj karty o peníze!

– dav – velké množství lidí

Alenka zmizela v  davu lidí.

– voják – profese; člověk, který pracuje v armádě

Ve válce bojovali také velmi mladí vojáci .

kapitola devátá

– soudní síň – místnost, kde probíhá soudní proces

Obžalovaného volají do soudní síně .

– obžalovaný – člověk, který je obviněný ze spáchání trestného činu (např. z krádeže nebo vraždy)

Ten muž kradl, je to zloděj, musí jít před soud – je obviněný z krádeže.

– srdcový spodek – jedna z vyšších karet – kluk

Spodek je nižší karta než svršek.

– svědek – člověk, který vypovídá u soudu o tom, co viděl a slyšel (např. o krádeži nebo o vraždě)

Svědek u soudu řekl, že neviděl obžalovaného krást.

kapitola desátá

– král – hlava monarchie (podobně jako: prezident – hlava republiky)

Na zámku byla celá královská rodina – král , královna, princ i princezna.

– sen – představa, kterou míváme ve spánku

Dnes v noci jsem měl krásný sen .

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .