Poselství jednorožců

Záchrana Lilandgarie

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Doporučujeme další e-knihy:

Michaela Burdová – Křišťály moci – Zrada temného elfa

Michaela Burdová – Křišťály moci – Hněv Pána ohně

Henry H. Neff – TAJEMSTVÍ GOBELÍNU – Probuzení Astarotha

Henry H. Neff – TAJEMSTVÍ GOBELÍNU – Na pokraji zkázy

Michaela Burdová

Poselství jednorožců – Záchrana Lilandgarie – e-kniha

Copyright © Fragment, 2011

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Prokletí

Valgar poslal Maxarela i se Spoutávačem na kraj Tmavého lesa tak, jak si Maxarel přál. Někde tam by nejspíše mohli zachytit stopu jednorožce, Aranis a Veragina. A protože se zdálo, že jsou Dargwlci mrtví nebo ztracení, což Valgara velmi popudilo, poslal jim k Maxarelově nelibosti jako doprovod svého Dechrona, dávného příbuzného draků.

Byl to vynikající stopař a Mordat i Spoutávač potřebovali někoho, kdo je povede po stopě, když tu nebyli Dargwlci. Černý čaroděj jim tedy půjčil svého mazlíčka. Tvrdil, že Dechron vládne jakousi velkou a tajemnou mocí, o čemž však Maxarel silně pochyboval.

Putovali lesem už skoro tři dny a odpočívali jen velmi málo. Maxarel byl vytrvalý a únava ani hlad ho příliš netrápily. A k jeho překvapení si nestěžoval ani Spoutávač. Navíc teď vypadal úplně jinak, než když ho Maxarel spatřil poprvé. Dlouhé černé vlasy měl učesané a obličej umytý a oholený, takže mnohem více vynikaly jeho čokoládově hnědé oči. Byl i docela hezký, i když Maxarelovu vzhledu se nemohl rovnat. Proti tvrdému a sebevědomému Mordatovi působil uvolněně a poměrně vesele. Neustále se usmíval, ale jeho nedůvěřivé a vychytralé oči pátraly po každém koutu Tmavého lesa. Maxarel z něj neměl ani trochu dobrý pocit. Jeho lehkovážnost ho rozčilovala a navíc měl dojem, že se před ním musí mít neustále na pozoru. Mladík byl ještě ke všemu drzý a zdálo se, že se Maxarela vůbec nebojí a vůbec nic si z něj nedělá.

Bylo odpoledne, obloha byla zatažená a v lese se jako obvykle snášelo přítmí. Spoutávač neustále vtipkoval, aby si dal Maxarel pozor, že by ho mohla pokousat zmutovaná veverka, nebo že by mohl chytit krvečerva, ale že on, Spoutávač, mu s ním rozhodně pomáhat nebude. Navíc ho velmi bavilo pozorovat, jak si stromy mezi sebou šuškají a vlní se, ačkoli bylo naprosté bezvětří.

Maxarelovi nepřipadalo vtipné ani jedno z toho. Lesa se sice nebál, ale měl ho v úctě. Spoutávač byl však očividně celý radostí bez sebe, že si může po tolika dlouhých letech samoty konečně s někým popovídat, a tak mluvil a mluvil a Maxarelovi lezl pomalu, ale jistě na nervy.

„Můžeš být tak laskav a zmlknout?“ zavrčel na něj podrážděně.

Spoutávač pobaveně zvedl obočí.

„Proč?“

„Proč?!“ Maxarel na něj vytřeštil oči. „Protože už mě nebaví poslouchat ty tvoje žvásty!“

„Tak to máš říct hned.“

„Říkal jsem to už třikrát.“

„Vážně?“ podivil se Spoutávač a poškrábal se na bradě. Maxarel ho raději ignoroval. Nejradši by na něj seslal ten nejhorší plamen a uškvařil ho, ale to by potom Valgar uškvařil jeho. Podíval se na Dechrona před sebou. Kráčel napřed a vznešeně přitom kroutil celým tělem. Maxarel se zamračil. Nechápal, co se mohlo stát s Dargwlky, proč se k němu nevrátili. Veragin je nejspíš musel oba zabít.

„Valgar říkal, že je vynikající stopař,“ prohodil znenadání Spoutávač a pohlédl na Dechrona.

„Ano,“ potvrdil otráveně Maxarel. „Potřebovali jsme někoho, kdo nás povede. Já mám sice výborně vyvinuté smysly a dokážu zachytit pach dobra, ale když jsem sledoval princeznu a jednorožce v horách, vedli mě především Dargwlci. Dechron je teď náš stopařský pejsek. Nebo spíše kočička, viď, ty obludo!“

„Myslím, že vím, proč si ho Valgar tak oblíbil. Je to velmi vzácný tvor. Na počátku Lilandgarie se jich tu pohybovalo mnoho, ale poté, co přiletěli draci, začali Ner’karové z nějakého neznámého důvodu hynout. Žili především v horách a jeskyních. Myslím, že si ho Valgar oblíbil, protože ho považuje za výjimečného. Stejně jako považuje za výjimečného sám sebe. Vždy si potrpěl na vzácné věci. A tento tvor je možná poslední svého druhu. Není temnou bytostí, nestvořily ho Síly temna. Avšak vybral si zlo. Především se ale říká, že má velkou moc.“

„Zdá se, že toho o nich víš docela dost,“ poznamenal Maxarel.

„Vlastně ano. Hodně jsem četl, víš? Poté, co byl Valgar spoután,“ pokrčil Spoutávač rameny.

„Co myslíš, jakou moc Dechron má?“ zajímalo Spoutávače.

„Nevím, ale podle mě to nebude žádný zázrak,“ utrousil Mordat lhostejně. „Jakou by taková vychrtlá obluda asi mohla mít sílu?“

„Myslím, že mocnou. Jestliže uvážíme, že je příbuzným draků,“ opáčil Spoutávač se vševědoucím úsměvem. Maxarel se jen pohrdavě ušklíbl. Chvíli se rozhostilo ticho a pak Spoutávač zničehonic řekl: „Chci vědět něco víc o tvém bratrovi.“

Maxarela to udivilo. A popudilo.

„Že chceš?“ vyštěkl vztekle. „Mně je úplně jedno, co chceš nebo nechceš!“ A rázně přidal do kroku, takže dohnal Dechrona.

„Měl bych o něm vědět něco víc, pokud se mu mám postavit, nemyslíš?“ slyšel za sebou Spoutávačův klidný hlas. Trochu zpomalil, ale neotočil se.

„Ty se mu nepostavíš, to já,“ opáčil Mordat ledovým hlasem. „Donutím ho vrátit se k nám. Nyní už to nebude tak těžké.“

„Proč?“

Maxarel obrátil oči v sloup. „Protože ho nyní opět ovládá temný plamen. Bude mnohem snazší získat ho zpět na naši stranu.“

„To ti poručil Valgar?“

„Co?“

„Získat ho zpět na naši stranu.“

„Ne,“ odpověděl Maxarel neochotně. „Řekl, že kdyby dělal Veragin problémy, mám ho zabít.“

„A jsi připraven bratra zabít?“

„To nebude třeba, dokážu ho získat zpátky. Vím to.“

„A když ne?“

„Žádné když není,“ zavrčel Maxarel nasupeně. „Znám ho. Nedokáže dlouho vzdorovat zlu, které se v něm tlačí na povrch. Vždy byl slabší než já, vždy jsem ho musel vést a pomáhat mu.“

„Ale už jednou se mu zlo v jeho nitru podařilo zapudit, ne?“ opáčil Spoutávač za Maxarelovými zády. „A také už se mu nejednou povedlo tě porazit, nemýlím-li se?“

Mordat zaťal zuby a jen tiše soptil. No a co? To přece nic neznamená, jen náhoda. Zkrátka bratra podcenil, ale to už se nestane. „Podcenil jsem ho.“

„Ano. To znamená, že není tak slabý, jak sis myslel, viď?“ nadhodil ihned Spoutávač lehce konverzačním tónem, což Maxarela ještě více popudilo.

„To znamená, že se změnil, že se naučil žít bez tvé pomoci. Postavil se na vlastní nohy a je teď možná ještě silnější než ty sám.“

„Možná,“ připustil Mordat neochotně.

„Slyšel jsem o vás dvou. O všem, co jste za časů Valgarova spoutání prováděli. Něco málo o Mordatech vím. A vím, že vy dva jste možná poslední svého druhu a navíc neobvykle mocní,“ přemítal zamyšleně mladík a Maxarel se jen ušklíbl. „Myslím, že s Veraginem nakonec bude větší problém, než si myslíš.“

„Jak už jsem řekl, on je můj. Ty se starej spíš o tu elfku. Musíš spoutat její moc, zatímco já přesvědčím bratra, aby se ke mně vrátil. Potom vezmeme ji a s ní i jednorožce a přeneseme se rovnou k našemu Spasiteli.“

„No tak dobře,“ přikývl nakonec Spoutávač, avšak na tváři mu pohrával lehký úsměšek.

Aranis se vracela s náručí plnou plodů telinty a oranžových bobulí. Blížil se večer a začalo se stmívat, což znamenalo, že se opět probouzeli nejrůznější temní tvorové, a Aranis znovu slyšela jejich tiché, chrchlající hlasy. Cítila jejich touhy a pocity, vnímala je všude kolem sebe. Ale přinutila se nevěnovat jim pozornost. Uzavřela se do sebe a nedovolila jim vstoupit do své hlavy. Soustředila se jen na své vlastní a na Veraginovy pocity. Uběhly už dva dny od noci, kdy ho pokousal vlkodlak. Zranění se sice rychle hojilo, ale kletba se mu usadila hluboko v duši. Aranis cítila, jak se pomalu mění, jak jím zlo cloumá na všechny strany, jak usilovně bojuje, ale pozvolna ztrácí síly.

Veragin seděl opřený o černý strom u jejich tábořiště. Byl shrbený, lokty měl opřené o kolena a hlavu skloněnou. Oba se probudili teprve před necelou hodinou. Spali celý den a přes noc mířili dál ke Stříbrnému jezeru, jak se dohodli.

Aranis si sedla na kámen naproti němu a podala mu hrst ovoce, které nasbírala. Vzal si ho od ní, ale neřekl ani slovo. Ve tváři měl prázdný výraz, nepřítomný a vzdálený. Vlasy mu padaly do očí, takže se Aranis nepodařilo zachytit jeho pohled. Jednorožec ležel vedle něho, oslnivě krásný jako vždy.

Tma stále houstla a temněla, stíny stromů se navzájem proplétaly a větve tiše ševelily ve větru, který se točil v korunách. Aranis pohlédla skrz větvoví k inkoustově modrému nebi. Žaludek se jí stáhl pokaždé, když pomyslela na to, že za tři dny se Veragin promění ve vlkodlaka. Museli najít své přátele co nejdříve a zajít do Západních vesnic, kde doufala, že koupí nějaké vlkodlačí sérum. Velice nyní litovala, že se jim rozbilo sérum od staré kořenářky Lišády, Valgarovy babičky. Temas měl pravdu, právě nyní by se jim hodilo. Nejdůležitější ale bylo, aby Veragin ve své vlkodlačí podobě nikoho nepokousal a nezabil. Jinak už by se kletba nedala zvrátit. Zadívala se na něj. Seděl ve stínu a hltal natrhané ovoce. Ona sama snědla jen několik plodů telinty. Ale Veragin měl čím dál větší hlad. Vlkodlačí kletba se na něm začínala projevovat; byl hladovější a ovoce ho očividně neuspokojovalo. Také byl podrážděnější a výbušnější, hodně se škrábal, jakoby mu jeho kůže vůbec nepatřila a on už se nemohl dočkat, až ji vysvleče. A skoro vůbec nemluvil. Aranis si o něj dělala velké starosti. Naladila se na jeho emoce a vnímání. Musela vědět, co se s ním děje a jestli ještě stále bojuje se svým já, nebo jestli už boj vzdal.

Cítila, že za pomoci vlkodlačího prokletí v něm jeho povaha Mordata roste a sílí. Vysávala z něj sílu a přebíjela Veraginovu lidskost. Aranis slyšela vrčivý hlas, který mu zněl neustále v hlavě. Hlas, který šeptal zlá slova a nabádal ho ke zlým věcem, musel Veragin poslouchat stále dokola. Bylo pro něj tak těžké odolávat mu, bránit se a neslyšet, co mu tak jasně znělo v mysli. Navíc, jak se blížil další úplněk, jeho agresivita ještě rostla. Aranis věděla, že začíná toužit po krvi a po mase, a že ho sužuje hlad po čerstvé kořisti. A že plody přírody ho neutiší…

Veragin sebou každou chvíli nepatrně trhl, nebo si pro sebe něco zamumlal. Sálala z něj horkost a divokost. Temný plamen Mordata v něm vytrvale hořel. Hořel mu hluboko v nitru, spalující a rozkazující, krutý a nelítostný.

Aranis to všechno ubíjelo. Nemohla se jen tak dívat, jak Veragin trpí. Jak zápasí sám se sebou. Cítila jeho bolest, ale i sílu. Byl neobyčejně vytrvalý a nevzdával se. Věděla, že ji teď potřebuje. A i když z něho měla strach, pokoušela se ho nedávat najevo. Navíc kolem sebe vnímala jednorožcovu pozitivní auru. Pochopila, že i on cítí Veraginův boj a snaží se mu pomoci od trápení. Proto vysílal do okolí mocné impulsy čisté energie dobra, a to odrazovalo příliš dotěrné temné tvory, kteří vylézali z úkrytů a plížili se kolem jejich tábořiště. Jednorožec se je ale nepokoušel zahnat, vypouštěl k nim vlny přívětivosti a vlídnosti, lásku a něhu, což temné tvory přímo děsilo a Aranis cítila, jak se s odporem vzdalují. Jen doufala, že to nepřiláká větší a mocnější temné síly.

Přinutila se zapudit své ponuré myšlenky a raději se zamyslela nad cestou, která je čekala. Rozhlédla se po lese a poté přistoupila k jednomu z mohutných černých smrků. Zlehka a jemně se ho dotkla dlaněmi a zavřela oči. Snažila se vycítit jeho sílu a zjistit její původ.

Po chvilce se od stromu odtrhla a ohlédla se na Veragina. Právě zhltnul poslední bobule a tvářil se stále hladově. Aranis si ho znepokojeně prohlížela, když vtom na ni pohlédl.

Nečekaně a přímo na ni upřel svůj hluboký, tajemný a děsivý pohled. Zaskočilo ji to, od té doby, co ho pokousal vlkodlak, se jí ještě přímo do očí nepodíval.

„Co to děláš?“ zeptal se.

Aranis se na něj zahleděla. Její křišťálové oči zářily v temném šeru jako dva safíry. Usmála se a opět se zadívala na strom. Dlaněmi lehce přejížděla po jeho tvrdé kůře. „Jen něco zkouším,“ odpověděla. „Zkouším se napojit na energii stromů. Chtěla jsem zjistit něco o jejich síle.“

„A zjistilas?“

„Ano,“ přikývla. „Jsou prostoupeny Temnými silami. Celý les je jedním velkým sídlem temnoty. Zůstaly tu její poslední zbytky, než byla Brána zavřena a Temné síly zapuzeny. Části té moci ale přetrvaly. A hromadí se právě tady, v tomto lese. Dokonce i všechny rostliny tady jsou na straně zla.“

„A co to znamená?“ zeptal se Veragin nechápavě.

„To znamená menší problém,“ řekla Aranis a obrátila se k němu. „Myslela jsem, že až nastane úplněk, připoutám tě pomocí své moci země ke stromu. Ale neroste tu téměř žádná tráva a ke všemu je zde všechno pod nadvládou Temných sil. Nevím, zda mě tu země vyslyší.“

Věděla, že to byla jedna z věcí, které Veragina trápily nejvíce – co udělají, až nastane úplněk?

„A myslíš, že by to vyšlo? Že bys z obyčejné trávy dokázala vytvořit silné řetězy?“

„I obyčejná tráva má svou sílu,“ usmála se Aranis. „Bylo by to obtížné, ale ano, šlo by to. Vzpomínáš, jak jsem spoutala tu harpyji na útesu u Kelonského lesa? Když napadla Lavril? Tehdy mi také pomohla tráva a její síla byla mocnější než kdejaké řetězy.“

„Ale tady, jak jsi sama řekla, vládnou Temné síly,“ připomenul jí Veragin.

„To ano. Ale já v sobě nosím moc dobra, jsem královna země. Temné síly mne nepokoří,“ prohlásila elfka odhodlaně a zvedla bradu. Veragin se nepatrně pousmál. Vytušila, že ji rád slyší mluvit tak statečně a sebejistě. Když si opravdu věřila, dokázala téměř cokoliv. Ale stejně jí ještě šetrně upozornil: „Ale tady opravdu žádná tráva neroste.“

„Pak musíme najít místo, kde růst bude,“ opáčila pevným hlasem. „Nějakou mýtinu či paseku. Musí tu přece nějaká být.“

Veragin se zamyslel. Mělo by tu něco podobného být, to ano. Ale už si nepamatoval kde, bylo to tak dávno, co tu byl naposled. Dokonce i držet se cesty k jezeru ho stálo dost úsilí. Vzpomněl si, kde leží malá studánka napájená podzemními prameny rovnou z vodopádu Ilbrix, k té došli včera a mohli znovu uhasit žízeň. Ale na žádnou mýtinu si nepamatoval, nemohl si nic vybavit. Snad jedině přímo u vodopádu, říkal si. Tam prý roste ta nejkrásnější zeleň v celé Lilandgarii. Je to jen malá paseka, ale je to nejnádhernější místo ze všech. A také nejnebezpečnější… V hoře Karkadúr, odkud vytékal Ilbrix, prý žilo něco, co vycházelo ven jen v noci a zabíjelo to všechno, co tomu přišlo pod ruku. Prý snad nějaký démon…

Falien jim o tom kdysi vypravoval příběh. O malém chlapci, který v hoře zůstal a už vícekrát nevyšel.

„Půjdeme trochu víc na sever, myslím, že tím směrem bychom mohli narazit na nějakou mýtinu,“ prohlásil nakonec váhavě. Aranis přikývla, ale pak se zeptala: „Kde teď vůbec jsme, Veragine? Jak je to ještě daleko ke Stříbrnému jezeru?“

„Nejsem si jistý… Myslím, že jsme trochu odbočili z cesty, ale neboj se, zase najdu směr. Ale domnívám se, že se blížíme k řece Grioně, někde mezi Stříbrným jezerem a horou Karkadúr.“

„Karkadúr?“ zopakovala Aranis s nepatrnou obavou v hlase. „Kdyby tu teď byl Snížek…“

„Nepřestal by remcat, dokud bych ho nenakopl,“ dokončil za ni Veragin s úšklebkem. Aranis po něm vrhla káravý pohled, ale usmála se: „…nenechal by nás k té hoře ani přiblížit. To jsem chtěla říct.“

„Jenže tu není, a navíc, my se k té hoře také přibližovat nebudeme.“

„Říkal jsi, že půjdeme více na sever, a to je tím směrem.“

„Začínají tam úrodnější půdy, proto. Chceš přece najít nějaké místo, kde mě spoutat, ne? A k tomu potřebuješ tu svou trávu. A tu tady nenajdeš. Musíme trochu víc na sever, blíž k řece a vodopádu. Ale nemusíš mít strach, budeme od hory v dostatečné vzdálenosti. Potom půjdeme po proudu Griony na jih.“

Aranis jen nepřítomně přikývla, avšak myšlenkami byla jinde. Chvíli ji pozoroval a pak se zeptal: „Co vlastně znamená Karkadúr? Je to elfsky nebo ne?“

„Je to jméno utvořené z názvu Kall du Kardúr, což znamená Nejvyšší hora. Lidé si to potom zkrátili na Karkadúr.“

„A ten netvor, co tam žije, pochází už z vašich dob? Byl tam už, když jste kdysi připluli do Lilandgarie?“

„Ne. Prý ho tam zaklel čaroděj Orlin, když byl ještě hodně mladý,“ odpověděla Aranis se stále nepřítomným pohledem. A Veragin opět upadl do své zamlklosti. Znovu sklopil hlavu, takže jeho tvář zahalil stín, a začal si prohlížet své zjizvené, velké dlaně. Aranis se posadila naproti němu a ustaraně si ho prohlížela.

„Skoro vůbec nic nejíš,“ řekl jí tiše, aniž by vzhlédl.

„Stačí mi jen málo jídla, vždyť víš,“ odpověděla opatrně. Najednou nevěděla, jak s ním má mluvit. Tolik věcí se za tu krátkou dobu změnilo… Když zjistila, že je Mordat a začínala se s tou skutečností vyrovnávat a zvykat si na zlo, které se mu rozhořelo v hrudi, objevilo se další zlo; pradávná kletba, která jeho duši, mysli i srdci ještě více přitížila. A Aranis se bála, že její Veragin, ten, kterého znala a milovala, se jí začíná pomalu ztrácet uvnitř svých temných a zmatených já.

„Jak se cítíš?“

„Vždyť ty to víš,“ odvětil svým hlubokým hlasem. Někde v dáli zahoukala sova a v korunách stromů se ozval šustivý zvuk, podobný šumu křídel. „Víš přece, co cítím, ne? Můžeš si to ve mně přečíst. Vidíš do mě jako do otevřené knihy,“ řekl podivně, skoro s hořkostí.

„Nemohu necítit tvé emoce, i kdybych chtěla, Veragine. Mohu se uzavřít před okolními vnějšími pocity jiných živých bytostí, ale nemohu nevnímat city blízkých lidí. Těch, ke kterým sama chovám náklonnost a lásku,“ opáčila vlídně. Neodpověděl. Jen zarytě hleděl do země.

Po krátkém váhání vstala a přešla k němu blíž. Klekla si k němu a něžně ho vzala za ruku. „Nevzdávej se, Veragine! Najdeme lék a vlkodlačí kletby tě zbavíme, to ti přísahám.“

Podíval se na ni, oříškově hnědé oči se mu ve tmě zaleskly. Aranis pokračovala:

„Vím, jaké to je, svádět vnitřní boj, nepodléhat hlasu a síle, která se ti chvěje v nitru a snaží se tě ovládnout… Nosím v sobě moc dobra, příliš velkou na to, aby se spokojila se silou mého těla. Není to ani zdaleka tolik těžké, jako nepodléhat temnotě vlastního já, avšak svádíme nyní podobný boj.“

„Dokážeš v sobě moc dobra uspat. Mně trvalo přes půl roku, než jsem dokázal zažehnat plamen Mordata,“ povzdechl si.

Aranis ho bylo moc líto. Konejšivě se usmála a pohladila ho po tváři.

„Jsi člověk a jenom napůl Mordat. Tvé tělo i duše jsou jen z části lidské, zatímco já jsem elfka. Mé tělo je jiné, a navíc jsem královna země. Kdybych jí nebyla, nemohla bych moc dobra pojmout… Jen díky daru země je mé tělo odolnější a silnější.“

Vzal ji za ruku, kterou ho hladila po tváři, a přitiskl si ji ke rtům. „Ach, Aranis, jsme tolik rozdílní. Ty jsi tak čistá, nevinná, mírumilovná a nesmírně laskavá. Ke všemu a všem chováš lásku a nosíš v sobě moc dobra. Ty jsi součástí dobra. Ale já… já jsem netvor. Otrok pradávných Temných sil, dokonce ani nejsem úplný člověk. Jsme jako oheň a voda. Dobro proti zlu.“

„Ale i když proti sobě budou tyto dvě síly navěky bojovat, vždy k sobě budou patřit. Tak, jako my dva,“ namítla dívka tiše. „Jedna bez druhé nemohou existovat. Zlo by nemělo proti komu bojovat, a tudíž by nemohlo být zlé. A dobro by nemělo jak dokázat, že je skutečně dobré. Jak by lidé poznali, co je dobré, když by neznali zlo? Kdyby zlo neexistovalo? Nastal by chaos a svět by se zhroutil ve vlastním zmatku.“

„Aranis…“

„Nemůžeme zničit zlo, Veragine. My musíme zachránit dobro a opět nastolit rovnováhu.“

Ve světle noci uviděla, že se zamračil. Nejspíš jí příliš nerozuměl, ale ona již začínala všemu rozumět stále jasněji. Usmála se na něj a vstala: „Půjdu ti natrhat ještě nějaké ovoce.“

„Šel bych sám, ale…“

„Ale nedokážeš rozeznat, které je jedlé, já vím,“ opět se usmála, pohlédla na jednorožce, který byl celou dobu s ní v mysli i v srdci, a ztratila se mezi houštinami.

„Nechoď daleko a buď stále ve střehu!“ slyšela za sebou ještě Veraginův hlas. Nebála se, kdyby byla v nebezpečí, dala by vědět jednorožci, aby ho za ní zavedl. A i když na ni les stále působil děsivě, cítila se mnohem odolnější a statečnější. Opět nabyla své dřívější odvahy a odhodlání. Poprvé ji Tmavý les vystrašil, ano, nebyla připravená na tak mocné působení temných sil a přítomnost tolika zlých životů. Ale nyní už připravená byla.

Několik keřů s bobulemi rostlo jen kousek od jejich tábořiště, takže nemusela chodit daleko. Chtěla si ale pospíšit, už bylo na čase, aby se opět vydali na cestu. A navíc věděla, že Veragina zase začíná trápit žízeň. Od potoka, kde ho napadl vlkodlak, se vzdálili hned druhý den poté, a protože u sebe neměli nic než své zbraně, nemohli si udělat zásoby vody. Trhala si do náruče velké oranžové bobule a s chutí je pojídala. Stále však zůstávala ve spojení s jednorožcem a své vědomí a smysly rozprostírala kolem sebe, aby včas zaznamenala případné nepřátele.

Po chvíli usoudila, že náruč bobulí by mohla Veraginovi stačit, a rozhodla se vrátit. On ale v tábořišti nebyl.

Aranis pohlédla na jednorožce, který stále ležel u stromu zcela klidný a zářivý. Jedinou myšlenkou, jediným záchvěvem pocitu jí ukázal, kam má jít. Aranis neváhala, upustila plody na zem a vyrazila cestou mezi stromy na sever. Hlavou se jí přitom honila spousta otázek. Kam mohl Veragin jít? A proč? Z ničeho nic… Věděla, že jde správným směrem, jednorožec k ní vysílal souhlasné pocity, pozitivní a povzbudivé. Vedl ji, ukazoval jí cestu, aniž by si byla vědoma jak.

Ušla sotva padesát metrů, když zaznamenala přítomnost nějakého zvířete. Ihned ucítila jeho mysl, plamínek nevinného života. Byl to jelen. A za chvíli ho mohla i spatřit. Vyškrábala se po malém svahu a stanula na hrbolaté stráni. Všude rostly jen velké, tiše ševelící stromy a husté houštiny a křoví. A pod sebou konečně uviděla Veragina. Krčil se za dvěma tlustými, u sebe blízko stojícími stromy, a v dlani se mu rozhoříval černozlatý plamen. Několik metrů před ním, mezi dalšími černými smrky a borovicemi, postával statný jelen s velkým parožím a kopyty prohrabával napadané jehličí, jestli pod ním náhodou nenajde čerstvou zeleň. Veragin svým plamenem mířil přímo na něj.

„NE! Veragine!“ vykřikla Aranis a vrhla se ze srázu dolů. Hlavou se jí prohnaly zmatené a vyděšené jelenovy myšlenky. Srdce se mu rozbušilo jako splašené, trhl hlavou a dvěma dalekými skoky byl pryč.

Aranis už doběhla k Veraginovi. Ten vztekle zařval jako lev, zaťal pěst a plamen v jeho dlani zanikl. V zuřivosti praštil pěstí do kmene stromu a Aranis se vyděšeně zastavila několik metrů před ním a polekaně couvla. Byl nepříčetný, rozzuřený a šel z něho strach.

„Veragine!“ zavolala na něj vyděšeně. Nasupeně se na ni otočil, oči mu žhnuly černým ohněm a Aranis popadla hrůza. Vykročil k ní a tiše soptil.

„Ne!“ vyjekla a klopýtavě couvala nazpátek, až se svalila na stráň. „Veragine! Prosím, uklidni se!“

Došel až k ní, zastavil se a shlížel na ni planoucíma očima. Aranis se celá třásla a v nitru ji řezaly jeho zuřící, zběsilé pocity. Jeho náhlá touha po masu, ďábelská divokost… Děsilo ji to víc než jeho ohnivé oči.

„Veragine,“ zašeptala, ale vtom se k ní sehnul a popadl ji za ramena tak silně, až bolestivě vyjekla. Postavil ji na nohy, přitiskl ji blíže k sobě a stále ji svíral za paže. Zadíval se jí do očí, ten pohled byl téměř nesnesitelný. Odvracela hlavu a tiše naříkala, modlila se, aby svou zlou polovinu přemohl. Tušila, že se v něm pomalu, ale jistě začíná probouzet i vlkodlak.

„Proč jsi mi nedovolila to zvíře zabít?!“ vyštěkl na ni a sevřel ji ještě pevněji.

„Tohle nejsi ty, Veragine! Bojuj s tím!“

„Mám hlad, Aranis!“ vykřikl téměř zoufale. „Neutichající, neúprosný hlad! Nechci ovoce ani žádné zatracené bobule! Já chci maso! Čerstvé maso… Chci zabít! Potřebuji zabíjet! Já chci kořist!“

„To ta kletba tě nutí takhle přemýšlet!“ naléhala a cítila, že jí do paží přestává proudit krev. Jeho stisk stále sílil.

„Ty nechceš zabíjet, Veragine! Vzpomínáš? Chtěl ses masa vzdát natrvalo!“

„Ne, ne, ne…“ zběsile kroutil hlavou, ale nepustil ji. Zkusila se mu vyprostit, ale okamžitě ji k sobě tvrdě přitáhl.

„To bolí, Veragine! Pusť mě,“ prosila ho. Cítila, jak zápasí sám se sebou a že svádí urputný boj se svými touhami a pocity. Náhle se v něm vzedmula prudká vlna chtíče, doprovázená zuřivostí. Plameny v jeho očích uhasly a on k sobě Aranis přitiskl ještě těsněji a hladově se přisál rty k jejímu krku. Začal ho prudce líbat, jako smyslů pominutý. Aranis se mu zděšeně bránila.

„Přestaň! Veragine!“ křičela a bušila do něho pěstmi. Ale nepomáhalo to. Najednou se její dlaně rozzářily bílou září a v tu chvíli od ní Veragin odlétl jako na povel.

Odklopýtal několik kroků a Aranis se svalila na záda. Paže ji bolely a nemohla zpomalit dech. I Veragin dýchal zrychleně a přerývavě, díval se na ni, nehybný, zahalený ve stínech stromů a tmě blížící se noci.

„Promiň mi,“ zašeptal konečně. A Aranis cítila, že to myslí upřímně. Už žádný zlý hlas, už žádná zuřivost. Temný plamen v něm polevoval a vlkodlačí choutky ustoupily.

„To… to nic,“ vysoukala ze sebe roztřeseně. Stále seděla na zemi, neschopná jediného pohybu. Opatrně k ní vykročil. Srdce se jí stáhlo strachem, ale nedala to najevo. Věděla, že za tu hrůzostrašnou scénu nemohl. Poklekl k ní a zadíval se na ni.

„Ublížil jsem ti! Už zase…“

„Ne, to jsi nebyl ty!“

„Byl jsem to já, Aranis. Tohle jsem já, patří to ke mně… zlo.“

„Ovlivňuje tě ta kletba, proto máš stále hlad.“

„Ale ublížil jsem ti.“

„Nic mi není!“

„Bojíš se mě, děsíš se mě…“

„Ne!“

„Ale ano.“

„Poslouchej mě, Veragine. Po roce se v tobě znovu probudil temný hlas, poté tě nakazil vlkodlak… Bude trvat dlouho, než nad sebou opět získáš kontrolu.“

„Jsi příliš hodná…“ Natáhl k ní ruku a pomohl jí na nohy. Pomalu k ní přistoupil a pohladil ji po paži, ale Aranis tiše, bolestivě sykla.

„Zranil jsem tě!“ vykřikl zděšeně.

„Ne! Nic to není.“

„Aranis…“

„Netrap se tím, Veragine.“

„Nemůžu s tebou jít dál!“

„Cože?“

„Podívej se, jak jsem nebezpečný! Ublížím ti! A úplněk je už za tři dny! Co chceš potom dělat? Až se proměním, budu tě chtít zabít…“

„Něco vymyslíme!“

„Ale co?“ Vypadal tak bezradně a sklíčeně, až se Aranis do očí nahrnuly slzy. Cítila, že má pravdu, ale nehodlala si ji připustit.

„Bez tebe se z toho lesa nedostanu, Veragine. A nechci, abys mě opustil.“

„Musím…“

„Ne!“ odmítala zarputila a vrhla se mu do náruče. Zaskočeně zamrkal, ale vzápětí ji k sobě láskyplně přivinul. Nechápala, jak mohou být jeho ruce tak něžné a pozorné, a přitom tak surové a tvrdé. Tiskla se k němu, jakoby to byl poslední okamžik jejich života, a nehodlala se ho pustit.

„Chceš odejít, abys žil nový a klidný život, protože se už nechceš vystavovat nebezpečí?“ zeptala se ho tiše, přitisknutá k jeho hrudi.

„Ovšemže ne! Proto ne,“ vyhrkl okamžitě.

„Potom tě nikam nepustím,“ navázala rozhodně a objala ho ještě pevněji. Veragin se chystal něco namítnout, ale nakonec to vzdal. Stejně by to k ničemu nevedlo, protože Aranis byla mnohem paličatější než on. A když ji měl takhle blízko, nebyl jí schopen v ničem odporovat.

„Musíme se vrátit,“ řekla náhle trochu znepokojeně. „Nechala jsem tam jednorožce. Myslela jsem, že nebudeš daleko. U všech Akeltas, jak jsem pošetilá! Rychle, pojď! Je tam úplně sám!“

„Ne,“ zarazil ji. „Ať sem přijde, půjdeme tudy dál na západ.“

Aranis se trochu zamračila, ale vzápětí k sobě přivolala jednorožce, živého a zdravého, klidného a spokojeného. Naléhala, ať si pospíší, a sotva pět minut nato už k nim klusal po svahu. Nesl se lehounce jako pírko, jako kdyby se vznášel, tak vznešený a půvabný. Jeho zářivé tělo projasňovalo temnou tmu a Aranis se při pohledu na něj láskyplně usmála. Stanul vedle ní a ona ho něžně pohladila po hřívě.

Veragin náhle ztuhl. V dáli cosi zaznamenal. Rychlý stín mezi stromy. Přímo před nimi.

Okamžitě tasil meč a druhou dlaň si nechal rozhořet černým ohněm. Skočil před jednorožce a pokoušel se rozhlédnout, zaostřit zrak, ale v husté mlze nebylo vidět vůbec nic. Jen černé koruny stromů, zlověstně se tyčící nad jejich hlavami, mezi kterými prosvítalo slabé světlo nadcházejícího večera.

A pak to zahlédl znovu. Po jeho levici, v bílých oblacích mlhy, se mihlo něco tmavého a velkého. Natáhl hořící ruku před sebe, aby lépe viděl. Mlha se před plameny pozvolna rozestupovala, ale nic neviděl. Byl si ale jistý, že tu něco je. Dokonce cítil přítomnost temného tvora. Mocného tvora.

Otočil se za sebe na Aranis s jednorožcem. Udivilo ho, že se elfka ani nezeptala, co se děje.

„Něco nás sleduje,“ oznámil jim ostražitě.

„Ano,“ souhlasila Aranis a Veragin se na ni překvapeně zadíval. Stále zapomínal, že ona cítí každý život ve své blízkosti. „Už zase ten zlý hlas…“ zašeptala zastřeně.

„Jaký hlas?“

„Znám ho, už jsem ho slyšela. Ozývá se mi v hlavě, jen záblesky a útržky jeho zloby a zášti. Ten tvor je plný nenávisti. Myslím, že nás sleduje již několik dní. Už jsem ho slyšela, vnímala jsem jeho přítomnost již dříve.“

„Proč jsi nic neřekla?“ zamračil se Veragin.

„Nebyla jsem si tím jistá, pokaždé jsme cestovali v noci a já cítila takové množství temných životů, že jsem se v tom jen málo vyznala. Nyní se už dokážu orientovat ve všech těch zlých emocích a tužbách. A tohoto tvora dnes vnímám jasněji než jindy. Začíná svítat a většina temných bytostí uléhá ke spánku.“

„Nedokážeš poznat, co je to?“ naléhal Veragin a poskakoval sem tam a snažil se rozehnat mlhu. Aranis přivřela oči a soustředila veškeré své vědomí a sílu celé Amildie na onoho tvora. Veragin po ní netrpělivě pošilhával.

Pak zaslechl ostré prasknutí větve. Trhl sebou a vyrazil tím směrem. Na nic však nenarazil. Rychle se tedy vrátil zpět s očima dokořán. Už ho to přestávalo bavit a začínal být pěkně podrážděný. Uvědomil si, že v lese náhle panuje neobvyklé ticho. Nic se ani nepohnulo. Bylo ticho jako v hrobě.

Vzápětí zašustil keř přímo za jejich zády. Veragin se prudce otočil s taseným mečem a planoucí rukou, ale spatřil jen rychlý černý stín, jak prchá do hloubi hvozdu. Aranis sebou leknutím škubla.

„Poznalo to, že k němu přibližuji své vědomí!“ zvolala namáhavě. „Byla jsem blízko… už jsem cítila, jak mě zaplavuje jeho zlo. Ale potom to uteklo.“

„Takže nevíš, co to bylo,“ odtušil Veragin a trochu nevrle zasunul meč zpět do pochvy.

„Jedno ale vím jistě,“ odvětila Aranis. „Ten tvor byl přímý vyslanec temnot.“

Veragin dal ruce v bok: „Ale nezdálo se, že by nás chtěl napadnout.“

„Nevím, proč to neudělal, ale chuť do toho rozhodně měl.“

„No,“ povzdechl si Veragin nakonec a otráveně se zašklebil, „asi bychom se měli mít víc na pozoru. Tak pojďme.“

Déle už se nezdržovali a vykročili do houstnoucí mlhy. Zdálo se, že mlha neměla ani v nejmenším úmyslu se přes den stáhnout a obkličovala poutníky v čele se ztělesněním dobra ze všech stran. Stačil však jediný pohled do jednorožcových nebeských očí a Aranis se v nitru rozlil uprostřed Tmavého lesa úlevný a slastný pocit krásy a harmonie.

Pod stříbrem řeky

Falien s Eleasem usoudili, že nejlepší bude cestovat za večera a přes den se prospat. Nikdo z nich netoužil, aby ho v noci ve spánku zardousila nějaká příšera, protože ty se probouzely právě v noci. Ale i když si přes den dopřávali spánek, vždy zůstal jeden z nich na hlídce a po dvou hodinách se vystřídali.

Zásoby jídla jim rychle docházely a ani s vodou na tom nebyli nejlépe. Zbyla jim už jen elfská strava. Nejedli tedy nic jiného než plody přírody. Žádné maso, neboť Falien slíbil, že v přítomnosti elfů lovit nebude a počká, až dorazí do Západních vesnic, kde už snad seženou nějaké zásoby na cestu.

Temas se nyní živil tím samým jako jeho druhové, protože tady nerostla žádná tráva, na které by si pochutnal. Jen samé jehličí a hlína, místy kapradiny nebo mech. I když bylo jídlo skromné, nikdo si nestěžoval. Nikdo, až na Snížka.

Kočkoroh byl stále mrzutý a každou chvíli reptal, že chce uzenou rybu nebo kuřecí stehýnko. A když ho Falien vykázal, ať si jde chytit nějakou myš nebo něco jiného, co kočkorozi jedí, jen se na něj ušklíbl a zaprskal, že kočkorozi rozhodně nejedí myši.

„No, tak třeba veverku, krysu, žábu, co já vím!“ soptil Falien.

„Nic z toho tady nežije!“ bránil se Snížek navztekaně a zase se vrátil do své původní, nižší vývojové formy.

„A i kdyby! Já nejsem žádná obyčejná vypelichaná kočka! Jsem kočkoroh! Nebudu se tady honit po lese jako blázen za něčím, co skáče, kváká nebo dokonce kouše!“

Falien měl ale podezření, že se od nich Snížek bojí vzdálit byť jen na pět metrů, a ne, že by se mu nechtělo lovit veverky, žáby nebo krysy. A měl pravdu. Snížek se nevzdaloval od skupiny, ani když potřeboval na záchod, a dvakrát si dokonce sám od sebe vlezl do prázdného Herkulova sedla. Lavril to považovala za učiněný zázrak a Falien využil každé příležitosti, aby si do Snížka rýpnul.

Falien s Lavril se k němu vůbec chovali odtažitě a neustále po něm vrhali nevraživé pohledy. Jen Eleas s Temasem s ním jednali stejně jako předtím a nedávali najevo jedinou známku zášti nebo výčitky. A Snížek jim za to byl neskonale vděčný.

Od Veraginova a Aranisina odchodu, nebo spíše útěku, se ale cítil osamělý. Jeho přítel mu chyběl. Měli se rádi a patřili k sobě, i když se neustále dohadovali a pošťuchovali. A kočkoroh měl o něj strach. Věděl, čeho všeho je Veragin schopen, když podlehne zlu. Viděl to na vlastní oči. A také viděl, kolik ho stálo námahy a úsilí, aby začal nový život, aby v sobě své zlé já uspal a spoutal. Ale stejně ho nikdy nepřestalo trápit svědomí a výčitky.

Falien kráčel v čele skupiny s Kymem za zády. Rychle se stmívalo a stromy vyhlížely zrádně a lstivě. Už včera vyslali Donita, aby se pokusil Aranis s Veraginem najít. Pak měl přiletět zpátky a dovést je k nim. Falien se modlil, aby je Donit našel co nejdříve a aby byla princezna v pořádku. Pokaždé, když pomyslel na Veragina, ho popadl hrozný vztek. Štvalo ho, že měl od začátku pravdu a nikdo ho neposlouchal. Ale nemohl se zbavit toho tichého hlásku, který mu připomínal, že i přes to všechno je Veragin jeho přítel.

Brzy se jim před očima začalo blýskat podivně třpytivé světlo. Jako stříbřitý náznak vzdálené mlhy mezi černými stromy. Falien přivřel oči a zadíval se tím směrem. Zastavil a začal se přehrabovat ve své brašně na Kymových zádech.

„Co je to?“ zeptala se Lavril a i ona k podivnému třpytu upnula svůj bystrý zrak. Falien vytáhl značně pomuchlanou mapu a roztáhl si ji před nosem.

„Hm, ano, myslel jsem si to,“ zamumlal. Lavril se k němu tázavě obrátila. To už vedle ní stanul i Eleas. Temas se Snížkem se šourali za nimi. „Řeka Griona. Vlévá se do Stříbrného jezera. Už nejsme daleko.“

„Jak ještě dlouho?“ zajímala se Lavril.

„K jezeru jsou to tak tři dny cesty,“ odpověděl jí Falien a uložil mapu zpátky do brašny. Pobídl přátele, aby pokračovali v cestě.

Konečně došli přímo k pramenu řeky Griony. Její pronikavý třpyt je zasáhl do očí jako ostrá rána. Její hladina se blyštěla jako tekuté stříbro a spíše pohlcovala slabý měsíční svit, než aby ho odrážela. Proud byl velmi mírný a jen tiše šuměl a pobublával, a ztrácel se daleko mezi hustými stromy v ponuré tmě.

Falien k řece přistoupil blíž, aby se mohl důkladně podívat na její stříbrnou hladinu. Jakmile se nad ní naklonil, stříbřitá záře zmizela. Řeka byla temná a černá jako noc. Jako by se díval do prázdna, do bezedné černé propasti. Zamračil se. „Ta řeka je zrádná. Už jsem slyšel pověsti o ní i o Stříbrném jezeře.“

Eleas k němu přistoupil a také se nahnul nad hladinu. Uznale pokýval hlavou a otočil se na Faliena: „Jaké pověsti?“

„Říká se, že jejich hladina září jako pravé stříbro, ale ve skutečnosti je temnější než stíny tohoto lesa. Ale především je prý velmi zrádná. I když by se to na první pohled nezdálo, je hluboká a studená jako led. Přitahuje lidi svou krásou a třpytem a je prý i možné, že vás její zářivý odraz zhypnotizuje. Potom sami vstoupíte do jejích pramenů a už víckrát nevyjdete. A stejné je to i se Stříbrným jezerem. V něm údajně žijí tajuplní tvorové.“

„To není dobré,“ podotkla trpce Lavril a naklonila se nad stříbřitou hladinu, která se jí vzápětí před očima změnila na temnou černotu.

„Ne, to není,“ souhlasil Eleas a odtáhl sestru dál od vody, protože se nad ni začala naklánět až příliš hluboko a příliš upřeně na ni hleděla. Zamrkala a nadzvedla jedno obočí.

„Ta voda vás uhrane, i když se neblýská,“ řekla chladně. „Máte tu příliš mnoho zla, Faliene.“

„Přetrvalo tu po uzavření Brány temnot,“ namítl král trochu uraženě. „Sami jste to říkali. Není to naše vina. To my tu s ním musíme žít, ne vy.“

„Ovšem, příteli. Lavril to nemyslela nijak zle,“ zasáhl smířlivě Eleas. „Že ne, sestřičko?“

„Ne,“ odsekla po chvilce váhání elfka. „Ovšemže ne.“

„V Lilandgarii je nejdůležitější zachování rovnováhy,“ prohlásil Eleas.

„Stejně nechápu, proč musí být v zemi dobra zlo. Proč se tak Lilandgarii tedy říká? V zemi dobra by přece nemělo existovat žádné zlo,“ bručel Falien.

„Protože tu žijí Posvátní jednorožci. Sídlí tu samotné ztělesnění dobra, Faliene. Copak tento důvod nestačí, aby se Lilandgarie nazývala zemí dobra?“ odvětil Eleas s lehkým úsměvem.

„Je to ale ironie. Dříve tu byla otevřená Brána temnot a po celé zemi se jen hemžily temné zrůdy a dnes je tato země zemí dobra,“ ušklíbl se hořce Falien.

„Vidíte, že i přesto, že byla Brána zavřená, si zlo našlo cestičku, jak přetrvat a zůstat součástí světa. Proto musí být zachována rovnováha. Jen tehdy může Lilandgarie skutečně zůstat zemí dobra,“ opáčil klidně Eleas.

„Zlo je špatné, Eleasi. Musíme ho zničit. Teprve potom se Lilandgarie může stát opravdovou zemí dobra.“

Elf už se mu chystal odpovědět, ale vtom se ozval Temas: „Copak vy ve vaší zemi nemáte zlo? Pokud ne, pak by se měla zemí dobra nazývat země Všehovzniku.“

Eleas se usmál. Od chvíle, kdy Falien Temasovi oznámil, že je jeho strýc mrtev, s ním nebyla skoro žádná řeč. Přešel ho všechen jeho obvyklý humor i stále dobrá nálada. Byl teď skleslý a zamlklý a jeho přátelé si o něj dělali starosti.

„Země Všehovzniku je zemí všehovzniku, a ne zemí dobra,“ odvětil Eleas vlídně. „My u nás nemáme ani dobro ani zlo. Nežije tam nic, co by bylo skutečně dobré nebo zlé. Nic s dobrou ani zlou podstatou. Žádní temní tvorové ani žádné ztělesnění dobra. Naše země je zemí vzniku všeho živého. Vzniku veškeré magie a síly. Narodily se tam všechny kouzelné bytosti, které žijí nyní i tady, ale nemůžeme o nich říci, zda patří k dobru nebo ke zlu. Ony samy si vyberou cestu, kterou chtějí jít. Narodí se s určitou podstatou, která jim přináleží. A závisí jen na nich, jak ji budou rozvíjet.

Například lesní víly. Jejich údělem je opatrování lesů. Ale nemůžeme o nich říct, že se narodily jako součást dobra. Jen naplňují svou podstatu a samy si vybraly cestu, kterou chtějí kráčet. I ony v sobě mají něco zlého, jako každý z nás. Ani člověk se nenarodil jako součást dobra nebo zla. Sám si zvolil, čím chce být. A vidíte, že někteří si vybrali cestu lásky a míru, a jiní cestu nenávisti a sváru.“

„Takže u vás žádné temné bytosti nežijí?“ ptal se dál Temas.

„Ne, temný život náleží Temným silám země. Jen ony ho dokážou zplodit a jen ony ho dokážou přivést na svět. V zemi Všehovzniku přebývají víly, skřítci, dryády, nymfy, rarachové i draci. A každý z nich v sobě nosí kousek dobra i zla. Stejně jako elfové nebo lidé. Pravé a opravdové dobro představují jen jednorožci. Stejně jako pravé zlo představují bytosti z temnoty; Dargwlci nebo démon Golrog.“

„Takže chceš říct, že Valgar není součástí zla?“ mračil se Falien.

„Ne, není. Je stále člověkem, i když už zlu podlehl. Vybral si sílu, které chce sloužit. Stejně jako jsme si vybrali my ostatní,“ vysvětloval dál trpělivě elf. „A stejně jako si vybral i Veragin.“

„Nevíme, jakou cestu si zvolil,“ namítl okamžitě Falien.

„Ale stále má možnost volby. Není součástí zla ani dobra. Stále je v něm člověk a stále si může zvolit, kým chce být.“

„Jeho bratr už si zvolil. Proč by si měl Veragin vybrat jinak? Jsou oba stejní…“

„Nikdo není stejný jako ten druhý, králi. Každý jsme odlišný. To bys měl vědět.“

Falien se teď na Elease díval trochu rozpačitě. Čím to, že elf mluvil vždy tak moudře a přitom pravdivě? Jak bylo možné, že znal odpověď snad na každou otázku? Náhle si vzpomněl na jeho matku. Musel se nepatrně usmát; i Eliven vždy našla na všechno odpověď. Ale děsivé bylo, že byla snad pokaždé pravdivá.

„Kde vlastně vznikli jednorožci?“ ozval se náhle zamyšlený Temas. „Kde má původ ztělesnění dobra? Kdy vlastně vzniklo samotné dobro?“

Eleas s Lavril se po sobě znepokojeně podívali. Elfka přešla ke své klisně a pohladila ji po hřívě. Pak si nalila ze svého měchu trochu vody do dlaně a dala jí napít. Nevěděla, zda by bylo rozumné, pustit koně k této řece. Eleas pohlédl k inkoustové obloze mezi vlnícími se korunami stromů a pak se podíval přímo na Temase.

„Nevíme, kdy vzniklo samotné dobro, Temasi. Nejspíš vzniklo společně se světem. Je to bezmezná a ohromná síla. A byla tu dříve, než se objevili první elfové, dříve než vznikl samotný život. Ale víme, že si vybrala podobu jednorožců, aby se stala hmotnou, aby se stala živou. A první jednorožce jsme objevili právě v naší zemi Všehovzniku.

Už je to mnoho let. Poté, co jsme objevili také Lilandgarii, se chtěli sami jednorožci stát její součástí. A my jsme jim vyhověli. Uzavřeli jsme Bránu temnot a nechali je, aby v Lilandgarii zavedli dobro. Zprvu jsme nechápali, proč chtějí žít právě tady, ale potom jsme pochopili. Země Všehovzniku není zemí dobra. Je zemí života. Nebyly tam žádné temné bytosti. Dobro nemůže existovat, nemá li u sebe něco, co z něho dobro činí. A z dobra činí dobro zlo. Jednorožci potřebovali zemi, kde by byly síly dobra a zla vyrovnané, a tou zemí se stala právě Lilandgarie.“

„Nějak tomu nerozumím,“ povzdechl si Falien a Temas jen přikývl.

„Tohle je na mě příliš složité,“ připustil kentaur.

„Je to příliš složité i na mě,“ poznamenala s úšklebkem Lavril. „Elfové znají tuto pravdu i historii, ale doopravdy se v ní vyznají a rozumějí jí jen Nejvyšší elfové a podobní mudrlanti, jako je můj drahý bratr.“ Při slově drahý se jí nepodařilo skrýt lehkou ironii. Eleas se na ni pouze zašklebil.

„Důležité je, aby tuto skutečnost pochopila naše princezna,“ řekl. „Stala se součástí té ohromné moci a nejdůležitější ze všeho je, aby pochopila její podstatu. Aby pochopila účel života a světa. Účel existence dobra a zla. Jen tehdy se jí může podařit Valgara přemoci a znovu nastolit rovnováhu, kterou už Akeltas nedokážou udržovat.“

„A ty tohle všechno chápeš, Eleasi? Ty rozumíš tomu, co jsi nám tu právě pověděl?“ zeptal se se zájmem Falien.

„Možná…“ připustil elf zahloubaně. „Myslím, že chápu základní myšlenku toho všeho.“

„Tak proč ses to nepokusil princezně vysvětlit už dřív?“

„Něco takového se nedá jen tak vysvětlit, Faliene. Na něco takového musí člověk přijít sám. Cítit to, uvědomit si onu skutečnost… Já si ani zdaleka nedovedu představit, jaké to je nosit v sobě část moci posvátného jednorožce. Myslím, že nikdo z nás si to nedovede představit. Není nikdo jiný, kdo by dokázal pochopit podstatu existence dobra a zla, než právě Aranis.“

„Já nevím, Eleasi. Pro mě je zlo prostě zlo a navždy zlem zůstane. Dokáže jen zabíjet a ubližovat a musí se zničit,“ prohlásil Falien rázně.

„A to je právě to, o čem mluvím,“ usmál se elf. „Nikdo nedokáže pochopit pravou podstatu světa, pokud to sám nepocítí.“

„Myslíte, že se koně mohou z té řeky napít?“ zeptala se najednou Lavril, zřejmě aby změnila téma. Falien nejistě pohlédl na Elease.

„Myslím, že snad ano,“ přikývl elf. „Mohli bychom si tu také nabrat vodu do našich čutor a měchů.“

„Já naplním vodou misky pro koně a dám jim napít z nich,“ rozhodla nakonec Lavril a vyndala ze své brašny pět plechových misek.

„Takže si tu můžeme rovnou trochu odpočinout,“ navrhl Falien a uvázal otěže koní k nejbližšímu stromu. „Máme ještě nějaké sušené ovoce?“

„Ano, i trocha chleba ještě zbyla,“ odpověděl Eleas a posadil se pod černý strom vedle koní.

Nerostla tu pro ně žádná tráva, takže je museli často krmit ovsem, který nosili s sebou ve vaku. Falien začal prohledávat brašny, aby vytáhl jídlo, a Lavril plnila misky vodou z řeky. Ta nehlučně šuměla a bublala na pozadí tiché noci. Bylo slyšet, jak se větve stromů lehce pohupují a šeptají si mezi sebou, i když bylo bezvětří. Falien už si zvykl, že se tu stromy chovaly, jak chtěly, stejně jako všechno ostatní.

„Já už nechci jíst to scvrklý ovoce!“ ozval se otráveně Snížek, když mu Eleas nabízel plátek nějakého velkého modrého listu, připomínajícího salát.

„To je keni-el. Zasytí tě až na několik hodin, Snížku,“ vysvětloval vlídně elf.

„Mně je úplně šuma fuk, co to je!“ ohradil se kočkoroh nabručeně. „Já chci rybu! Nejlíp pořádnýho kapříka nebo šťavnatou kilepku… hmm, mňam…“ mumlal si Snížek zasněně. „Usmaženou nebo hezky uzenou… Žádný bobule!“

„To je to jediné, co teď máme,“ připomenul mu znuděně Falien a ukusoval z elfského chleba a plátků telinty. „Proč si nejdeš chytit rybu tady do řeky?“

„Ehm, co?“ zamumlal Snížek trochu rozpačitě. „Ále prosim tě! Tady určitě žádný ryby nejsou! Možná tak žraloci nebo chobotnice!“

„Můžeš říct rovnou, že máš strach do té řeky strčit byť jen drápek,“ ušklíbl se Falien.

„No to teda nemám!“ bránil se Snížek dotčeně.

„Nechápu, jak to s tebou mohl Veragin celý život vydržet,“ povzdechl si Falien otráveně.

„Docela snadno. Jsem totiž nenahraditelný,“ odvětil Snížek pohotově a pyšně zvedl hlavu.

„Nenahraditelný…. pche…“ brblal si Falien a kroutil přitom hlavou. „Největší otrava, jakého jsem kdy potkal! A víc už se s tebou bavit nehodlám.“

„Si teď asi myslíš, jakej seš machr, co? Když ses stal králem. Ale my s Veraginem tě měli od začátku prokouklýho. Pěknej náfuka – to seš!“ prskal kočkoroh vítězoslavně.

Falien se vymrštil na nohy. „Radím ti, mlč, ty jeden mrňavý, chlupatý, obtloustlý…!“

„Já nejsem tlustej!“ přerušil ho Snížek nasupeně.

„Jestli ty nejsi tlustej, tak já jsem horský troll!“ prohlásil Falien s úšklebkem.

„V tom případě by sis měl co nejdřív pořídit kyj!“ vyprskl Snížek pohotově. Falien ho probodl zlostným pohledem.

„Cos tím chtěl říct?!“

„Ježiš, tys to nepochopil?“ stočil Snížek otráveně oči v sloup. „Každej troll má přece kyj, to ví každej!“

„Tak teď už toho mám tak akorát!“

„Psst!“ okřikl je konečně Eleas. „Tiše. Tady není dobré dávat o sobě příliš vědět.“

Falien se zhluboka nadechl a hlasitě vydechl. Znovu si sedl pod strom a zapnul si plášť až ke krku. U řeky byla ještě větší zima než v lese. Snížek ho začínal štvát čím dál tím víc. Už dříve ho vytáčel, ale teď už s ním nebylo k vydržení. Když tu nebyl Veragin, neměl se ten drzý kočkoroh s kým hádat. A tak si zřejmě na otravování vybral právě Faliena. Ale on je teď král, přece se nenechá vyprovokovat nějakým líným kočkorohem.

Znenadání se ozval zoufalý a strašlivý jekot.

Všichni byli na nohou tak rychle, až je to samotné překvapilo. Lavril se skláněla nad řekou a urputně se snažila dostat ze spárů čehosi, co ji neúprosně svíralo za paže a stahovalo do vody.

„Pusť mě!“ křičela a vzpírala se, ale zdálo se, že to není nic platné. Falien, Eleas i Temas k ní okamžitě přiskočili s tasenými meči. A Falien konečně spatřil to, co se snažilo elfku stáhnout pod vodu.

Z hladiny se tyčilo cosi štíhlého a zelenošedého, postavou podobné člověku. Dlouhé ohebné ruce to mělo omotané kolem Lavriliných paží, tvář schovanou za clonou dlouhých, mokrých černých vlasů. Falien leknutím málem vykřikl, tak to stvoření působilo děsivě a odporně. Jako vodou nasáklá hnijící mrtvola. Šedozelená kůže se ve tmě a odrazech stříbřité hladiny leskla a zdála se lepkavá a mokvavá. Celé nahé tělo pokrývaly velké strupy a bílé pupeny. Falienovi to silně připomínalo žabí kůži.

„Lavril!“

Temas ji chytil kolem pasu a pokoušel se ji odtáhnout od řeky, ale stvoření se odmítalo vzdát. Vydalo dlouhý a pronikavý zvuk, jako směs prskající kočky a sykotu hada. Štíhlé, ale očividně silné prsty pevně sevřely Lavriliny paže a vzápětí zatáhly tak prudce, až elfka málem opravdu spadla do vody. Ale Temas ji nepustil a tvor znovu výhružně zasyčel. Odkapávala z něj voda a páchl rybinou. Eleas se od něj pokoušel Lavril také odtrhnout, ale tvor chrčel a tahal ji k sobě tak usilovně, až jí začaly modrat paže. V tu chvíli už to Falien nevydržel a ohnal se po stvůře svým mečem, div že neusekl Lavril ruku.

„Faliene! Já se svých končetin vzdát nechci!“ vyjela na něho elfka zděšeně.

„Promiň!“ křičel a při představě, jak netvor mizí pod hladinou s Lavrilinou useknutou rukou, se mu udělalo trochu mdlo. Opět ale pozvedl meč a ohnal se jím po tvorově žaludku. Ten se mu jen taktak vyhnul a strhnul Lavril ještě více k sobě, takže teď již stála na samém kraji břehu. Kdyby ji nyní Temas pustil, spadla by do řeky i bez přičinění té stvůry.

„Už ji dlouho neudržím!“ hekal kentaur a jeho mohutná kopyta se zarývala do země, jak se zapíral nohama. Vodní tvor měl ohromnou sílu.

„Eleasi!“ křikl na elfa zoufale Falien, „co uděláme?“

Eleas se tvářil stejně bezradně. Nakonec ale zvolal: „Usekni mu ruku!“

„Co?“

„Usekni mu ruku!“

„Zraním Lavril!“

„Ty to dokážeš!“

„Eleasi!“ vyvalila na něho oči sestra.

„Rychle, Faliene!“

Falien pohlédl na netvorovy dlouhé paže, jak svírají Lavril až u ramen, a vyděšeně polkl. Lepší bezruká Lavril, než mrtvá Lavril, pomyslel si a zvedl meč. Kdyby alespoň nebyla taková tma…

„ÁÁ!“ elfka zavřeštěla a zavřela oči. A Falien sekl.

V ten okamžik netvor vydal tak příšerný a pronikavý skřek, až se mladý král svalil na kolena a zakryl si uši dlaněmi. Temas odklopýtal několik stop dozadu s Lavril v náručí a Eleas dopadl na zem stejně jako Falien. Vodní tvor se zmítal ve vodě s paží uťatou nad loktem, a z jeho rány proudila podivná tmavá tekutina. Mokré vlasy mu poletovaly kolem obličeje, až se konečně ponořil pod hladinu a zmizel. V lese opět zavládlo ticho.

„Co to – u všech Akeltas – bylo?“ vysoukal ze sebe Falien s námahou a snažil se vstát. Pohlédl na Lavril, která se zdála být celá a v pořádku. Temas hlasitě oddechoval a tvářil se víc jak úlevně. Eleas se také postavil a zadíval se na nyní již netknutou stříbřitou vodní hladinu.

„To nevím,“ přiznal nepřítomně.

„V Tmavém lese žije spousta dodnes nepoznaných tvorů,“ řekl Temas zamračeně. „Ale tohle bylo opravdu hodně odporné.“

„Není ti nic, Lavril?“ zeptal se elfky Falien, když k nim opatrně přistoupila a dost nedůvěřivě pohlédla na řeku.

„Ne,“ odpověděla poněkud rozmrzele a zadívala se na své paže. „Fuj, jsem celá mokrá… Neee, snad to není sliz?“

„Hm, nevím,“ poznamenal s úšklebkem Temas. „Ale smrdí to hůř než rybina.“

Lavril po něm hodila popuzeným pohledem a začala si ruce otírat. Temas se uchechtl.

„Ber to z té lepší stránky – taky se náš král nemusel trefit a ta obluda by se teď někde na dně téhle řeky tetelila nad svou pracně vybojovanou trofejí. A ty bys byla jak bez ruky, tak bez slizu.“

Falien se neudržel a musel se zasmát. I Eleas se rozchechtal a Lavril je všechny probodla dotčeným pohledem: „Chtěla bych vidět, jak byste se smáli, kdyby šlo o vaši ručičku,“ poznamenala uraženě a odkráčela ke koním.

Rozmary a následky

Na noční obloze konečně vysvitly bledé hvězdy. Zářily jako drobné perly zachycené v černé síti, ale měsíc vidět nebylo. Byla tma, vzduch byl hustší a chladnější než obvykle, nasáklý pachem nejistoty a nebezpečí. Občas zadul lehký studený vítr a od Kelonského lesa s sebou přinášel cosi zlého. Na okraji Walosu postávaly noční hlídky královských strážných s dlouhými trámy, zabořenými v zemi, na kterých plápolal oheň pochodní. Plameny hořely i na hradbách a byly tak v této temné noci jediným zdrojem světla.

Z města se na hrad ploužili ještě poslední lidé, kteří až do tmy opravovali své pobořené domy. Některé budovy vyžadovaly jen drobné úpravy, a v nich již svítilo matné světlo svíček či lamp, než je obyvatelé zhasili a ulehli ke spánku. Avšak většina domů byla stále v neobyvatelném stavu, takže skoro všichni měšťané nocovali na nádvoří Santielu. Tam byli alespoň trochu v bezpečí a chránění před špehy, které sem vyslal Valgar.

Podle všeho se noxogové a kirlopové skrývali v Kelonském lese, a hvozd se tak stával nebezpečným. Královnu již napadlo vyslat tam vojáky, aby našli tábor netvorů a rozmetali ho, ale mužů bylo málo a všech bylo zapotřebí na hradě.

Poválečná situace se zatím příliš nelepšila, docházely zásoby jídla i vody, lidé byli špinaví a hladověli. Vzrůstalo násilí a agresivita, propukaly nemoci, hádky a spory. Muži i některé ženy obvykle celé dny pracovali na svých domovech, někde však bylo zapotřebí začít se stavbou znovu od základů. Na to ale nebyl dostatek prostředků; z královské pokladnice ubývalo a nedávno se vrátili posli z Damannu a Jataru, ale přinesli jen velmi málo jídla.

Města a vesnice v povodí řeky Lili byly stále zmítány boji s kirlopy, královna dokonce obdržela požadavek na vyslání dalších mužů, ale žádné neměla. Dobrá zpráva však byla, že i tak se dařilo kirlopy zabíjet nebo alespoň zahánět. Zbylo jich jen pár skupin, které ještě stále útočily na města a vesnice. Obvykle se netvoři utábořili na kraji Zerovského lesa, který jim poskytoval úkryt.

Před dvěma dny se vrátili od řeky Kym muži se zásobami vody a zároveň přinesli i nějaké zásoby potravin z měst Dess a Less. Tato města naštěstí válka ani boje nepostihly, ale byla velmi prostá a chudá. Lidé v nich neměli jídla na rozdávání.

A královna neměla žádnou jistotu, že se Valgar znovu nepokusí vyvolat další monstra z temnoty. Přivolal si k sobě snad všechny kirlopy, kteří v Lilandgarii žili, a další tisíce vyvolal z temnoty k boji proti království, stejně jako noxogy. Ale téměř celá jeho armáda byla rozprášena. Neměl teď o nic víc bojovníků než království. Co když si pořídí další netvory? Je hodně těžké vyvolat něco z temnoty? Mohl by to zkusit znovu? Nic z toho Kassandra netušila a velmi ji to znepokojovalo. Ovšem podle Tevlopa se černý čaroděj nyní zaměří na jednorožce a princeznu Aranis. Pokud již prošli horami Dragor, nebyli od Bílého lesa a Etelwenu daleko. Což vlastně mladou královnu znepokojovalo také, protože Valgar nehodlal za žádných okolností připustit, aby se dobro opět ucelilo.

Město Walos nechránily žádné hradby ani nic podobného, protože bylo, stejně jako většina měst Lilandgarie, postavené ještě v dobách Prvního krále a za časů elfů. Tehdy se nepředpokládalo, že by se někdy mohlo zlo dostat k moci a že by bylo třeba města chránit. Walos tak vyhlížel velmi zranitelně, zvlášť když se všude kolem domů, v ulicích i na náměstí povalovaly rozbořené trosky. V noci působilo město obzvláště pustě a opuštěně. Ale přes den jakoby se v něm život probudil. Ozýval se hlahol a povyk, překřikující se hlasy lidí, kteří usilovně pracovali na rekonstrukci svých domů. Únava a podrážděnost byla přes den téměř hmatatelná.

Nyní, v těchto zlých dobách, bylo město chráněno a střeženo více než kdy jindy. Na jeho okrajích byli rozmístěni vojáci, kteří se přes noc střídali a ostražitě hlídali, kdyby se objevil nepřítel. Stejně tak stáli strážní i u městských bran.

Z východu, od Kelonského lesa, se okolo Hlavní brány blížil stín. Zlověstný a temný, plížil se těsně podél zdí od Hlavní brány k severní straně města. Ale tento stín nebyl dost chytrý a ani tichý; k vojákům, střežícím hranice města, brzy dolehl šum trávy a lehký dusot mnoha těžkých nohou. Okamžitě byli v pozoru, s napnutými luky mířili do tmy.

To už se ale z temnoty vyřítila salva šípů.

Spustil se poplach, strážci začali křičet a palbu oplácet, ačkoli neviděli, kam nebo na co střílí. Vzduchem svištěly šípy jako smrtelné střely, několik vojáků padlo během krátké chvíle. Konečně se ale spustil poplach všude. Zapalovaly se další pochodně, aby bylo více světla, a během okamžiku se zpoza zdí spouštěla další smršť šípů. A útočník konečně vyskočil ze tmy.

Nejméně deset kirlopů, mezi nimi i několik noxogů, se s hlasitým chroptěním a vrčením vyřítilo ze stínu rovnou na strážce. Tady na severní hranici hlídali jen čtyři a byli tak pro ohromné a zuřivé kirlopy snadný cíl. Během chvíle jim přiběhli na pomoc vojáci z hradu i z dalších částí města. Ale to už netvoři za doprovodu řinčení kovu a hrozivého řevu prorazili první obranu a dostali se do Walosu.

Okamžitě přiskakovali k pochodním a strkali do nich své černé šípy, jejichž hroty se podivně leskly jakousi tekutinou. Šípy téměř okamžitě vzplály a monstra začala pálit po střechách domů. Bylo vidět, že neusilují o nic jiného. Přišli definitivně zničit město.

Ze Santielu se valilo stále více a více vojáků a všichni běželi za hlukem a poplašným troubením rohu, které vydával jeden ze strážných. V okrajových městských uličkách zatím probíhal nelítostný boj a stvůry pálily jeden zapálený šíp za druhým. Dva domy v celkem dobrém stavu začaly hořet. Ale královská posila byla rychlá a početná. Během chvíle začala kirlopy i noxogy drtit a nutit je k ústupu. Pobíjela je hlava nehlava, až netvorům nakonec nezbylo nic jiného, než se stáhnout a opět zmizet ve tmě. To však vojákům nestačilo; pronásledovali zbylou skupinku asi pěti stvůr až ke Kelonskému lesu, kde se jim podařilo zabít další tři. Dva se ztratili mezi stíny stromů.

Když bylo přepadení zažehnáno, nastal urputný boj s šířícím se ohněm. Dva hořící domy se zbortily v troskách a další dva vzplály. Už takhle byl vody nedostatek a teď musela být použita na uhašení požáru. Nastal zmatek a lidé, kteří přebývali ve svých staveních, vybíhali ven a naříkali, další se tlačili v bráně a křičeli, když viděli, jak se jejich domovy hroutí v plamenech.

K ránu se konečně podařilo oheň uhasit. Naštěstí nevznikly příliš velké škody, odnesla to jen severní část města, dva strážci byli zabiti a čtyři utrpěli zranění. Další trápení ke královniným problémům…

Kassandra se procházela po Modrém mostě a zamyšleně shlížela na Walos. Dnes byl jasný a slunečný den. Santiel se pronikavě třpytil a zlatavě zářil, až z toho bolely oči, ale královna již jeho jasu přivykla. Přestože teplé paprsky hřály, vzduch byl chladný a tady nahoře pofukoval přímo mrazivý vítr. Nebe bylo bez mráčků, čisté a modré. A nikde se nezdály patrné žádné známky po včerejším přepadení. Ovšem královnu včerejší noc velice znepokojila.

Mezi lidmi panoval strach z dalšího napadení, i když se Kassandra domnívala, že kirlopové ani noxogové si již na další útok netroufnou. Téměř všichni byli včera pobiti a navíc byla zvýšena obrana města. Bylo zřejmé, že se Valgar snaží uškodit království, jak se jen dá.

Hluboce zamyšlená královna pomalu mířila do věže Eleanor. Dlouhé bílé šaty s modrými vyšívanými květy a lístky za ní ve větru vlály jako závoj a sluneční jas zaléval její kaštanově hnědé vlnité vlasy měděnou září. Několik kroků za ní jí doprovázeli dva strážní. Kassandra neměla ráda v patách vojáky, ale v těchto nebezpečných časech to bylo nezbytné.

Prošla vchodem pod kamennou hlavou draka a sochou ptáka Fénixe na druhé straně a prozářenou chodbou zamířila ke schodišti. Obrovskými okny sem dopadaly ostré sluneční paprsky a vše se lesklo zlatavým nebo měděným jasem. Královna měla namířeno do své a manželovy komnaty ve třetím patře.

Vtom se před ní objevil Tevlop. Vynořil se z tmavého schodiště.

„Má paní,“ lehce sklonil hlavu.

„Hledal jsi mě, Tevlope?“ zeptala se Kassandra.

„Ano, paní. Přeje si s Vámi mluvit princezna.“

„Mohl za mnou přijít sluha,“ odvětila Kassandra a pokračovala v chůzi. Tevlop ji následoval. „Nemusel ses za mnou hnát.“

„Celý den jsem Vás neviděl,“ usmál se rádce v odpověď. Kassandra mu úsměv oplatila. Byl teď jediný, komu se mohla svěřovat se svými královskými starostmi a problémy. A on jí ochotně pomáhal a radil. Konec konců to byl královský rádce, král Leodhen si ho velmi vážil a považoval ho za přítele. A Kassandra ho znala už odmalička.

„Co ode mě Nelil potřebuje?“ zajímalo ji.

„Nevím, paní. Neřekla mi to. Čeká na Vás v Hlavní síni.“

Kassandra si povzdechla. Co po ní to děvče zase mohlo chtít? Od doby, co Falien odletěl a Leodhen zemřel, se s ní princezna buď vůbec nebavila, nebo dělala jen samé problémy.

„Jak to vypadá venku, Tevlope?“ optala se ho.

„Pořád stejně, má paní. Ale nezoufejte, lidé už se vzpamatovali z toho náhlého přepadení. Konec konců se naštěstí nic tak vážného nestalo. Všichni pracují na obnově svých domovů. Stráže hlídají každý kousek hradu i města.“

„Dobrá,“ pokývala hlavou. Scházeli po úzkém a dlouhém kamenném schodišti. Bylo tmavé a zatuchlé, na kamenných zdech se plazila vlhkost a místy, především u vysokého stropu, i plíseň.

„Tak jsem přemýšlela, Tevlope,“ ozvala se Kassandra znovu, „proč se vlastně Valgar nepřenese rovnou sem, na Santiel, když ovládá kouzla? Jistě by to dokázal.“

„Hm, to ano…“ zamumlal Tevlop zadumaně. „Ale Santiel je chráněný magií elfů, má paní. Byl postaven ještě v jejich dobách a za časů Prvního krále. Elfové ho pomáhali budovat spolu s lidmi. A opatřili ho ochrannými kouzly proti zlé magii.“

„Vděčíme elfům za mnohé,“ řekla Kassandra s lehkým úsměvem. Vzpomněla si na Eliven a Adrima.

„To ano, má královno.“

V Hlavní síni již čekala Nelil se svými strážci. Seděla se založenýma rukama na dlouhé lavici u pravého stolu a dopadající sluneční paprsky měnily její světlé vlasy v zářící zlatou hřívu. Sluneční jas, který do místnosti dopadal velkými okny, se odrážel od tmavé, lesklé podlahy a ztrácel se v hlubokém, černém stropě. Vše zde bylo vystavěné z tmavého kamene, dokonce i trůn byl vytesán z jediného kusu černého kamene. Leskl se a byl hladký jako sklo. A odrážel obrazy jako zrcadlo.

„Tady jsi!“ vypálila Nelil, jen co Kassandra vešla. Strážní za ní zabouchli ohromné, dvoukřídlé ebenové dveře. Bouchnutí se rozlehlo celou síní a jeho ozvěna se odrážela od vysokých stěn.

„Chtěla jsi se mnou mluvit, Nelil?“ pozvedla Kassandra obočí a rázným krokem zamířila k trůnu. Tevlop šel hned za ní.

„Ano, chtěla,“ řekla princezna pyšně a vstala. V jemných růžových šatech z hedvábí vypadala sladce a něžně, jako pravá princezna. Ale stejně tak byla rozmazlená a marnivá. Přešla ke Kassandře, která se usadila na trůně, a pohrdavě na ni pohlédla.

„Chci se jít podívat na otcův hrob. A tihle vojáci mě nechtějí pustit. Dokonce ani Tevlop ne!“

„Princezno…“ začal rádce smířlivě, ale Nelil ho odměřeně přerušila.

„Mám právo navštívit hrob svého otce.“

„To jistě máš,“ přisvědčila Kassandra chladně. „Ale nyní je to zcela vyloučené.“

„To snad nemyslíš vážně!“

„Neslyšela jsi o včerejším přepadení? Špehové číhají na každém kroku. Nemohu tě vystavit takovému nebezpečí.“

„Budu mít s sebou přece své strážce,“ odporovala dál Nelil zarputile. Bylo vidět, že se odmítá vzdát a chce dosáhnout svého za každou cenu.

„Vojáci jsou potřeba tady,“ trvala na svém Kassandra. Tvářila se tvrdě a neústupně. „Musela bych s tebou poslat nejméně celou hlídku, aspoň patnáct mužů. Dobře si pamatuji, jak před nedávnem napadli noxogové mě, když jsem se vracela z hřbitova. Málem mě neochránilo ani pět mužů.“

„To je mi jedno! Tak mi jich dej patnáct! Já chci jít na hřbitov!“ vztekala se Nelil.

Z jejích modrých očí sršely blesky.

„Budeš muset počkat, dokud se situace neuklidní.“

„Nechci čekat!“

„Nemáš na vybranou. Já tě tam nepustím. Musíš mě poslechnout.“

„Nechci tě poslouchat!“

„Jsem tvá královna!“ Kassandra se nebezpečně vzpřímila. Tmavé kadeře jí napadaly přes ramena.

„Pro mě nebudeš královna nikdy!“ syčela Nelil.

„Princezno!“ Tevlop se ji pokoušel umírnit, ale Nelil se na něj osopila: „A ty mlč!“ Znovu se obrátila na Kassandru: „Pro mě jsi a vždycky budeš jen obyčejná služka, dcera dvorní dámy mé matky! Nejsi nic! Ať si bratr říká co chce, ty královnou nikdy nebudeš!“

„Raději bys měla zmlknout,“ zašeptala Kassandra výhružně a sestoupila k ní. „Má trpělivost není nekonečná.“

„Tsss!“ zasmála se princezna pohrdavě. „Půjdu na hřbitov, ať se ti to líbí, nebo ne.“

„Nepůjdeš nikam!“ řekla Kassandra důrazně a probodla ji ledovým pohledem. Potom pohlédla na její strážce u dveří. „Budete ji hlídat jako ostříži, ve dne v noci. Princezna nesmí opustit své komnaty. A už vůbec se nesmí vzdálit z hradu.“

„To nemůžeš!“ vykřikla Nelil nasupeně. Strážní jen přikývli.

„Ale ovšem, že můžu,“ usmála se Kassandra. Obešla ji a zamířila pryč. Tevlop se chvíli rozmýšlel, co dělat, ale nakonec s rozpaky vyběhl za ní.

Nelil vztekle zabouchla dveře své komnaty. Lomcovala s ní zuřivost, rozeběhla se k oknům a prudce z nich strhla růžové závěsy. Když se trochu vyvztekala, sedla si na postel a hlasitě oddechovala. Jak si vůbec ta mrcha dovoluje takhle ji ponížit? Jestli si myslí, že z ní Falien udělal královnu a teď tu bude rozkazovat, tak to je na omylu!

„Nenechám si od ní poroučet!“ pěnila a zatínala pěsti. „Od ní rozhodně ne! Nebude mi říkat, co mám dělat! Mám právo jít se podívat na otcův hrob! A také že tam půjdu!“

Vyskočila a rázně zamířila ke dveřím. Prudce je rozrazila a vyštěkla na strážného vojáka.

„Ať přijde má komorná Ewika! Hned!“

Voják jen zaskočeně přikývl, pohlédl na svého stejně vyjeveného druha a odpochodoval pryč. A Nelil opět hlasitě práskla dveřmi.

O chvíli později přispěchala k princezniným komnatám její mladičká komorná Ewika. Byla to drobná dívka v prostých šedobéžových šatech a se šátkem kolem hlavy. Strážní ji nechali vejít a pak za ní zavřeli dveře.

Téměř po půl hodině se dveře opět rozevřely a dívka, s šátkem staženým až do obličeje, zase vyšla ven. Neřekla ani slovo a strážní se jí na nic neptali. Očividně měla naspěch, princezna ji nejspíš pro něco poslala.

Zamířila ke schodišti a pak co nejrychleji dolů. Přidržovala si staré šaty nad kotníky, aby nezakopla na úzkých schodech, a nezastavila se ani v jednom z pater. Spěchala až úplně dolů k nádvoří.

Cesta dlouhým a temným schodištěm jí trvala skoro dvacet minut, a když konečně dospěla do prvního patra, rychle zamířila dlouhou světlou chodbou k hlavním dveřím. Skoro až běžela a vyhýbala se při tom lidem a vojákům, které cestou potkávala. Dospěchala k velkým bílým dvoukřídlým dveřím a musela hodně zabrat, aby je otevřela. V tu chvíli ji oslnily ostré sluneční paprsky. Rychle si zakryla oči rukou a jako omráčená vešla na prostorné, sluncem zalité nádvoří.

Bylo plné hlaholících lidí, převážně žen. Posedávaly, kde se dalo, v náručí držely své děti a povídaly si mezi sebou. Všichni byli špinaví a ve tvářích se jim zrcadlila únava a trochu i strach. Některé malé děti plakaly a naříkaly, protože měly hlad anebo se jim tu prostě jen nelíbilo. Jiné pobíhaly kolem hradeb, zbrojnice i stájí a hrály si na honěnou. Druhá brána byla otevřená a dívka si všimla, jak dovnitř i ven proudí skupinky převážně mužů, strhaných vyčerpáním. Vláčeli různá náčiní na opravu svých domovů. Všude kolem se pletli vojáci a dohlíželi na situaci nebo lidem nabízeli jídlo a vodu. A na vysokých, ohromných a oslnivě se třpytících hradbách hlídkovaly stráže. Stejně jako u obou bran.

Dívku tento pohled přímo ohromil. Takovou bídu nečekala! Rychle se vzpamatovala a konečně přivykla ostré sluneční záři, která ještě sílila se třpytem hradu. Opatrně procházela mezi ženami, až najednou do někoho vrazila. Zavrávorala, ale dotyčný ji chytil za ramena. Vzhlédla a s úlekem zjistila, že je to kapitán Gillot. Rychle sklonila hlavu a přitáhla si šátek více k tváři.

„Dávej přece pozor, děvče,“ napomenul ji mírně. Dívka jen přikývla a honem zamířila pryč. Všimla si, že se za ní kapitán podezíravě dívá. Raději už se neotáčela a spěchala rovnou ke královským stájím. Byly za Třemi věžemi, v zadních prostorách Santielu. Kolem byl plot, za kterým postávali nádherní, čistokrevní koně s podkoními. Koňská srst se na slunci krásně leskla. Většina koní byla vypuštěna na velké zelené louky za hradem, které se rozkládaly až k řece Kym. Během války byli všichni koně odvedeni na pastvu, aby byli mimo nebezpečí.

Dívka se ostražitě rozhlédla kolem sebe a pak zamířila rovnou do stáje. Jenže vchod zase hlídali dva vojáci.

„Kampak, děvče?“ zvolal jeden z nich, urostlý a mohutný muž ve zbroji.

„Em, jdu na výpomoc ke koním,“ zahuhlala dívka.

„Na výpomoc?“ povytáhl pochybovačně obočí voják a vyměnil si úšklebek se svým kolegou. „To bych o tom dostal zprávu. Dovnitř nesmí nikdo kromě podkoních a stájníků a samozřejmě Jejího Veličenstva.“

Vypadalo to, že dívka neví, co říct, nebo chvíli přemýšlí. Nakonec hrdě zvedla hlavu.

„Tak co bude, maličká?“ šklebil se jí voják, ale to už si z hlavy strhla šátek a ramena jí zaplavily vlny zlatavých vlasů.

„Jsem tvá princezna, uhni mi z cesty! Jdu si pro koně!“ poručila Nelil a vojákům div nevypadly oči z důlků. Okamžitě sklonili hlavy i kopí.

„Omlouváme se, princezno. Netušili jsme…“ začal mumlat strážný, ale Nelil ho spěšně zarazila: „Nevadí, teď už mi ale ustupte z cesty, mám naspěch!“ A vznešeným krokem proklouzla do stáje.

Stáj byla obrovská. Na pravé i levé straně u zdí z bílého kamene s malými okny se rozkládala koňská stání, ale většina byla prázdná. Koně byli venku. Strop podpíraly dřevěné sloupy, na kterých byly zavěšeny pochodně s Fialovým plamenem. Kamennou podlahu pokrývala ušlapaná sláma. Vpředu před stáními byl kruhový prostor. Několik podkoní čistilo stání nebo hřebelcovalo těch několik koní, kteří tu zůstali.

Nelil přistoupila ke druhému stání, kde zrovna nějaký stařec čistil kopyta velkému grošovanému hřebci. Kůň držel hlavu vysoko a lehce mrskal ocasem. Bylo to krásné zvíře, ušlechtilé a silné.

„Osedlej mi toho koně!“ nařídila princezna muži. Ten se poplašeně narovnal a otočil se na ni.

„Ach, mladá paní… Co vy tady?“ vykoktal překvapeně.

„Do toho ti nic není! Chci se projet.“

„Ale, slečno… Teď? V tuto nebezpečnou dobu?“

„Ano,“ odsekla Nelil podrážděně. „Tak dělej už. Chci tohohle!“ A ukázala na grošáka.

„O… ovšem, princezno.“

Během pár minut byl hřebec osedlán a vyveden ze stáje ven. Podkoní Nelil pomohl do sedla, tvářil se však ustaraně. Princezna si toho ale nevšímala. Na koni jezdit uměla, otec ji to naučil, ještě když byla malá. Už to sice bylo hodně dávno, co na nějakém koni naposledy seděla, hřebec byl ale poslušný. Nelil se zhluboka nadechla, zatáhla za otěže a vyjela ke Druhé bráně.

Musela jet pomalu a opatrně, pod nohama se jí pletli lidé a ona začínala být nevrlá. Chtěla zmizet co nejdříve, než si jí všimne nějaký voják, kterému by to mohlo přijít podezřelé.

Rozkazy hlídat ji na každém kroku měli jen její strážní, ale co když to Kassandra vyhlásila celému vojsku?

Kopyta hlasitě zvonila o kamennou zem a kůň netrpělivě pohazoval hlavou, jak ho Nelil neustále pobízela do kroku a zase zastavovala. Měšťané se na ni udiveně, a mnozí i pohoršeně mračili. Všimla si, že už ji zaregistrovali i vojáci rozmístění kolem hradeb a loudající se po zaplněném nádvoří. Ale ještě si netroufli na ni zavolat, nebyli si jisti, zda je to opravdu jejich princezna nebo jestli mají vůbec právo ji zastavovat.

Nelil se zatím s grošákem dál tlačila k bráně. Ta byla rozevřená dokořán, kdysi majestátní a krásná, nyní však potlučená a vyspravovaná, jak se ji muži snažili dát zase do pořádku poté, co byla při válce proražena. Hlídkovali u ní dva vojáci. Nelil se k nim už blížila, když za sebou zaslechla překvapený, drsný hlas – Gillot!

„Princezno?!“

Nelil se jen spěšně ohlédla. Kapitán stál kousek za ní, převyšoval hlavy prostých a shrbených lidí, a udiveně se kabonil. Princezna už na nic nečekala, rychle koně pobídla do kroku a vyrazila rovnou k bráně. V tu chvíli se již z Eleanor vyřítili její strážní, celí poplašení. Snadno si jí na koni všimli a okamžitě na ni ukazovali prsty a hlasitě volali:

„Támhle je! Tam! Za ní!“

Nelil kopla koně do slabin a ten se zařehtáním vyrazil kupředu. Smetl přitom k zemi několik lidí. Stráže již odhalily její podvod.

„Kapitáne! Kapitáne, nenechte ji utéct!“

„Zastavte ji!“ zařval Gillot na hlídače u brány, ale než se stačili vzpamatovat, Nelil se prohnala bránou jako uragán.

„Jak je možné, že utekla?!“ Kassandra přímo běsnila, přecházela po Hlavní síni sem a tam, šaty za ní divoce vlály a šustily a vlasy se jí pohupovaly na zádech. Sršely z ní blesky a osobní stráž mladé princezny jen zahanbeně civěla k zemi.

„Oklamala nás, má paní,“ hlesl provinile jeden z vojáků. „Vzala si oděv své komorné. Nepoznali jsme ji. Až když nám přišlo divné, že je tam ta služka nějak dlouho, zabouchali jsme na dveře, ale nikdo se neozval. A tak jsme vrazili dovnitř. Našli jsme tam Ewiku v princezniných šatech a ihned nám bylo jasné, co se stalo.“

„Divím se, že vám to vůbec došlo!“ osopila se nahněvaně Kassandra. Vztekle cosi zamumlala a pak se konečně zastavila. Zhluboka se nadechla a přešla ke svému trůnu. Ladně na něj usedla, zrak upírala k černému stropu. Přispěchal Tevlop a byl tu také kapitán Gillot a další strážní.

„Omlouváme se, královno. Už se to víckrát nestane,“ ujišťoval ji ustrašeně strážný.

Kassandra mu však již nevěnovala pozornost.

„Musíme ji ihned najít,“ řekla tiše. Slyšel ji jen Tevlop, který stál hned vedle ní. „Situace venku je nyní velmi nebezpečná. A ona opustila hrad úplně sama.“

„Najdeme ji,“ utěšoval ji vlídně Tevlop.

„Doufejme, že ji najdeme včas…“ hlesla Kassandra strnule. Potom, jako kdyby opět procitla z jakéhosi transu, prudce vstala a obrátila se na stráže: „Kapitáne, vezměte si kolik mužů potřebujete a přiveďte princeznu zpět.“

„Rozkaz, má královno,“ přikývl Gillot a rázným krokem odpochodoval. Vojáci vyrazili za ním.

Kassandra se zabořila zpátky do trůnu a unaveně zavřela oči. „Zklamala jsem, Tevlope…“

„Ne, má paní, ne!“ vyhrkl okamžitě rádce a poklekl k ní.

„Nedokázala jsem ochránit Falienovu sestru… Co když ji zajmou kirlopové nebo noxogové? Bez váhání ji zabijí.“

„Jistě se tak nestalo, má paní. Musíte doufat,“ utěšoval ji Tevlop. „Najdeme ji a přivedeme nazpět.“

„A když ne…?“ otevřela utrápené oči a zadívala se na něj. Muži se na čele vytvořila drobná vráska.

„Jsem si jistý, že ano,“ opáčil pevným hlasem. „Jste výborná královna, paní. Celé vojsko ve vás věří a lid také. Přestaňte již o sobě pochybovat.“

Kassandra si zhluboka povzdechla.

U lesa Nelil trochu zpomalila. Vznášela se tu vůně suchého dřeva a z dálky přinášel vítr slanost moře. Nad hlavou dívce poletovaly žluté a načervenalé listy, a i když se tady tráva zelenala, za hranicemi lesa byla žlutá a suchá a hlasitě šuměla a vlnila se v lehkém větru.

Jak se blížila k lesu, slyšela tichounké ševelení větví a listí. Jako by stromy zpívaly tesknou píseň, jako by les stále smutnil a tesknil nad odchodem milovaných elfů. Pomalu umíral, ale jeho dny jako by neznaly konce. Byl snad nesmrtelný? Odsouzený ke stálému bdění a nářku? Každý žasl a zamýšlel se nad touto otázkou a podstatou Keelonu, dříve Králova lesa, elfy nazývaného Keelon Del.

Nelil se zadívala hluboko do hvozdu. Míhaly se v něm stíny a prosvěcovaly ho sluneční paprsky. Působil prastaře. A Nelil najednou zachvátil divný pocit. Znejistěla. Zdálo se jí, že ji někdo pozoruje. Zaslechla podivný zvuk a za okamžik těžké kroky. Potom zapraskala větvička a Nelil úlekem div nespadla ze sedla. Rychle hřebce pobídla ke klusu. Ale to už se ze stínu stromů vyřítila tlupa kirlopů a skočila jí přímo do cesty.

Grošák se polekaně vzepjal a Nelil neudržela rovnováhu, spadla na zem a narazila si záda. Dva netvoři chytili koně a ostatní se k ní přihnali s tasenými ozubenými meči a radostným chroptěním. Nelil se zmocnila hrůza. Nikdy nic tak příšerného a strašlivého neviděla. Nikdy nespatřila žádného kirlopa ani noxoga. A teď strachem málem nedýchala.

Stvůry ji popadly do mohutných chlupatých tlap a postavily na nohy. Nelil začala okamžitě vřískat a škubat sebou. Křičela o pomoc, ale dva z netvorů hrozivě zavrčeli a přiložili jí k hrdlu ostří černého meče. Princezna zmlkla a další kirlop si ji přehodil přes rameno. To už začala zase ječet a bušit do něho pěstmi, ale kirlopové za ní výhružně zařvali něco jako: „Trugh!“ a zašermovali meči. Nelil se z očí řinuly slzy velké jako hrachy a hlavou jí tepaly zběsilé a zoufalé myšlenky. Je hloupá husa, Kassandra měla pravdu! Měla ji poslechnout a zůstat na Santielu… teď nejspíš zemře tou nejhorší smrtí a nikdo už ji nezachrání.

Kirlopové s princeznou se ztratili v lese, ale koně nechali utéct.

U jezera

Černé stromy Tmavého lesa začaly postupně řídnout. Stále se drželi proudu řeky a Falien si říkal, že Stříbrné jezero již nemůže být daleko. Bylo chladné odpoledne, nebe bylo zatažené, a v lese tak vládlo ještě větší šero.

Všichni doufali, že na ně bude Aranis s Veraginem a jednorožcem u jezera již čekat. Doufali, ale příliš velkou naději tomu nepřikládali. V každém případě chtěli u jezera počkat, protože Eleas si byl víc než jistý, že Aranis k němu míří také. Ovšem, pokud je v pořádku, jak stále připomínala Lavril s neskrývanými narážkami na Mordata Veragina. Falien stále čekal, jestli se třeba neobjeví Donit a nezavede je rovnou k princezně. Možná už ji našel…

Jak se blížili k Stříbrnému jezeru, nikdo téměř nepromluvil. Vypadalo to, že se každý utápí ve svých vlastních myšlenkách a není mu do řeči. Na Snížka to působilo ještě děsivěji, protože byl slyšet každý zvuk, každé zapraskání větvičky a Snížkovi se zdálo, že slyší i tiché vrčení a chrčení… Vypadalo to ale, že nikdo jiný než on to neslyší. Takže jsou ti dvounožci buď nahluchlí, nebo tomu nepřikládají přílišnou pozornost. Snížka to popuzovalo i znepokojovalo.

Cesta k jezeru jim trvala až do večera. Když hustými větvemi začaly svítit první slabé měsíční paprsky, konečně se před nimi jezero objevilo. Stromy tu byly řidší a místo jehličí pokrýval zem jemný našedivělý mech. Větve byly obalené lišejníky a všude se tu vznášela podivná vůně. Něco mezi pachem ztrouchnivělého dřeva, čerstvou vodou a bažinou.

Jezero leželo přímo před nimi. Ohromná plocha stříbrné vody, táhnoucí se daleko do stínů mezi stromy. Bylo sice menší než jezero Alanta, ale působilo půvabným a tajuplným dojmem. Jeho hladina zářila víc než hladina řeky Griony, vypadala jako třpytivé stříbrné sklo, od kterého se odrážela záře měsíce. Vše kolem se třpytilo stříbrným nádechem. I kdyby se někdo nechal zvábit a zmást vší tou nádherou a vznešeností, král, kentaur i elfové dobře věděli, že tato krása je jen maska, která skrývá zrádnost a temnost tohoto místa.

„Tak tohle je Stříbrné jezero,“ pronesl Eleas s úctou i nedůvěrou. „Naši Nejvyšší elfové ho již viděli v Anlidi-lira. Povídá se o něm spousta nedobrých věcí.“

„Co bys taky čekal od tak krásného jezera uprostřed Tmavého lesa?“ prohodil Falien. „Nic, co se tady nachází, není dobré.“

„Na to bychom měli pamatovat,“ dodal Temas.

„Řekla bych, že co se skrývá v té řece, je i v tomhle jezeře,“ prohlásila Lavril a seskočila z koně. „Nevím jak vy, ale já tu Aranis ani jednorožce nevidím.“

„Bohužel…“ hlesl Eleas. „Kdyby tu již byli, poznali bychom to. Cítili bychom dobro jednorožce ještě dávno před tím, než bychom sem dojeli.“

„Takže co teď?“ zeptal se Falien a také sesedl z koně. Rozhlédl se po okolí a snažil se přitom nevnímat oslnivou krásu jezera. Vypadalo to, jako by se octli na malé postříbřené mýtině někde daleko v neznámé zemi, kde působilo velmi silné kouzlo. Jezero snad samo vábilo pocestné svou magickou přitažlivostí.

Eleas pomalu obcházel temné stromy a lehce, se zavřenýma očima, se dotýkal jejich kmenů. V mlhavé stříbřité záři vypadal jako nadpozemská, nádherná mýtická bytost. Tak vysoký, elegantní a moudrý. Falien si pomyslel, že Eleas se jednou stane tím nejvýznamnějším z Nejvyšších elfů.

„Co to dělá?“ zeptal se Falien tiše Lavril. I ona vypadala přímo nebesky nádherně. Na tomto místě byla vidět skutečná fyzická rozdílnost elfů a lidí.

„Snaží se prozkoumat sílu tohoto místa,“ vysvětlovala Lavril. „Kdyby tu byla Aranis, jistě by nám řekla, jakou toto místo vládne mocí. Jestli se máme jezera obávat, nebo ne.“

Falien se zadíval k zářící hladině. Na jihu pramenila řeka Griona, podél jejíhož proudu přišli, a další pramen přitékal ze severu. Ale Falien byl naprosto uchvácen třpytivou vodou. Pustil z hlavy všechny ostatní myšlenky, všechno teď bylo vedlejší. Veškerá tíha a starosti ho opustily v jediném okamžiku. Bylo to tak úžasné a uvolňující, že to ani nedokázal popsat. Cítil se volný a naprosto bezstarostný. Jako v tranzu, se zrakem přikovaným k jezeru, k němu vykročil. Vůbec si nevšiml, že Temas jde přímo za ním, se stejnou posvátností v očích.

Jak se mladý král přibližoval k jezeru, jeho záře sílila. Ale nebyla ostrá a nebolely od ní oči. Jemný mech pomalu přecházel v bílý písek, který omývaly stříbrné vlnky. Falien natáhl ruce před sebe a ve tváři se mu objevil blažený úsměv. Ta voda ho volala… Slyšel ji! Přitahovala ho k sobě a on jí nedokázal odolat. Ještě kousek, jen kousíček a bude se jí moci dotknout, smočit v ní rty…

Náhle ho zezadu někdo prudce popadl za ramena.

„Faliene!“ zakřičela na něj Lavril a zatřásla jím. Král zamrkal a zavrtěl hlavou. Ta bezmyšlenkovitost zmizela tak rychle, jako se objevila. Zmateně pohlédl na elfku.

„Co to sakra děláš?“ mračila se na něho. Temas stál vedle ní a tvářil se stejně zmateně jako Falien.

„To jezero je zlé! Nevíme, co tam na nás číhá.“

„Lavril má pravdu,“ přicházel k nim Eleas se Snížkem v patách. „Vše tady je pod vládou Temných sil. I ta voda… Neměli bychom se k ní příliš přibližovat. Vzpomeňte, co se stalo sestře, když příliš důvěřovala řece Grioně.“

„Možná to samé žije i tady,“ poznamenala Lavril a úkosem pohlédla na hladinu. Na rozdíl od Griony se voda v jezeře zdála být doopravdy stříbrná. Tedy alespoň na povrchu. Zatímco řeka se stříbrná jen jevila. Jakmile jste na ni pohlédli zblízka, zbarvila se dočerna.

„To ses v tý vodě chtěl vykoupat, nebo co?“ pochechtával se Falienovi Snížek. „Někdy máš fakt divný nápady, králi.“

„Nechtěl jsem se v ní vykoupat!“ utrhl se na něj Falien popuzeně. „Nevím, co se mnou bylo… cítil jsem se divně. Jako bych to ani nebyl já. Copak nikdo z vás necítí to podivné napětí, co tu vládne? Nikoho z vás ta voda ani trochu nepřitahuje?“

„Mě ano,“ přiznal tiše Temas a opět upřeně hleděl na hladinu. „Je to nádhera…“

„Hej!“ pleskla ho Lavril do ramene, až sebou překvapeně trhl. „Prober se!“

„Ano, cítím jakousi prazvláštní sílu. To jezero má v sobě podivnou moc,“ mračil se Eleas. „Není v tom nic dobrého.“

„Na elfy to ale nejspíš tolik nepůsobí,“ pokrčila rameny Lavril.

„Nejspíš,“ mumlal zamyšleně Eleas a mnul si bradu. „V zemi Všehovzniku žádná podobná moc nevládne. Možná proto.“

„Ale… možná, že bychom se toho jezera neměli obávat,“ zašeptal náhle Falien opět zastřeným hlasem. Už zase upřeně sledoval třpytící se hladinu.

„Nezbláznil se?“ utrousil Snížek k Eleasovi.

„Já si myslím, že vy dva byste se k tomu jezeru neměli přibližovat vůbec,“ prohlásila důrazně Lavril, popadla Faliena za límec a Temase za zápěstí a táhla je pryč.

„A já s tebou výjimečně souhlasím, elfko,“ řekl důležitě Snížek a společně s Eleasem ji následovali.

Utábořili se kus od jezera, pod korunami stromů, kde to vypadalo, že moc vody již nepůsobí. Falien s Temasem byli zase zcela normální a Eleas odsedlával koně. Chtěli se tu zdržet tak dlouho, jak jen to bude možné. S nadějí čekali na Donita, zda jim přinese zprávy o jejich přátelích anebo sem snad všichni tři dorazí sami. Ve Falienovi však stále narůstal strach. Tento les je nebezpečný a nelítostný. A Veragin je Mordat. Dokáže princezna ochránit posvátného jednorožce? Dokáže ochránit sama sebe?

Lavril čistila své zbraně a pokradmu stále sledovala Faliena i Temase. To kdyby se náhodou zase rozhodli rozeběhnout k jezeru s fanatismem ve tváři. Oheň nerozdělali, i když byla zima. Od doby, co cestují Tmavým lesem, ho nerozdělali ještě ani jednou. Eleas tvrdil, že teplo a světlo přitahuje temné tvory. A největší chladno bylo stejně v noci, a tu obvykle strávili na nohou, takže jim taková zima nebyla. Ale teď to vypadalo, že na tomto místě stráví víc než jednu noc. Zima jim pomalu začínala zalézat pod kůži.

Po chvíli Temas vstal a řekl: „Půjdu najít nějaké plody k jídlu. Už nemáme skoro žádné zásoby.“

„Nevypadá to, že by tu rostly nějaké keře s plody,“ poznamenala Lavril.

„Zkusím něco najít,“ trval Temas na svém.

„Doufám jen, že tě můj bratr dobře naučil rozlišovat jedlé plody od nejedlých.“

„Jsem dobrý učitel, sestřičko,“ usmíval se elf, usedl vedle ní a opřel se o strom.

„To doufám, protože jestli ne, křísit ho budeš ty,“ ušklíbla se.

„Nikdo mě nebude muset křísit,“ zazubil se Temas. „Ale kdyby náhodou ano… Většinou zabírá polibek od krásné dívky. Popřípadě elfky,“ a šibalsky na Lavril mrkl.

„Nebo také pořádné profackování či výplach žaludku,“ opáčila Lavril s úsměškem.

„Myslím, že ta první možnost zní líp,“ zubil se dál kentaur.

„Ani bych neřekla.“

„Hele, nechtěl jsi jít náhodou na ty maliny?“ ozval se Snížek.

„Tady maliny jen těžko najdu, Snížku,“ odvětil Temas pobaveně.

„Ty víš, co jsem tím myslel,“ zašklebil se kočkoroh. Kentaur se jen zachechtal a zmizel ve stínech.

„Buď opatrný!“ zavolal za ním ještě Eleas.

„Myslíš, že je moudré, aby šel sám?“ zeptal se pochybovačně Falien.

„Nejspíš ne, máš pravdu,“ souhlasil elf.

„Půjdu za ním,“ řekl Falien a už se zvedal k odchodu, ale Eleas ho zadržel.

„Ne, já půjdu. Zůstaň tady.“ A zmizel stejně jako Temas.

Jako vždy se stmívalo rychle, ale tentokrát to nebylo moc znát, protože stříbrná záře jezera osvětlovala vše kolem. Lavril s Falienem si ještě chvíli povídali a Snížek je mlčky poslouchal, i když myšlenkami byl úplně někde jinde. Nakonec usnul. Lavril po chvíli řekla Falienovi, že jestli mu to nebude vadit, tak by si také ráda zdřímla. A aby se nepřibližoval k jezeru. A tak Falien zůstal sám vzhůru a naslouchal tajuplným zvukům noci.

Už to bylo nejméně půl hodiny a Temas s Eleasem se stále nevraceli. Faliena to začalo znepokojovat. Povzdechl si a chtěl vzbudit Lavril, ale pak se zadíval na jezero. Nemohl si pomoci, ale opět ho zachvátila ta nevýslovná, dychtivá touha přiblížit se k němu. Dotknout se jeho zářivé hladiny, napít se jeho chladivé vody… Ta touha byla nesnesitelná a zatemňovala mu mysl. Tak vstal a vykročil.

Přiblížil se k okraji třpytivého břehu s pootevřenými ústy a vytřeštěnýma očima. Byl jako v tranzu – voda ho uchvacovala, pohlcovala a dokonale ho ovládala. A lákala ho do svých hlubin…

Probral ho hlasitý jekot.

S trhnutím se vzpamatoval, potřásl hlavou a ohlédl se k tábořišti. Poklusem se pustil zpátky. Jakmile doběhl, spatřil Snížka, jak poskakuje na místě a ječí jako pominutý. Lavril seděla opřená o strom a těžce oddechovala.

„Co se stalo?“ vydechl a přejížděl očima z jednoho na druhého. „Tak co je?“

„Tam… to… ona… já…“ zajíkal se vyděšený kočkoroh.

„Tak už mi konečně řekni, co se tu stalo!“

„Kousl mě Geftir,“ vypravila ze sebe Lavril namáhavě. Falien k ní okamžitě poklekl. Ve tváři byla bílá jako papír a po čele jí stékal pot. Začínaly se jí tvořit kruhy pod očima a přerývavě dýchala.

„Geftir…“ snažil se uklidnit Falien. „Víš to jistě?“

„Ano.“

„Kam?“ snažil se najít ránu na jejím těle. Elfka ukázala na levé stehno. Falien jí rychle roztrhl kalhoty, aby se na zranění mohl lépe podívat. A Lavril si musela všimnout, jak moc se mu třesou ruce.

„Byl malý… jako pes, ale hlavu měl hadí. Se špičatými zuby a rozeklaným jazykem jako had,“ šeptala přidušeně.

„Klid, nemluv,“ utěšoval ji Falien roztřeseným hlasem.

Spatřil totiž, co dokázalo způsobit jediné kousnutí Geftira. Celé elfčino stehno se barvilo do fialova, měla vystouplé žíly a rána ošklivě otékala. Kolem ní naskakovaly bílé boule velké skoro jako lidská pěst. Falienovi se při tom pohledu udělalo mdlo.

„Musel mě kousnout, když jsem spala,“ sípala dál Lavril. Jako by z ní život odcházel každou vteřinou. „Žádné zvíře by něco takového neudělalo. Ale tohle je temný tvor… Geftirové kousnou svou oběť nejčastěji ve spánku. Potom čekají, až z ní pomalu odejde život, aby mohli sežrat její orgány.“

Hlasitě polkla. „Ale já jsem ho zahnala.“

„Ano. Ano!“ Falien se na ni křečovitě usmál. „Dostaneš se z toho. Neboj se!“ Rychle vyskočil na nohy a hnal se k brašnám.

„Co-co to děláš?“ kňoural vyděšeně Snížek.

„Někde tady musí být ten protijed! Dala nám ho přece Lišáda v Zerovském lese! Musí tu být!“ mumlal horečně mladý král a šátral ve všech brašnách. Věděl, že jed Geftira působí velmi rychle. Lavril mohla každou chvíli zemřít.

„Je pozdě, Faliene…“ zasípala elfka téměř neslyšně.

„Ne!“ zařval Falien neústupně, přičemž z brašen vyházel snad všechno, co tam našel. „Sakra, kde to je!“

„Dělej!“ pištěl do toho Snížek.

„Sklapni!“ obořil se na něj Falien podrážděně. Až konečně vytáhl malou lahvičku s inkoustově modrým obsahem.

„Mám to!“ vykřikl a bleskurychle přiskočil zpátky k Lavril. Bylo neuvěřitelné, co s ní těch pár minut udělalo. Kůži teď měla nafialovělou stejně jako stehno, začaly jí vystupovat žíly a nemohla se skoro nadechnout.

„Proboha, ne!“ vydechl Falien zděšeně a rychle ji přinutil vypít téměř celý obsah lahvičky. „No tak, no tak! Musí to zabrat! Prosím…“

Lavril však zavřela oči a hlava jí bezvládně klesla na rameno.

„To ne!“ zanaříkal Falien a rychle jí nahmatal tep. Srdce jí stále bilo. Ještě nebyla mrtvá.

Náhle se od lesa ozvaly kroky. To se vracel Eleas s Temasem. Ale k Falienově úleku nebyli sami.

„To snad neni možný!“ vypískl vyděšeně Snížek.

„Ale ano, drahý Snížku. Je,“ opáčil úlisný, zákeřný hlas. Za zkroušenými Eleasem a Temasem se vynořil Maxarel s jakýmsi podivným mužem po boku.

„Ty!“ vyhrkl nasupeně Falien a sáhl po meči.

„Dlouho jsme se neviděli, vznešený princi. Nebo králi?“ šklebil se vítězně Mordat, v očích mu přitom hrály černorudé plameny. Muž po jeho boku se jen lehce usmíval se založenýma rukama.

„Celou dobu jsi byl Mordat a k tomu všemu ještě Veraginův bratr!“ soptil Falien, vyskočil na nohy a tasil meč.

„Snad bys se mnou nechtěl změřit své síly, mladý králi,“ pochechtával se Maxarel.

„Nedělej to, Faliene,“ radil mu Eleas. „Nejednej unáhleně.“

„Měl bys svého přítele poslechnout,“ utrousil Maxarel a postrčil oba zajatce směrem k Falienovi. „A teď se zeptám: kde je můj bratr a královna země?“

„To bychom taky rádi věděli,“ zavrčel Falien.

„Řekněte mi to a slibuji, že vaše smrt bude méně bolestivá,“ pravil klidně Mordat a natáhl paži, která mu vzápětí vzplanula černorudými plameny. Temas leknutím ucouvl.

„Nevíme, kde naši přátelé jsou,“ řekl Eleas. „Ztratili se nám. Snažíme se je najít stejně jako vy.“

„A i kdybychom to věděli, tobě bychom to neřekli,“ dodal Falien.

„Nemůžeme tady ztrácet čas, jestli tu opravdu nejsou,“ ozval se muž po Maxarelově boku. „Měli bychom jít dál. Pro Valgara jsou tihle bezvýznamní.“

„Půjdeme,“ přikývl Maxarel, „ale až zabiju tohohle.“ A ukázal na Faliena. „Chci se alespoň částečně pomstít.“

„O čem to mluvíš?“ rozkřikl se na něj mladý král.

„Zmlkni, ty jeden bastarde,“ zasyčel Mordat děsivým hlasem a plameny v jeho očích se rozhořely ještě více.

„Tak si pro něj pojď!“ vykřikl odhodlaně Temas a tasil meč. Eleas udělal okamžitě totéž, i když věděl, že to nemá žádný význam. To už se ale probrala i Lavril. Znovu se jí začala vracet barva a zmateně se snažila rozpoznat, co se to kolem ní děje. Sérum proti jedu Geftira zřejmě zabralo.

„Chcete se mnou bojovat?“ vysmíval se Maxarel. „Všechny vás spálím na popel!“

„Bojuj čestně! Muž proti muži! Meč proti meči!“ vyzval ho statečně Falien.

„Na to, bohužel, nemám čas,“ opáčil Mordat s úšklebkem.

„Jsi jen obyčejný zbabělec!“ rozkřikl se Falien.

„Jak se opovažuješ…“ Větu však Maxarel dokončit nestačil. Kolem nohou se mu prohnalo vysoké, kočce podobné stvoření s holou kůží a s hlavou podobnou dračí. Bylo kostnaté a vyhublé a působilo odporně, avšak vychytrale. Oči mělo stejně stříbřité jako drak. Zastavilo se před zajatci a upřelo na ně zákeřný pohled.

„Co to zase děláš?“ utrhl se na něj Maxarel, když vtom vzduchem prosvištěl šíp.

Zasáhl Mordata přímo do hrudi, jen kousek od srdce. Maxarel se s výkřikem zhroutil na zem.

„Sakra!“ zaklel vztekle a vyrval si šíp z těla. Zmatku ihned využil Falien a vrhl se na něj s mečem. Do cesty mu ale skočil onen neznámý muž s mečem tak nádherným a silným, jaký Falien ještě v životě neviděl. Jejich ostří se střetla v záplavě jisker.

Temas zaútočil na Maxarela, který už se zvedl ze země, ale Mordat ho svým ohnivým mečem hravě odrazil. Eleas chtěl běžet na pomoc Lavril. Byl to právě její šíp, který srazil Maxarela k zemi. Elfka byla ještě slabá a sotva se držela na nohou. Ale jen co se k ní bratr rozeběhl, odstrčil ho stranou onen vychrtlý tvor.

Dvěma ladnými skoky stanul před elfkou, která se před ním sesunula na zem, zůstala opřená o kmen stromu, a namáhavě oddechovala. Netvor se jí zadíval do očí, přistoupil těsně k ní a dračím čumákem se téměř dotkl jejích úst. Potom se zhluboka nadechl a vypadalo to, jako kdyby z dívky vysál všechen vzduch. Hned nato jí však do úst vdechl hustý černý kouř, který mu lehce zavířil okolo tlamy. Poté od ní ustoupil stranou a její bratr mohl jen sledovat, jak se Lavril zmítá v křečích a z úst i nosu se jí valí oblaka černého dýmu. Nakonec zůstala bezvládně sedět s očima dokořán, bez jediné známky života.

„NE!“ zařval Eleas a přihnal se k ní. Kupodivu mu v tom netvor nebránil. Ustoupil stranou a v tu chvíli už celou událost sledoval i značně překvapený Maxarel, který držel kentaura v ohnivých poutech. Dokonce i Falien a neznámý muž přestali spolu bojovat.

„Lavril… sestřičko,“ Eleas vzal zoufale její tvář do dlaní. Vtom sebou Lavril prudce škubla. Zavřela oči a zhluboka se nadechla a znovu oči prudce otevřela. Byly temné a prázdné jako bezedná propast. Bez bělma, bez jediné jiskry či záblesku světla. Eleas od ní s úlekem odskočil.

„To ne…“ zašeptal zoufale. Elfka však bez jediného slova vstala a přešla k netvorovi.

„Lavril!“ zavolal na ni Temas. Elfka mu nevěnovala jediný pohled. Byla jako v tranzu, jako vyměněná. Sálal z ní chlad a vypadala děsivě.

„Co to s ní ta vobluda provedla?“ kňoural Snížek.

Netvor však náhle vyběhl kupředu a zastavil se pár kroků od Maxarela. Zdálo se, že větří. Nasával vzduch a přivíral oči. Pak stočil hlavu k Mordatovi a krátce zavrčel, vzápětí vyrazil vpřed a ztratil se mezi stromy v temnotě lesa.

„Co to má zatraceně znamenat?“ hřímal Maxarel.

„Ta elfka je teď pod naší mocí!“ vysvětlil mu spěšně jeho společník. „Dechron zřejmě zachytil stopu! Rychle! Musíme za ním!“

„Chci je zabít!“ zuřil Maxarel.

„Ne! Není čas! Poběž!“ vybídl ho muž a vyběhl za Dechronem mezi stromy. Maxarel nasupeně pohlédl na zmatené nepřátele a pak na Lavril. Poté beze slova vykročil za svými druhy.

„Lavril!“ zkoušel to Falien, ale elfka jen zvedla svůj meč ze země, upřela na své bývalé přátele temné oči a zmizela ve tmě za Maxarelem.

„Ne! Lavril!“ křičel Temas. „Vrať se!“

„Nevrátí se, Temasi,“ hlesl bezradně Eleas.

„Co to mělo znamenat?“ otočil se na něj Falien.

„To byl Ner’kar,“ vzdychl utrápeně Eleas. „Vzdálený příbuzný draků. Myslel jsem, že už vyhynuli.“

„Ale proč se Lavril takhle chovala?“ nechápal Temas. Ve tváři měl beznaděj a zlobu.

„Ner’karové nejsou přímo zlí, ani to nejsou temní tvorové,“ vysvětloval sklesle Eleas. „Stejně jako draci nejsou zcela dobří. Ti v sobě však nosí plamen života, který je přibližuje dobru a sami si vybrali, že budou ctít právě dobro. Kdežto Ner’karové jsou nositeli zrady a podlosti. Vyvinuli se z draků a Temných sil. I oni měli možnost volby, a zvolili zlo. Díky své moci a neobvyklé inteligenci nalezli vhodné lidské oběti, které se potom staly jejich otroky. Ner’karové totiž dokázali zatemnit jejich pravé já i vědomí černou mocí. Stínem. A oběť se potom nestala ničím jiným než právě stínem. Draci všechny Ner’kary na počátku prvních lidí vyvraždili. Myslel jsem, že žádný nepřežil. Lavril je teď v moci toho netvora.“

„To snad ne!“ vydechl Falien, klesl na zem a zakryl si tvář dlaněmi. „To nám ještě scházelo.“

„Můžeme ji zachránit?“ zeptal se tiše Temas s obavami v hlase.

„To nevím,“ přiznal Eleas. „Ale velké naděje bych si nedělal. Obávám se, že má sestra je již ztracená.“

Zadíval se k obloze, kde zářil jasný měsíc. Oči se mu zaleskly slzami. Znaveně přešel k blízkému stromu a opřel se o něj. Mlčky se snažil vyrovnat se svou bolestí.

„Co budeme dělat?“ šeptl Temas.

„Teď je nejdůležitější najít princeznu a jednorožce,“ promluvil po chvíli Falien. „Jestli někdo dokáže Lavril pomoci, pak je to právě ona. Vždyť je nositelkou moci dobra. Musíme tu počkat na Donita. On ji i jednorožce dokáže najít. A možná je přivede přímo k nám.“

„Nebo dovede nás k nim,“ dodal Temas.

Proměna

Aranis s jednorožcem se brodila opatrně a ostražitě mlhou a všechny smysly měla v pohotovosti. Kupodivu je nepronásledovali téměř žádní temní tvorové, ale byla si jistá, že jakmile se znovu setmí, objeví se jich více než obvykle. Právě dnes byl úplněk.

Hustá mlha se stáčela kolem kmenů stromů, točila se do výšky a rozpínala se do všech stran. Byla bílá a neprostupná, nebylo vidět na krok. Tentokrát nehodlala ustoupit ani před jednorožcem. Jako by ji něco ovládalo a říkalo jí, co má dělat. Nebe bylo bledé, bylo teprve pár hodin po svítání. Vzduch byl chladný a čišela z něj ranní vlhkost. Pod černými korunami stromů vládlo temné a tiché šero.

Veragin kráčel před nimi, zahalený v mlze, a i když se ji pokoušel rozehnat plamenem, nepomáhalo to. Náhle se zastavil.

„Nemá to smysl,“ zabručel.

„Co se děje?“ zeptala se Aranis.

„Ztratil jsem cestu. Nemám sebemenší tušení, kde jsme.“

„Takže jsme se ztratili?“

„To ta zatracená mlha!“ vybuchl najednou. „Není vidět na krok! Brání mi v orientaci!“

„Chce to klid. Určitě cestu zase najdeš,“ konejšila ho Aranis. Neodpovídal. Tiše soptil. Aranis se začínala obávat jeho chování. Úplněk už byl za dveřmi a Veragin byl každou minutou nevrlejší a podrážděnější. Navíc se neustále škrabal a drbal a nadával na všechno, na co se dalo. Aranis začínala mít strach.

„Na začátku ta zpropadená mlha nebyla takhle hustá!“ rozkřikl se. „Nedá se nikam jít! Je všude kolem nás! Jako by ji někdo řídil.“

„Jsme v Tmavém lese. Vše se tu chová jinak, než by mělo. Musíme najít tu mýtinu,“ domlouvala mu elfka.

„Ne, nedokážu to. Nevím, kde jsme,“ zašeptal. „Cítím, jak se měním… Uvnitř mého těla se něco děje. A je to jiné, než když se měním v Mordata. Musíte utéct, Aranis.“

„Ne, nenechám tě tu,“ zavrtěla důrazně hlavou. „Najdeme na to lék. Ale musím tě spoutat. Nesmíš nikomu ublížit. Jinak už se ta kletba zvrátit nedá.“

„Nedokážeš mě spoutat.“

„Dokážu,“ opáčila Aranis pevným hlasem. Rozhlédla se kolem dokola. Nikde neviděla nic než mlhu a černé koruny stromů. Příroda tu sice byla pod vládou temna, ale stále to byla příroda. A ona stále byla královnou země.

Poklekla a dlaněmi se dotkla půdy. Zavřela oči a během jediného okamžiku dokázala z mysli vypustit všechny nežádoucí myšlenky. Nechala se zaplavit silou země a jednorožce. Cítila, jak jí půda pod rukama tepe a vře. Do konečků prstů jí proudila síla lesa. Snažila se z ní pojmout jen to dobré a vše temné vypouštěla. Během chvíle už byla zcela napojená na energii lesa. Stala se půdou, stala se stromem, stala se větrem… a nedbala na Veraginovo zmatené volání. Následovala pouze svůj instinkt a cit a za okamžik před sebou spatřila malou, šerou mýtinu.

Prudce otevřela oči a obraz zmizel. Opět klečela uprostřed temného lesa a neproniknutelné mlhy a smysly jí začaly zaplňovat obvyklé zvuky hvozdu. Pomalu vstala.

„Co… co jsi to dělala?“ zamumlal Veragin.

„Už vím, kde leží nejbližší mýtina,“ řekla klidně. „Dovedu nás k ní.“

Vztáhla ruce ke korunám stromů a v tu chvíli se zvedl silný vítr. Celý les pohltil hlasitý šum větví, jak se stromy točily a prohýbaly v poryvech větru. Vichr se začal stáčet kolem elfky, až jí vlasy divoce švihaly přes obličej. Mlha se rozvířila, poté ustoupila a zvolna se začala ztrácet v dáli. Aranis svěsila paže a vítr ustal.

Hvozd pohltilo děsivé ticho.

„Cesta je volná. Můžeme jít,“ oznámila a Veragin na ni nevěřícně zíral. Přistoupila k němu a položila mu ruku na rameno. „Není to daleko. Do setmění jsme tam.“

„A potom?“ nadhodil sklesle.

„Potom vymyslím, jak tě po dobu tvé proměny spoutat.“

Neřekl na to nic, jen nepatrně přikývl. Mlha už jim v cestě neležela, nyní před sebou jasně viděli černé kmeny smrků, proplétající se stíny a rovinatou zem. Jednorožec popoběhl kupředu a hvozdem zazářilo jasně bílé světlo. Veragin se opět snažil rozpoznat, kde právě jsou, i když Aranis již cestu znala. Společně s jednorožcem je vedla dál.

Blížilo se odpoledne a Veragin konečně věděl, kde jsou. Už je opět dokázal vést sám bez Aranisiny pomoci. Ta již v dáli cítila vodu, přítomnost řeky Griony. Mýtina se nacházela právě tam, na jejím břehu.

Náhle sebou Aranis trhla. V mysli se jí mihl známý hlas. V dáli ucítila přítomnost tvora, který se rychle přibližoval. Aranis málem vyskočila radostí.

„Veragine,“ zašeptala se zrakem přikovaným ke korunám stromů, mezi nimiž prosvítalo bledé nebe. Veragin se zastavil a Aranis s úsměvem vydechla: „To je Donit!“

Veragin se rychle podíval k obloze, ale nic neviděl. Nechápavě na Aranis pohlédl. Ale ta stále hleděla k nebi. S blaženým a úlevným úsměvem na rtech.

„Našel nás!“

„Ale kde je? Já ho nevidím,“ mračil se Veragin.

„Já také ne. Ale cítím ho,“ vysvětlovala elfka. „Dokážu zaznamenat přítomnost života už na několik metrů.“

A pak to uslyšeli. Pronikavé zapískání. Dlouhý a hlasitý zvuk, rozléhající se po celé obloze. Hustými korunami se k nim snesl nádherný stříbrošedý sokol a elegantně přistál na Aranisině natažené paži.

„Opravdu, je to on!“ zvolal Veragin radostně. Aranis se na sokola šťastně usmála. Pták zamával hebkými křídly a složil je podél těla. Potom upřel svůj pronikavý zrak na elfku.

„Našel jsi nás, Donite,“ Aranis ho pohladila po jemném peří. „Kde jsou naši přátelé? Jsou v pořádku? Kéž bys mi mohl odpovědět…“

„Nahlédni mu do mysli,“ vyzval ji Veragin.

„Nemohu,“ zavrtěla Aranis hlavou, „pokud mi to nedovolí. A to on stále odmítá. Není to obyčejné zvíře, Veragine. Věděla jsem to už dávno. Jen kouzelná stvoření přede mnou dokážou uzavřít svou mysl.“

„Je to jen sokol,“ namítl Veragin.

„Ne, není to jen sokol. Je něco víc,“ opáčila elfka klidně. „A něco přede mnou, i před námi všemi skrývá.“

„To teď ale není důležité. Důležité je, že nás našel. Naši přátelé už možná nejsou daleko.“

„Ano,“ souhlasila Aranis. „Může nás k nim dovést.“

„Ne!“ namítl rázně Veragin. Aranis se k němu tázavě otočila. „Už dnes večer se ze mě stane vlkodlak. Musíme na tu mýtinu, jestli mě chceš nějak spoutat.“

„Máš pravdu.“

Smutně pohlédla na Donita. „Leť zpátky, příteli. Přiveď naše přátele. Ty víš, kde nás hledat. Počkáme na vás na mýtině u řeky Griony. Pospěš si, prosím.“

Sokol roztáhl křídla a vzlétl. Za okamžik se opět ztratil mezi oblaky. Aranis za ním ještě chvíli zasněně hleděla. „A leť opatrně…“ zašeptala nakonec.

„Možná už jsou všichni u Stříbrného jezera,“ řekl Veragin.

„Potom bychom od nich byli jen dva dny cesty,“ odvětila Aranis.

„Pokud nás opravdu najdou a všechno dobře dopadne, budu mít první proměnu ve vlkodlaka za sebou,“ hořce se ušklíbl.

„Tak pojď. Už nejsme daleko,“ vybídla ho mírně Aranis a vzala ho za ruku. Usmál se na ni a něžně stiskl její dlaň.

Zanedlouho skutečně dorazili na malou mýtinu. Stromy se před nimi rozestoupily a oni spatřili zářivě stříbřitou hladinu řeky Griony. Její druhý břeh nebyl vidět, řeka se táhla daleko za obzor a ztrácela se mezi temnými stromy. Hned vedle ní, kousek po proudu, se rozkládala menší mýtina s vysokou našedlou trávou, která se skláněla nad řeku a lehce se ve větru vlnila. Byla odtud také zřetelně a jasně vidět obloha, bezoblačná a bledá, ponurá a chmurná. A jak se blížil večer, začínala pozvolna tmavnout.

„Tak jsme tu,“ řekl Veragin a rozhlédl se nejprve po nebi a pak po vysoké trávě. „A opravdu tu roste tráva, jak jsi chtěla.“

„Ano. To je skvělé,“ usmívala se Aranis. Prohlédla si místo, ale poté se zaměřila na řeku.

Zaujala ji její krásná záře, blyštěla se jako tekuté stříbro. Aranis k řece opatrně přistoupila, ale jakmile se nad ní sklonila, záře pominula a řeka zcela zčernala. Byla temná a bezedná jako noc. Aranis si ji ještě chvíli prohlížela, když ji vyrušil Veragin.

„A co chceš dělat teď?“

Otočila se k němu. „Ještě máme čas, než se setmí. Měli bychom si odpočinout, skoro vůbec jsme nespali. A jestli máš hlad…“

„Budeš se divit, ale nemám.“

„Dobře,“ pokývala zamyšleně hlavou. „Jak se cítíš?“

„Divně,“ hlesl. „Celé tělo mě svědí, uvnitř mě spaluje oheň, který však nepálí. Teď jsem klidný. Dokážu jasně uvažovat, ale brzy se to změní.“

Aranis se smutně pousmála a váhavě k němu přistoupila. Natáhla k němu dlaň a pohladila ho po tváři. Slastně zavřel oči.

„Jsem s tebou, Veragine.“

„Ale neměla bys být,“ zašeptal a pohlédl jí hluboko do očí.

„Teď se prospíme. Jednorožec nás vzbudí, až bude čas. Potom tě pomocí moci země spoutám. Vytvořím silné řetězy. I obyčejná tráva může být silnější než okovy.“

„Modli se, aby to zabralo. Nepřežil bych, kdybych ti ublížil.“

„Nic takového se nestane,“ namítla něžným hlasem a nepřestávala mu přitom hledět do očí.

Veragin ji k sobě nakonec přivinul a pevně ji objal. Dychtivě se k němu přitiskla, cítila se v jeho náruči v bezpečí, chráněná a milovaná.

Nakonec všichni ulehli ke spánku a nechali se ukolébat tichým šumem proudící vody.

Jednorožec ležel vedle nich, měl je za tři hodiny zase probudit, aby měla Aranis čas na vše se připravit.

Elfka však spala neklidně. Zdály se jí zlé a zmatené sny. Viděla sama sebe, jak poprvé sedí na jednorožci a utíká s ním pryč. Pryč do tmy. Jednorožec se najednou proměnil ve vlkodlaka, ale místo, aby ji napadl, uskočil do stínu lesa a hlasitě vyl. Křičela, chtěla se probudit, ale nešlo to. Tu se sen zčistajasna změnil.

Nyní stála na rozkvetlé prosluněné louce a nad hlavou jí líně pluly bílé obláčky. Temnota zmizela. Její smysly pohltila jemná a omamná vůně květin a čerstvého, lehkého vzduchu. To místo jí něco připomínalo, znala ho. Už tu byla nespočetněkrát. Ale přesto si nemohla vzpomenout, co je to za místo. Cítila tu jakousi kouzelnou harmonii, kolem těla jí proudila magická energie volnosti a klidu. A náhle si vzpomněla.

S bušícím srdcem se vydala rovně a louka se začala mírně svažovat. Došla na její konec, kde klesala strmě dolů, do rozlehlého, zlatavě se třpytícího údolí. Údolí plného křišťálových paláců a věží, domků a zámků. Až ji od té nádhery bolely oči.

Stavby zářily a třpytily se víc než hrad Santiel, měly ladné, lehce zakroucené a zaoblené tvary. A kolem věží, sloupů a i stěn se plazily zelené rostliny. Všechny domy jako by byly zarostlé hustou zelení a barevnými květy. Působilo to přirozeně a půvabně. Jako by to nádherné město bylo součástí přírody. Jako by tu vyrostlo samo od sebe. Nad ním se tyčily zelené hřebeny a kopce, porostlé hustými, tmavými lesy. Ale když Aranis pohlédla na východ, spatřila další, naprosto odlišný hvozd. Bílé stromy zářily jako stříbro a vypadaly, jako by je zahalila pokrývka toho nejčistšího sněhu. Avšak žádný sníh tu nebyl.

Aranis se zhluboka nadechla. Povzbuzující energie a moc tohoto místa jí projely celým tělem. Chtěla se rozběhnout dolů, do rodného města. Do Ehlieny, největšího města země Všehovzniku.

A pak se probudila. Uvnitř jí zašimral známý dotek jednorožcovy mysli. To on ji probudil. Už musel být čas. Nebe se již halilo do temně inkoustových barev a pozvolna se objevovaly bledé hvězdy. Všude kolem opět vládla tma a úzkost. Rozkvetlá, prosluněná louka zmizela a město také.

Aranis se posadila a snažila se vzpamatovat. Sen jí utkvěl v paměti a dodal jí sílu. S láskou vzpomínala na rodné město… Nakonec však potřásla hlavou a odvrátila se, aby probudila Veragina.

S úlekem zjistila, že zmizel.

Rychle vyskočila na nohy a rozhlédla se. A spatřila ho. Ulevilo se jí jako snad ještě nikdy v životě.

Seděl k ní zády, opřený o tlustý, popraskaný strom u řeky. Aranis k němu zamířila. Ale když mu pohlédla do tváře, zděsila se. Byl celý zpocený, pod očima měl černé kruhy a rty mu zfialověly. Na lících a kolem brady mu vyrašily tmavé chlupy a uši mu zešpičatěly a zchlupatěly. Vypadal hrozivě. A když se na ni podíval, málem úlekem odskočila. Zorničky měl nepřirozeně rozšířené a protáhlé, vypadaly jako dvě štěrbiny. Bělmo měl zarudlé popraskanými žilkami. Zrychleně dýchal a prsty zarýval do země. Aranis si všimla, že má chlupaté i celé paže.

Vzápětí ji přepadla vlna jeho pocitů.

Měl velké bolesti. Sotva ji dokázal vnímat. V hlavě měl pořádný zmatek. Už nad ním vítězila zuřivost a krvelačnost. Ale byl příliš slabý. A stále se v něm tlouklo jeho lidské já. Nyní bylo ale potlačené a zahnané do kouta. Aranis se zmocnil panický strach.

„Veragine,“ zašeptala zoufale, ale on se po ní se zavrčením ohnal rukou.

Rychle ucukla, zcela zaskočená. Už nebyl čas. Za chvíli měl vyjít měsíc a potom se z něho stane vraždící bestie. Tolik ji ubíjelo, když cítila, jaké bolesti a jaká muka musí snášet. Musela se před tím rychle stáhnout. Uzavřít se do sebe. Jinak by ji jeho bolest příliš oslabila a potom už by nic nezmohla. Honem k sobě přivolala jednorožce. Potřebovala ho cítit vedle sebe.

„Vydrž, Veragine,“ chlácholila ho roztřeseným hlasem. „Bude to dobré. Najdeme lék. Jen to musíš tuhle noc vydržet.“

Odpověděl jí jen zavrčením, které vzápětí protáhl v kňučení, jak sebou trhl v náhlé křeči. Aranis to rvalo srdce. Musela rychle jednat.

Vstala a dotkla se jednorožce. Okamžitě jí tělem projela síla a útěcha. Jako posilující lektvar, jako doušek čiré a chladivé vody po úmorném a žíznivém dni. Jediným pohledem dala jednorožci najevo svou vděčnost a lásku. Potom prsty honem prozkoumala půdu.

Vysoká našedlá tráva se jí ovíjela kolem nohou a Aranis cítila její sílu a energii.

Poručila jednorožci, aby ustoupil stranou k lesu. Ona sama opět přešla k svíjejícímu se Veraginovi. Srdce jí přitom bušilo jako splašené, ale nenechala se oslabit lítostí a strachem. Pohlédla k obloze, která pozvolna černala, a spatřila mlhavý náznak měsíce v úplňku.

Znovu se podívala na Veragina. Skučel a škubal sebou a odkrýval řady špičatých zubů. Postavila se přímo před něho a vztáhla k němu paže. Poté zavřela oči a veškerou svou moc soustředila do konečků prstů. Tichounce zašeptala: „Keli, ette entvil alil, ett zeethlon li wadäd. Wadäd du eruwos eis umdol feld. Ett dellmi li omy eruw…“

V ten okamžik se tráva kolem jejích nohou i okolo Veragina začala divoce pohybovat a vrtět, jako kdyby tančila. A potom začala sílit. Tloustla a zvětšovala se, její našedlá stébla rostla, zvedala se do výšky a pomalounku se ovíjela kolem Veragina. Plazila se po něm jako had a Aranis stále stála nad ním, s očima zavřenýma a pažemi nataženými. Tráva se nyní navzájem proplétala, takže se nakonec kolem Veragina vytvořily čtyři dlouhé a silné copy, které se nyní plazily po kmeni stromu a ovíjely se kolem něho. Poté každý cop splynul v mocný provazec trávy tlustý jako lidská paže. A tyto provazy se postupně začaly obtáčet kolem Veragina, který sebou stále házel, vrčel i kňučel a v očích se mu odrážel jas měsíce, který právě vyvstal na černé obloze, jasný jako zářivá koule.

Veragin zařval. Zařval tak mohutně a děsivě, až Aranis málem vytrhl ze soustředění. Ale ještě nebyla hotová. Ještě musela vydržet. Pevně semknula víčka a napnula svaly na rukou. Provazy se jako blesk obtočily kolem Veragina a kmene stromu a utáhly se jako mocné, avšak poddajné řetězy. Pružně se natahovaly a stahovaly podle Veraginova těla.

Aranis konečně otevřela oči. Ruce se jí třásly vysílením. Honem odklopýtala stranou a s hrůzou přihlížela nastávající proměně.

Nastal úplněk a po celém lese se probouzeli vlkodlaci. Veragin řval, jako když ho na nože bere. Zatínal pěsti a svíjel se v pevných řetězech, a po chvíli se jeho řev přestal podobat lidskému. Nyní řičel jako zuřivý vlk nebo jako medvěd.

Aranis se celá vystrašená přitiskla k jednorožci a bezmocně přihlížela, jak se muž, jehož milovala, mění v krvežíznivou stvůru. Jak ho prastará kletba přemáhá.

A Veragin se skutečně měnil. Ruce se změnily v tlapy s dlouhými, ostrými drápy, paže sílily a chlupatěly, celé tělo se zvětšovalo, svaly se mu nadouvaly a žíly vyvstávaly, jako kdyby měly prasknout. Provazy se ohýbaly a napínaly, jako kdyby byly z gumy. Ani Veraginova tvář mu již nepatřila. Za hlasitého praskání a křupání se prodlužovala, nos se změnil v čenich, uši ve vlčí slechy a celá jeho lebka se proměnila v ohromnou vlčí hlavu.

Proměna byla dokončena. U stromu seděl spoutaný velký černošedý vlkodlak s dlouhou srstí a mohutnými tlapami.

Nejprve klidně oddechoval, ale potom otočil hlavu přímo na Aranis, které se málem zastavilo srdce. Propaloval ji očima rudýma a planoucíma jako peklo. Z ohromné tlamy mu svítily dlouhé bílé tesáky. V tu chvíli si Aranis uvědomila, že vůbec nevypadá jako ten vlkodlak, který je před nedávnem v noci napadl.

Veragin byl větší a mohutnější. Držením těla se spíše podobal člověku než zvířeti, kolem krku mu vyrůstala černozlatá hříva a jeho lebka se zdála být více zaoblená. A pak ty oči… ty hořící oči! Proměna musela nějak zmutovat a splynout s jeho Mordatí polovinou. Protože Veragin nebyl zcela člověk, stalo se z něho ještě něco mnohem horšího než obyčejný vlkodlak.

Vycenil tesáky a hrůzostrašně zařval. Aranis naskočila husí kůže. Pokusil se pohnout, ale nešlo to. Zřejmě ho to rozzuřilo, neboť sebou začal škubat jako pominutý. Zatínal svaly i drápy, vrčel a řval, zkoušel se vyprostit ze řetězů, zpřetrhat je, ale nebylo to nic platné. Aranis však začala pochybovat o jejich výdrži. Měl takhle strávit celou noc. Dokážou její řetězy tomu náporu opravdu odolat? Při té otázce jí opět běhal mráz po zádech. Veragin byl jako šílený. Zmítal se a skučel. Aranis se snažila nevnímat jeho zuřivost a jeho touhu po zabíjení a po krvi.

„A co teď?“ zašeptala spíš sama pro sebe, i když doufala, že se jí dostane nějaké odpovědi od jednorožce. Ale ten do ní pouze jemně strčil čumákem. Ve svém nitru pocítila dotek jeho hřejivé moci.

Náhle se ozvalo hlasité prasknutí. Aranis se vyděšeně obrátila k Veraginovi. Jeden z řetězů začal povolovat. A vlkodlak sebou nepřestával házet.

Elfky se zmocnila hrůza. Čekala je ještě celá noc a jeden z provazů se již začal trhat. To nebylo dobré. Jak dlouho ještě vydrží?

Na tuto otázku se jí dostalo odpovědi hned, protože řetěz se s hlasitým křupnutím přetrhl. A vlkodlak radostně zavrněl. Ještě zbývaly tři. Aranis začala přemýšlet, co udělá. Zdálo se, že její plán nevyšel. Co teď? Dokážou mu s jednorožcem utéct?

Najedou ji bodl záchvěv zlého vědomí. Něco se k nim rychle přibližovalo. Něco z lesa, přímo za jejich zády. Rychle od hvozdu ustoupila a snažila se držet si jednorožce za zády, aby ho mohla ochránit. Cítila, jak jí brní celé tělo z přívalu nenávisti. A v hlavě zachytila temný hlas. Známý hlas. Už ho několikrát slyšela.

Bylo to stejné stvoření, které je sledovalo. A muselo se objevit zrovna teď.

Elfka rychle zapátrala ve svém nitru. Probudila moc dobra, která se rozhořela tak mocně a prudce, až se jí podlomila kolena. Myslí i srdcem zůstávala úzce spojena s jednorožcem. Nyní potřebovala jeho pomoc a sílu více než kdy jindy. Na jedné straně řval a běsnil vlkodlak a na druhé se je chystalo něco napadnout z lesa.

Mocná síla dobra se jí začala rozlévat celým tělem. Vstupovala jí do žil, do tkání, do všech buněk a snažila se přetlačit její myšlenky. Možná ji Aranis vyvolala příliš neuváženě. Pod tlakem strachu. Spěšně se ji pokusila uklidnit, znovu ukolébat, aby jen čerpala z její energie a nehynoucí moci. Ale bylo to těžké.

Zlý tvor byl již blízko. Zaslechla zapraskat větve a lehké kroky. Věděla, že je to mocný netvor. Služebník temnot. Stvoření temnot… Oči měla jako na stopkách. Všechny smysly v pozoru. A pak se ze stínu stromů a z hustých černých keřů konečně vynořil jejich pronásledovatel.

Aranis zalapala po dechu. Měla to tušit. Měla to vědět. Byl to Dargwlk Drikor, poslední z trojice netvorů, které Valgar vyvolal ze samotných hlubin temnoty. To on je celou dobu sledoval! Musel to být on…

„Zdravím tě, elfko,“ zavrčel a v krvavých očích se mu vítězoslavně zablesklo.

„Tak to jsi byl ty,“ řekla Aranis přiškrceným hlasem. „Sledoval jsi nás celou dobu. Proč jsi nás nenapadl už dříve?“

„Nemohl jsem riskovat a znovu se postavit Mordatovi,“ odpověděl hrozivým hlasem. „Čekal jsem, až bude oslabený. Až se z něho stane vlkodlak a ty ho spoutáš.“

„Co tím sleduješ? Co chceš?“

„Co chci?“ zahřímal. „Pomstít se! Chci, aby ráno našel tvé i jednorožcovo tělo zohavené a roztrhané. Aby trpěl tak, jako jsem trpěl já, když mi vzal oba mé bratry. Možná ho nedokážu zabít, ale můžu zabít tebe!“

„A co rozkazy tvého Pána!“ zvolala Aranis statečně. „Chceš zabít jednorožce? Chceš zmařit plány svého Spasitele?“

„Už je mi jedno, jaké má můj Pán plány! Chci se pomstít za každou cenu! Já už Valgarovi nesloužím!“

„Zabije tě,“ opáčila Aranis. „Až to Valgar zjistí, zničí tě. Zemřeš tou nejhorší smrtí.“

„Možná. Ale zemřu s klidem v duši. Protože jsem se pomstil.“

„Ty nemáš duši,“ namítla Aranis chladně. Dargwlk se nahrbil a zlověstně zavrčel: „Teď zemřeš, elfko!“ A skočil po ní.

Aranis bleskurychle natáhla paži před sebe a Dargwlka oslepilo prudké bílé světlo. Stáhl se stranou a zamžikal očima.

„Ty!“ zařval zuřivě a opět po ní skočil. Aranis se dala rychle na útěk a hnala jednorožce před sebou. Ale kam měla utíkat? Zastavila se na okamžik před Veraginem-vlkodlakem a hbitě zahnula doprava. Dargwlk byl však rychlý a mrštný; dvěma skoky se ocitl přímo před ní. Aranis skočila před jednorožce, připravená chránit ho vlastním tělem. V dlani se jí objevila bílá, zářivá koule. Cítila, jak ji moc dobra pohlcuje.

„Zabiju tě!“ zahřímal Drikor nasupeně. A Aranis věděla, že to udělá. Nedokázala zachránit sebe ani jednorožce. Nemohla použít příliš velkou sílu dobra, ta moc by ji přemohla a ovládla.

Vtom Veragin opět zařval. Ještě mohutněji a hrozivěji než předtím, až to zarazilo i Drikora. Další řetěz se přetrhl a vlkodlak se nyní zmítal ještě divočeji a nebezpečněji. Aranis najednou napadlo řešení. Neviděla jinou možnost…

Dargwlk se otočil zpátky k dívce a vycenil tesáky se dvěma šavlovými zuby. Aranis natáhla ruku k Veraginovi a luskla prsty. V ten okamžik její řetězy odpadly a opět se změnily v stébla trávy. Vlkodlak byl volný.

„Cos to udělala?!“ zavyl zoufale Dargwlk, ale to už se vlkodlak hnal přímo k nim. Aranis zalapala po dechu a Dargwlk se otočil k vlkodlakovi čelem. Netvoři se střetli.

Veragin smetl Drikora stranou a zaryl své hrozivé tesáky do jeho těla. Dargwlk zaskučel a ohnal se po něm svými ostrými špičáky. Veragin byl však mnohem větší a mohutnější a Dargwlk to věděl. Pokusil se mu vyprostit, což se mu nakonec podařilo, a uskočil stranou. Vlkodlak zavrčel, až mu od tlamy odlétly sliny, a opět na Drikora zaútočil.

To už Aranis na nic nečekala; vyšplhala na sametový hřbet jednorožce a společně vběhli do hloubi temného hvozdu.

Legendární poslové nebes

Bylo to tak zvláštní a tak nezvyklé, jet na posvátném jednorožci. Běžel tryskem, jako vítr se hnal temnotou lesa a pomalu se vzdaloval od řeky. Aranis se držela jeho hebké stříbřité hřívy, která jí zářila mezi prsty jako perleť. Připadalo jí, jako by se vznášela; tak lehce a ladně se pohyboval.

Nevěděla, kam běží, a nevěděl to ani on. Prostě prchali, prchali pryč od rvoucích se nestvůr. Pryč od Veragina. Aranis při tom pomyšlení zabolelo u srdce. Nechala ho tam. Na pospas Dargwlkovi. Ale co mohla dělat jiného? Čekat, až jeden z nich zabije toho druhého a pak se vrhne na ni a na jednorožce? Ne, musela jednat. Musela jednorožce ochránit. Za každou cenu…

Každou chvíli se musela sklonit, aby ji do tváře nešlehla větev. A každou chvíli se otáčela, jestli náhodou nespatří vlkodlaka nebo Dargwlka, jak se žene za nimi. Ale nic neviděla. Nikdo je nepronásledoval.

Aranis vnímala jednorožcovo vědomí. Jeho sílu. Věděla, že nechápe, co se děje a proč utíkají. Ale cítil její strach a podle něho jednal. Běžel stále rychleji, řítil se tak nepředstavitelnou rychlostí, až Aranis začaly slzet oči. Připadalo jí neuvěřitelné, že může běžet tak rychle.

Nevěděla, jak dlouho utíkají, ale připadalo jí to jako celá věčnost. Tělo měla ztuhlé a bolely ji všechny svaly na nohou. Ale jednorožec nezpomaloval. Na celou věčnost se jim ztratila řeka z dohledu. Nad nimi se ohýbaly temné stromy jako zlověstní věznitelé. Třepetaly větvemi a tichounce naříkaly, nebo možná klely do větru. Zastiňovaly svit úplňku a nedovolily mu prodrat se jejich korunami.

Ale Aranis si jich nevšímala. Už bylo zcela jisté, že jsou oba dva mimo nebezpečí. Veragina s Drikorem nechali daleko za sebou.

Opět se objevil tok řeky Griony. Zářil jim na cestu po pravé straně, což muselo znamenat, že se ho drželi celou cestu. Takže museli jet na sever.

Aranis náhle polil studený pot. Jestliže se drželi řeky Griony a jeli na sever, to by znamenalo… Její domněnky a strach se potvrdily, když před sebou uslyšela hlasité burácení vody. Ve vzduchu už cítila svěžest a vlhkost, ledovou sílu a krásu. Velmi neobvyklé vjemy na tomto místě.

Jednorožec konečně zpomalil a burácení vody se přibližovalo. Konečně vyjeli ze stínů hvozdu a stanuli na překrásné mýtině, kde z ohromné hory přímo před nimi stékal nádherný vodopád Ilbrix.

Aranis zalapala po dechu. Nádhera toho místa ji ohromila. Nemohla pochopit, jak se něco tak velkolepého může nacházet právě tady, v Tmavém lese.

Nerostla tu žádná tráva, jen jemný, nadýchaný mech. Avšak ne zelený, ale namodralý, jako odraz noční oblohy. Vykvétaly z něho drobounké bílé kvítky, podobné tisícům třpytivých perel zářících jako hvězdy na modrém koberci. Přímo před nimi leželo malé jezero s téměř průzračnou hladinou. Třpytilo se jako křišťál a stříbřitě se lesklo. Obraz měsíce se na jeho hladině odrážel tak jasně, jako by tam byl namalován. Navěky uvězněn v křišťálovém zrcadle. Po jeho levé straně vytékal stříbřitý potůček, který se postupně rozléval do široké řeky Griony, která se ztrácela mezi černými stromy.

Hladina jezera se pod hlasitými a dunivými nárazy vody z vodopádu vlnila a tančila. Vodopád byl ohromný. Úzký, jako pás stříbrné stužky, ale vysoký, velmi vysoký. Vytékal snad až ze samého vrcholku hory. Aranis věděla, že to je nejvyšší hora Lilandgarie. Elfsky Kall du Kardúr. Hora Karkadúr.

Hora byla černá jako uhel, ozářená mlžným měsícem, a vypadala opravdu impozantně. Tyčila se do výšky několika set metrů a v kombinaci se třpytícím se vodopádem působila překrásně a půvabně. Ale byla to zlá hora. Zdobená nespočtem špičatých výklenků a výrůstků. Jakoby osázená železnými ostny.

Aranis na ni hleděla s úžasem. Vyzařovalo z ní něco podivného. Ta hora měla svou vlastní sílu a Aranis se v její blízkosti necítila dobře. Běhal jí mráz po zádech, jakmile se jen podívala k jejímu vrcholu. Tyčil se tak vysoko, že nebyl skoro ani vidět.

Ale Ilbrix byl jiný. Byl pýchou celé Lilandgarie. Nejkrásnější vodopád světa. Nebylo tu slyšet nic než jeho burácení. Voda při dopadu pěnila a tvořila kolem sebe bílý mlžný opar.

Elfka pomalu seskočila z jednorožce a ucítila, jak se jí mech pod nohama zhoupl. Byl jemnější než pavučina. Nádherně voněl jako čerstvě spadaná rosa. Opatrně přistoupila k jezeru. Cítila, jak jí kapky vody dopadají na tvář. Poklekla před vodopádem a smočila v jezeře dlaně. Voda byla nádherně studená a osvěžující a Aranis na malou chvíli zapomněla na všechno ostatní…

Vstala a otočila se zpátky na jednorožce, ale vzápětí ztuhla.

Srdce se jí rozbušilo tak prudce, že ani nestačila nabrat dech. Tělem jí projelo mocné bodnutí a zhroutila se na kolena. S tváří zkřivenou bolestí se rozhlédla po mýtině. Burácení vodopádu jí zastřelo sluch i mysl. Hora Karkadúr se nad ní zlověstně tyčila, a to ji náhle příšerně vyděsilo. Uvědomila si totiž, co to znamená. Tělem se jí rozlévala bolest a chlad. Příšerný chlad. A její smysly pohltil mrtvolný pach. Snažila se znovu postavit na nohy, ale nešlo to, byla příliš slabá. Silné bodnutí jí tělem projelo znovu. Byla to smrt.

Cítila ji tak zřetelně a jasně jako ještě nikdy. Něco se k ní blížilo, něco mocného a mrtvého. Něco zlého… Temnota spojená se smrtí. A Aranis najednou došlo, co to je. Netvor z hory Karkadúr!

Zmocnila se jí hrůza. Když se jí konečně podařilo postavit na nohy, jako blesk vyrazila k jednorožci a vyskočila mu na hřbet. Ten se dal ihned do klusu, zpět mezi stromy. Větve ji šlehaly do obličeje, ale elfka cítila pouze ochromující strach, bolest a hrůzu. A jednorožec cítil totéž z jejího nitra a přidal do trysku.

Náhle ji přepadla trýznivá křeč. Zatnula zuby a chytila se za hrudník, neudržela však rovnováhu a zřítila se z ladného hřbetu jednorožce na tvrdou zem. Narazila si bok, ale ani tuto bolest nebyla schopná vnímat. Smrt, ten temný mrtvý tvor, který se k ní neustále přibližoval, byl neskonale mocný. Zcela ji ochromila jeho ničivá síla. Síla pramenící ze smrti. Všude kolem sebe cítila její chlad. Svíjela se na zemi v křečích a měla pocit, jako kdyby její útroby něco spalovalo. Cítila, jak ji přítomnost toho prokletého tvora svírá. Bývala to zlá, temná a strašlivá bytost a zůstala taková i po své smrti. Musela zaprodat svou duši, aby mohla setrvat na tomto světě. Ale byla to bytost prokletá. Trýzněná smrtí a životem, rozpolcená na dvě půle.

Aranis zasténala. Jednorožec stál vedle ní, a i když se jí snažil pomoci svou vnitřní silou a dodával jí energii a hojivou moc své dobroty a čisté lásky, nepomáhalo to.

Z temnoty stromů se vynořil obrovský tvor.

Ale spíše než netvora připomínal stín. Velký a temný, bezedný a nekonečný stín. Stín a kouř. Jeho dlouhé tělo se vlnilo v oblacích černého dýmu.

Vztyčil se do výšky několika metrů a někde hluboko ve stinné, beztvaré tváři se mu zableskly rudé oči, podobající se vřící a bublající krvi. Vztáhl své kouřové pařáty směrem k Aranis a jednorožci. Převalil se k elfce jako temný kouř a Aranis si uvědomila, že vůbec nevypadá tak, jak ho popisují pověry a dávné příběhy.

Smrt dívku obléhala ze všech stran. Už necítila ani jednorožce. Vnímala přítomnost temné síly, ale ta ji zdaleka nesvírala tolik jako smrt. Pokusila se odplazit kousek dál, ale nebylo to k ničemu. Jednorožec jí pomoci nemohl a ona byla tak slabá, že v sobě nedokázala vyvolat moc dobra. Byl snad tohle její konec? Ne, zavrtěla hlavou, takhle ne!

Snažila se na mrtvého nedívat.

Co dokáže zahnat smrt? Co nebo kdo dokáže porazit mrtvé? honily se jí zběsile hlavou otázky. Ale nedokázala uvažovat. I přemýšlet bylo obtížné. A pak si náhle vzpomněla: Plamen života!

Ale kde ho teď vzít? Vládnou jím pouze draci a pták Fénix.

Zbývala jí tedy jen jedna jediná možnost…

Netvor se nyní zaměřil na jednorožce, který před ním ustupoval do tmy, a Aranis se rozhodla jednat. Bylo to riskantní, ale mají zemřít tak nebo tak? Navíc věřila, že ještě nenadešel její čas. Musí dokončit svůj úkol.

Nahromadila v sobě všechny své zbylé síly a pokusila se přinutit moc smrti k ústupu. Byla propojená s temnem, proto byla tak strašlivá.

Podařilo se jí vstát. Doklopýtala k jednorožci a opřela se o něho. Netvor se k nim přivalil jako dýmající oblaka stínu a kouře. Vydal jakýsi nepřirozený zvuk, jako hrdelní zachroptění, a Aranis spatřila, jak se mu někde pod očima vytvořil velký, rudý otvor, což měla být nejspíš ústa. Tlama velká a hrozivá, jako propast do rudého pekla.

„Teď, nebo nikdy!“ zašeptala, pohlédla k nebi a ze všech svých sil zakřičela:

„Ila aderin an ila garss! Ta lilandion an ta morr! Ta dewelden driwer! Akeleas teas, Akeltas, ette lesen illu!“

V tu chvíli se stalo něco, o čem se vypráví pouze v legendách.

Oblohou probleskla mocná bílá záře a na okamžik oslepila všechny oči. Jako čirý záblesk z nebes na konci světa. Noc se rozplynula v čisté bělosti, temnota na kratičký okamžik pominula a vše uvázlo v jasu a záři světla. Ale stejně rychle jako se objevil, záblesk opět zmizel. Jako kdyby tma a černota byly náhle zasaženy ostrou a prudkou ranou.

Aranis se z toho zatočila hlava, oči měla pevně zavřené, slzely jí a bolely. Když je opět opatrně otevřela, zázrak ji málem omráčil.

Z oblohy se k ní snášeli tři velcí, nádherní koně.

Překrásná stvoření se štíhlými těly a svalnatýma nohama. Srst jim ve svitu měsíce zářila jako čisté zlato a hřívy, bělejší než sníh a delší než ta jednorožcova, za nimi vlály jako závoje z perel. Ale nejúžasnější byla jejich křídla. Velká, lehká křídla z jemného bílého peří, roztažená a napnutá ve vzduchu.

Akeltas zakroužili nad lesem a poté se jako blesk snesli přímo nad stromy. Dvakrát máchli svými mocnými křídly a koruny stromů se rozestoupily. Akeltas začali zpívat.

Nádhernou, tesknou melodii, tak půvabnou a citlivou, až to drásalo srdce. Byla to krásnější a táhlejší melodie než všechny elfské žalozpěvy, smutnější a pronikavější než byl jakýkoliv pláč před smrtí.

Aranis na ně jen blaženě hleděla a nechala se písní zcela pohltit. Ani si neuvědomovala, že bolest a přítomnost chladné smrti a temnoty dávno zmizela. Neexistovalo nic, než ta překrásná melodie a magická síla, která z Akeltas vyzařovala. Síla přímosti a čistoty, spravedlnosti i nemilosrdnosti. Síla, které se nedalo bránit a proti které se nedalo bojovat.

Mrtvý netvor zařval náhle tak úděsně a strašlivě, až to Aranis vytrhlo ze zasnění. Zatímco ona si užívala té blažené melodie, on se svíjel a řičel v krutých mukách. Náhle už nebyl tak vysoký, stáhl se a zmenšil. Akeltas se snesli až na zem, přímo před Aranis a jednorožce.

A nepřestávali zpívat.

Složili ohromná, jasně bílá křídla a zářivé hřívy jim napadaly do očí stejně zlatých, jako byla jejich srst. Celý les se prozářil jejich nádherou. Vyzařovala z nich až děsivá moc života a smrti. Aranis to cítila zřetelněji než kdo jiný.

Stále ještě s úžasem hleděla na všechnu tu krásu, když tu najednou netvor zavyl mnohem bolestněji. Scvrkl se v jakousi černou, mlhavou kuličku velikosti palce, a jako prásknutím biče vystřelil k zemi a zmizel. Aranis zůstala jen němě zírat, omámená úžasem.

Akeltas na elfku upřeli pronikavé pohledy svých zlatých očí. Přestali zpívat, přistoupili k jednorožci a elegantně a hluboce se mu uklonili. Bylo to neuvěřitelné. Naprosto neuvěřitelné…

Znovu pohlédli na Aranis. Tep jí zběsile bušil ve spáncích, ale i přesto dýchala pomalu a plynule. Připadala si jako ve snu.

Akeltas rozpjali křídla. Napnuli svaly a jediným skokem se ocitli nad korunami stromů. Potom máchli křídly ještě jednou a jako žhavá čára se ztratili mezi černými mraky noci.

Aranis padla na zem s úlevným výrazem ve tváři. Srdce jí tlouklo jako splašené. Na něco takového do smrti nezapomene. Věděla, že Akeltas odnesli duši mrtvého tvora tam, kam patří. Věděla jistě, že netvor byl mrtvý. Že kdysi býval zlý a chtěl zůstat zlý i po smrti. Nechtěl odejít do klidu a pokoje. A tak musel ještě před svou smrtí zaprodat svou duši mocným Temným silám. Zaklít ji, aby zůstala na tomto světě. Jeho zlá duše tu nadále bloudila a ničila. Orlin ho sice dokázal připoutat k hoře Karkadúr, avšak neuměl ho zničit. Jen Akeltas dokázali odvést mrtvé z tohoto světa do smrti.

Jednorožec k ní sklonil hlavu. Jeho jasné, pomněnkové oči se v mlžném svitu měsíce zaleskly a srst se zatřpytila. Aranis k němu vysíleně natáhla ruku a něžně se dotkla jeho čela. Chtěla ho jen pohladit, cítit jeho přítomnost, ale v tu chvíli jí tělem projela síla tam mocná a prudká, až se prohnula v zádech a tiše sykla.

Bylo to tak intenzivní jako ostrá rána či jako rychlé říznutí. Během vteřiny jako by se každičká její buňka naplnila novou energií, jako kdyby se napumpovala, opět načerpala a probudila.

Stále pro ni bylo zázrakem, co všechno jednorožec dokáže. Celé tělo ji brnělo, cítila lehké mravenčení a chloupky na zátylku se jí naježily. Užasle i nevěřícně pohlédla jednorožci do očí.

Jako kdyby se na ni usmíval.

Také se pousmála a opatrně vstala. Byla sice naplněna novou silou, ale svaly měla stále otupělé a ochablé. Všechno ji bolelo, a především hlava. Měla pocit, že se jí snad každou vteřinou rozskočí. A moc dobra? Nespala, Aranis ji cítila hluboko uvnitř sebe; vřela v ní, ale stále byla pod její kontrolou. Aranis z ní nyní čerpala jen energii a chladivou svěžest, protože se cítila rozpálená jako oheň.

Opřela se o jednorožce a zabořila tvář do jeho jemné, perleťové hřívy. Stále nemohla uvěřit tomu, co před chvíli zažila. Vidět Akeltas na vlastní oči a zůstat přitom naživu je opravdový zázrak. Většinou ten, kdo se je odváží povolat, čelí nebezpečí a smrti a je v zoufalé situaci, neboť každý ví, jaké riziko zavolání Nebeských koní obnáší. Oni pokaždé přiletí, ale toho, kdo je zavolal, většinou odnesou do smrti. To proto, že mu již smrt hrozila a často mu byla i souzena. Akeltas znají naše osudy a nikdy je nemění. Vždy zachovávají rovnováhu, i teď, když se dobro hroutí a zlo získává nadvládu. Sice už nedokážou udržovat rovnováhu mezi dobrem a zlem, ale dokážou ji udržovat mezi životem a smrtí.

Aranis věděla, že povolat Akeltas byla jediná možnost, jak zachránit jednorožce i sebe před spáry mrtvého démona. A kdyby jejich osudem byla smrt, zemřeli by tak jako tak. Ale elfka cítila, že její poslání ještě neskončilo, že její cesta pokračuje. Akeltas nemohli rozhodnout o duši jednorožce, o duši posvátného tvora, o duši dobra. Dobro je síla nadpozemská a všemocná. Stojí nad tímto světem, chrání život a možná, že ono samo je tvůrcem osudů smrtelných bytostí. A stejně tak by Akeltas nemohli odnést duši samotného zla, neboť i zlo je samostatná všemocná síla. I ono bdí nad temnou stránkou tohoto světa, velebí smrt a tmu.

Dobro a zlo nejsou bytosti, které by vázal a sužoval osud. Jsou základem bytí, základem světa. Existují a budou existovat, dokud nedojde k zániku všeho. Jednorožci jsou jen ztělesněním jedné z těch ohromných sil. A tyto dvě síly se mohou zničit jen navzájem. Pouze zlo může způsobit zánik dobra, a naopak. Ale zánik jednoho by zapříčinil i zánik druhého…

Lesem se nesl klid a ticho noci, koruny stromů bledly pod stříbřitým svitem úplňku, ve vzduchu se vznášela vůně nebeské moci a elfka ve své blízkosti nezaznamenala jediný temný život. Pohladila jednorožce po bělostném krku.

„Jsi zlomkem moci dobra světa, jsi tolik důležitý pro přetrvání života… a ani to netušíš. Znáš jen lásku a mír. Můžeš zničit zlo, ale nikdy to neuděláš. I já jsem nyní dostala tu možnost, ale teď už vím, že ani já to nikdy neučiním.“

Natočil k ní hlavu, hříva se mu sesunula kolem rohu na druhou stranu. Cítila hrdost, s jakou na ni pohlížel. Byl na ni pyšný… A byl šťastný, že vše pochopila. Že každým dnem chápe víc a víc. Že se učí a pomalu, pozvolna rozumí pravé podstatě světa a života. A také smrti.

„Dobro může zničit jen zlo. Protože kdo jiný by to chtěl udělat? A já tu jsem, abych tomu zabránila, když dobro samotné to učinit nedokáže,“ šeptala spíš sama sobě se stále jasnější myslí. „Viděla jsem Akeltas. Viděla jsem, jak se ti poklonili. Jak se sklonili před mocí čistého dobra. A viděla jsem, jak odlétají, aniž by vzali mou duši s sebou. Tudíž má cesta pokračuje, můj úkol trvá dál a s ním i naděje a víra v záchranu světa!“

„Co teď?“ uvědomila si náhle.

Rozhlédla se po lese, jako by doufala, že najde odpověď. Ale temný hvozd nereagoval. Byl nezvykle tichý, nezvykle prázdný. Větvemi pohlédla k obloze. Již bledla a svit měsíce pohasínal.

„Brzy bude svítat. Půjdeme hledat Veragina.“

Z celého srdce doufala, že je v pořádku. Že ho najde živého a zdravého. Ale nevěděla, kde by ho měla hledat. Má se snad vrátit tam, kde ho opustila? Dokázal přemoci Dargwlka? Nevěděla, co si počít, a tak se nakonec s jednorožcem vrátila k vodopádu. K hoře Karkadúr, která už nebyla prokletá.

Sedla si k jezeru a nechala se zahalit vodní tříští a burácením padající vody. Zavřela oči a odpočívala. Jednorožec si lehl vedle ní, zcela klidný a pokojný.

Netrvalo dlouho a noc opravdu odešla. Rozednívalo se a nastal nový den. Nebe bylo šedé a pochmurné, v korunách stromů se převalovala studená mlha a tráva se třpytila pod závojem ranní rosy. Vzduch byl vlhký a mrazivě studený a zalézal pod kůži. V mdlém, šerém denním světle vypadala hora Karkadúr s Ilbrixem ještě mnohem impozantněji. Vrchol hory halila mlha a vodopád přímo zářil, prorážel si cestu ponurým přítmím a nic nemohlo zastřít jeho krásu.

Aranis se s jednorožcem vydala zpátky na mýtinu u řeky Griony. Stále měla před očima obraz včerejší noci. Byla to snad ta nejdivočejší noc, jakou zažila. Akeltas v ní zanechali nezapomenutelnou vzpomínku. Avšak nyní ji sužoval především strach o Veragina.

Jak se tak vraceli po proudu zpátky, začalo jí docházet, jak daleko včera s jednorožcem utekli. Cesta vedla stále dál, hladina řeky se stříbřitě třpytila, stromy šuměly, ale nikde ani náznak, že by se blížili k mýtině. Už byli na cestě bezmála hodinu a pořád nic.

„Jak rychle jsi musel běžet,“ řekla jednorožci s úžasem.

Konečně došli k cíli. Před nimi se otevřela malá šedá mýtina s vysokou trávou. Ale po Veraginovi ani stopa. U stromu, ke kterému byl připoutaný, našla ležet jen jeho kabát. Vzala ho do rukou. Co když někoho napadl? Co když někomu ublížil? Potom by se již kletba nedala zvrátit. Ale co když ho Dargwlk zabil?

Aranis se sevřel žaludek. Obešla mýtinu ze všech stran, ale nic nenašla. Panika a bezradnost se jí začaly zmocňovat čím dál usilovněji.

Náhle si povšimla tmavé skvrny na jednom z trnitých keřů. Jeho listy byly od krve. Určitě to byla krev! Aranis se zděsila. Posléze si všimla i zválené trávy a stop vedoucích do lesa. Vydala se po nich. Její jemné smysly a bystré vnímání okamžitě zaznamenaly polámané větvičky, pocuchané keře a hluboké rýhy a dokonce i otisky tlap v půdě.

Nemusela jít daleko, když konečně narazila na Veragina.

Ležel opřený o strom, v potrhaných kalhotách a bez košile, s velkými krvavými šrámy a škrábanci na hrudi. Ve tváři byl bílý jako stěna, oči měl zavřené a na bradě mu krvácely tři hluboké šrámy. Vypadal jako mrtvý. Aranis k němu rychle spěchala, jednorožec se jí držel za zády.

„Veragine!“ vydechla vyděšeně a padla vedle něj na kolena. Zdálo se, že sotva dýchá. Opatrně ho vzala za zakrvácenou bradu a popleskala ho po tváři. „Veragine, slyšíš mě?“

Pohnul hlavou a cosi zamručel. Potom pomalu a ztěžka zvedl víčka. Oči měl zarudlé a unavené a rozcuchané vlasy mu padaly do obličeje. Aranis si prohlédla jeho rány, vypadaly ošklivě, ale nebylo to vážné.

„Aranis…“ zašeptal slabě.

„Jsem u tebe,“ vyhrkla a něžně ho pohladila po tváři. Byl nezvykle studený. Od okamžiku, kdy se v něm opět probudil Mordat, býval rozpálený jako oheň, ale nyní byl studený jako kus ledu. Bylo zřejmé, že nebyl v pořádku.

Ztěžka se nadechl a trochu se posunul, aby se mohl lépe posadit. Aranis ho sledovala utrápenýma očima. Raději by tu na jeho místě ležela ona sama. Jasně vnímala jeho pocity; byl slabý, příliš slabý. Dokonce i zlo uvnitř něho se zdálo být příliš vyčerpané na to, aby ho ovládalo.

Přisedla si k němu a odhrnula mu vlasy z očí. Zadíval se na ni. „Co se stalo, Veragine?“

„Příliš si toho nepamatuju,“ zasípal. „Vím, že jsem bojoval s Drikorem. A zahnal… zahnal jsem ho na útěk. Chtěl běžet za tebou, ale nakonec se vrátil zpátky sem. Nejspíš doufal, že mě oklame.“ Hořce se ušklíbl. „Ale já ho našel. Snadno. Velmi snadno… a zabil jsem ho.“

„Je mrtvý?“ podivila se Aranis.

„Je,“ potvrdil Veragin s trpkým úsměvem na rtech. Zavírala se mu víčka a mluvil tichým, přidušeným hlasem.

„Kde je, Veragine?“

„Nevím… Musel jsem potom skončit tady. Byl jsem oslabený z boje a čekal tady až do svítání.“

„Jak je ti? Jak se cítíš?“ strachovala se a on ji chytil za ruku. Náhle a prudce, až se lekla.

Vyčerpaně její dlaň stiskl a mdle se na ni usmál.

„Teď už dobře. Když jsi tady…“

Nevěděla, co mu na to říct. Jen se na něho soucitně dívala. Bylo to nezvyklé, vidět ho tak vyčerpaného a slabého. Rvalo jí to srdce. Pohladila ho po ruce, kterou jí svíral dlaň. „Jsi zraněný.“

„To nic není,“ opáčil klidně. „Zahojí se to. Rány nejsou to, co mě oslabuje. To ta kletba. Bylo to strašné… cítil jsem, jak se mi napíná a trhá každičká část v těle. Musím zase nabrat síly.“

„Ano. Budeš zase v pořádku,“ ujišťovala Aranis spíše sama sebe. „Mrzí mě, že jsem tě opustila, Veragine. Měla jsem tu zůstat s tebou.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Musela jsi utéct. Kdyby tě nezabil Drikor, udělal bych to já. Musela jsi ochránit jednorožce.“

„Ano,“ sklonila hlavu. „Ach, Veragine, kdybys věděl…“

„Co?“

„Napadl mě démon z hory Karkadúr. Doběhli jsme až tam, k vodopádu Ilbrix.“

„Napadl tě démon z hory?“ zděsil se Veragin.

„Ano. Byla jen jediná možnost, jak se mu ubránit. Cítila jsem totiž, že je mrtvý, že je to bytost ze smrti. A tak jsem povolala Akeltas.“

„Nemožné,“ zasípal Veragin s vytřeštěnýma očima.

„Ale ano, možné, i když neuvěřitelné,“ opáčila s úsměvem. „Skutečně přiletěli a odnesli jeho duši tam, kam patří.“

„Setkala ses s Akeltas?“

„Setkala.“

„S tvory známými jen z legend…“

„Přesně s těmi.“

„A přežila jsi.“

„Přežila.“

Užasle a zcela šokovaně na ni hleděl. „Myslím, že to všechno raději zaspím.“

Aranis se usmála. „Potřebuješ si odpočinout.“

Přikývl a elfka ho nechala, aby si položil hlavu do jejího klína. Přehodila přes něj jeho kožený plášť a začala ho prsty jemně hladit ve vlasech. Netrvalo dlouho a usnul. Aranis s jednorožcem s ním zůstali, dokud se znovu neprobudil.

Orrimové

N elil pomalu otevřela oči. Ihned se ozvala ostrá bolest, vystřelující jí od krční páteře do mozku. Hlava se jí točila a celé tělo měla ztuhlé a rozbolavělé. Něco podobného ještě nezažila. Zrak jí zastřela mlhavá záře a k tomu zaslechla nějaké hluboké, nesrozumitelné hlasy. Konečně se probrala natolik, aby zjistila, že sedí přivázaná ke stromu a na temeni hlavy má velkou bouli. Všude kolem stály vysoké, štíhlé, ale suché a sešlé stromy. Byla v Kelonském lese. Řídké koruny zářily zlatavými a žlutými barvami, jak jimi prosvěcovaly sluneční paprsky, suchá žlutá tráva se vlnila v lehkém vánku a světle hnědá kůra kmenů se pomalu loupala a opad ávala.

Jakmile Nelil rozeznala vrčící postavy pobíhající kolem ní, začala okamžitě hlasitě ječet.

Byli to kirlopové. Velcí a mohutní, s hustou, tmavohnědou srstí, svalnatými pažemi a obrovskými tlapami. Zpod helem jim trčely černé, zakroucené rohy a kančí rypáky s dlouhými kly. Ale nejděsivěji působily jejich prázdné oči; malé a kruté, pouze bělma bez zorniček.

Poskakovali kolem a dorozumívali se vrčivými skřeky a mácháním sekyr a mečů. Zdálo se, že Nelil zatáhli do jakéhosi tábora. Doutnalo tu ohniště, vedle něj leželo rozporcované nějaké zvíře a po zemi se povalovaly kožešiny, sloužící nejspíš jako deky nebo přikrývky. Páchlo to tu kouřem, krví, špínou a potem. Puch nestvůr zcela zastřel příjemnou a svěží vůni lesa. Mezi kirlopy se pohybovalo i několik noxogů, z jejichž pachu se člověku zvedal žaludek.

Jakmile Nelil začala křičet, dva z kirlopů k ní střelhbitě přiskočili a před nosem jí výhrůžně zamávali černou sekyrou. Princezna hned zmlkla.

„Trugh!“ zavrčel na ni jeden z nich. Jeho dech páchl po syrovém mase. Nelil se ušklíbla a odvrátila od něj hlavu. Do očí se jí nahrnuly slzy. Doufala, že až se vzbudí, zjistí, že to všechno byl jen zlý sen.

Jenomže nebyl.

„Trugh!“ zopakoval druhý netvor a přiložil ostří svého ozubeného meče k jejímu hrdlu. Nelil zavzlykala a kirlop slastně zachrčel. Vtom k nim ale přiběhl jiný kirlop a oba své druhy zlostně okřikl: „Ug!“

Oba kirlopové se na něj nechápavě otočili. „Dergir!“ zavrčeli a ukázali na Nelil tlapou. Ta na ně jen vyděšeně kulila oči.

„ Ug!“ zařval znovu jejich druh. Byl větší a silnější než ostatní. A jeden roh měl useknutý.

Nelil si pomyslela, že to musí být jejich vůdce.

„Errir!“ pohodil hlavou směrem k ní. „Gra grum!“

Kirlopové cosi zachroptěli, sklonili sekyry a odpotáceli se mezi stromy. Jejich vůdce hrdě zvedl hlavu a přikročil k Nelil, která se třásla strachy. Byla špinavá, vlasy měla rozcuchané a šaty služebné, v nichž utekla, potrhané. Netvor se k ní sklonil a nakrčil rypák.

„Ug Kekhg,“ sykl tiše a prázdné oči mu zaplály. Nelil ale neměla sebemenší tušení, co se jí snaží říct. „Ug Kekhg!“ zopakoval netvor hlasitěji.

„Tr-tv-trvoje!.“ zavrčel najednou namáhavě, div si nepřekroutil jazyk. Nelil svraštila čelo.

„Trvoje?“ zašeptala v slzách. A náhle jí to došlo. „Tvoje! To chceš říct?“

„Tvoje grum-Kekhg ,“ zavrčel kirlop. Nelil na něj jen nechápavě civě la.

„Tvoje grum !“ vrčel vztekle. „Grum! Gral! Gral-kral!“

Princezna usilovně přemýšlela, co ta slova mohou znamenat. Kral … No ovšem! Král! Vykřikla: „Král… král je mrtvý! Zemřel!“

„Tvoje kral-Kekhg ,“ zasípal netvor s vítězným úšklebkem a opět se narovnal.

„Počkej! Nerozumím tomu!“ zoufala Nelil. „Chceš říct… moje královna? Ano? Myslíš tím Kassandru?“

Kirlop jen suše přikývl. „Kekhg.“

„Co to znamená?“ naléhala princezna zoufale.

Netvor vycenil tesáky, vytasil meč a přitiskl jí ho ke krku. Nelil vyděšeně vykřikla. Cítila, jak jí ozubené ostří tlačí na kůži. „Kekhg,“ zopakoval kirlop klidně a zasunul meč do pochvy. Narovnal se a odkráčel.

Nelil za ním jen vyjeveně zírala. A pak jí všechno došlo. „Smrt…“ zašeptala roztřeseným hlasem. „Chtějí mě vyměnit za Kassandru. To ji chtějí zabít!“

Srdce se jí rozbušilo jako o závod. Musí něco udělat! I když Kassandru nemá v lásce a někdy by se jí opravdu ráda zbavila, nemůže dovolit, aby ji tyhle zrůdy zabily! Musí se odtud nějak dostat!

Najednou se odkudsi přiřítila skupina čtyř zadýchaných a zkrvavených kirlopů a stanula přímo před svým vůdcem. Kirlopové funěli a supěli, sotva popadali dech. Něco jednorohému horečně vykládali ve svém odporném jazyce, pokud se tomu tak vůbec dalo říkat, a jeden z nich něco držel v tlapě. Neustále s tím máchal a upozorňoval na to velitele. Nelil nedokázala rozpoznat, co to je, ani nevěděla, co se děje. Netvoři vypadali velice znepokojeně a rozzuřeně.

Až náhle konečně poznala, co to zrůda drží v tlapě. Kirlop kolem sebe mával lidskou hlavou!

Žaludek se jí zvedl tak prudce, že nedokázala potlačit zvracení. Vyzvracela se na zem vedle sebe a zděšeně zalapala po dechu. Tohle bylo horší než nejhorší noční můra. Stvůry se nejspíš museli utkat s královskými vojáky. Určitě už ji všude hledají, Kassandra možná nechala pročesat celý les. Ale jak to tak vypadá, kirlopové mají své špehy a hlídky po celém hvozdu.

Donutila se odvrátit zrak od povykujících netvorů a useknuté hlavy nebohého vojáka a začala zběsile uvažovat, jak se odtud dostane. Ale neviděla žádnou možnost, žádnou naději na záchranu. Vlastně si ani nebyla jistá, co přesně kirlopové chystají. Možná se mýlila. Ale jaký jiný důvod by vysvětloval, že je stále ještě naživu? Určitě mají spadeno na královnu.

Od doutnajícího ohniště se k ní připotácela jedna ze zrůd. Tentokrát to byl noxog. Z jeho puchu se jí opět začal zvedat žaludek, v ústech cítila pachuť žaludečních šťáv. Noxog vytáhl malý nůž a sklonil se k ní.

„Co to děláš?“ zasípala Nelil vystrašeně, ale noxog jí jen přeřízl provazy, které ji poutaly ke stromu. Promnula si bolavá zápěstí a nechápavě na netvora pohlédla. Byl oslizlý a shrbený, vyhublý na kost, ale přesto velmi silný. Upíral na ni velké, kalné tupé oči a cenil jehličkovité zuby. Cosi zachrčel a odbelhal se stranou. Nelil z něho nespouštěla zrak. Noxog se vydal k hromadě s rozřezaným zvířetem a přitáhl k dívce kus syrového, krvavého masa. Nejspíš část jeleních žeber, nebo co to bývalo za ubohé zvíře. Hodil maso před ni a ukázal na něj dlouhým prstem.

Nelil na krvavé maso s trčícími kostmi s odporem pohlédla. Tohle že má strčit do úst? Tohle má sníst? Zhnuseně se opět podívala na noxoga. Ten znovu ukázal na maso a vydal ze sebe jakýsi mlaskavý zvuk.

„Ani náhodou,“ ušklíbla se princezna. „Tohle bych nedala do pusy, ani kdybych umírala hlady, ty obludo jedna.“

Noxog zachrčel a přiskočil k ní, až leknutím vyjekla. Slizkou rukou ji popadl za vlasy a sklonil jí obličej až ke krvavému masu tak, že se ho málem dotkla nosem.

„Ne! Ne!“ naříkala Nelil prosebně a všemožně se zapírala rukama o zem, aby se masa nedotkla.

„ Ug!“ zařval na noxoga z dálky vůdce kirlopů. Noxog se zarazil a pustil ji. Znovu ukázal na maso a potom svou kolébavou chůzí odkráčel pryč. Nelil se od syrového masa odtáhla, uslzená a špinavá. Tohle bylo tisíckrát horší než strašnější noční můra.

Seděla přivázaná ke stromu v kirlopím táboře, neschopná pohybu, zcela vyčerpaná a zoufalá. Bez naděje. Z očí se jí nepřestávaly řinout slzy, ačkoli už plakat nechtěla. A měla žízeň. Copak ty zrůdy nepotřebují pít? Nebo jim stačí jen maso a krev? Raději na to nechtěla myslet.

Náhle zaslechla nějaké zvuky. Jako by se k nim někdo blížil, z dálky sem doléhaly kroky a dusot mnoha nohou. A vítr přivanul ze západu známý štiplavý zápach. Všichni netvoři byli rázem v pohotovosti. Popadli své zbraně a shromáždili se kolem svého vůdce v přední části tábora. Zdálo se, že se zvuky přibližují právě z té strany lesa. Když vtom už se mezi stromy začaly vynořovat vysoké a mohutné postavy. Tmavé a chlupaté, ztěžka funící, s prázdnýma očima. Byli to další kirlopové. Nejméně desetičlenná skupina v čele s vysokým a robustným kirlopem s dlouhými, zatočenými rohy, které mu trčely zpod temně hnědé helmice. V levé tlapě svíral kopí s ozubeným hrotem a v druhé držel krátký, zakroucený meč. Působil tak hrozivě, až se Nelil zježily chloupky na krku.

Příchozí skupina stanula před tábořištěm, oba vůdci cosi zachroptěli, snad pozdrav, a oba sklonili hlavy.

Nelil jen bezmocně přihlížela. Nově příchozí se nahrnuli do tábora a rozvalili se na zemi. Ani se nezdáli příliš unavení. V prázdných očích jim plála podivná jiskra a vyhlíželi spíše pozorně a bystře, jako kdyby sledovali každý pohyb. A také vypadali trochu jinak, než ostatní kirlopové; byli vyšší a štíhlejší, urostlejší, ne tak zavalití, a měli delší rohy i kly. Navíc také nosili jinou zbroj. Zdálo se, že je vyrobena z tvrdšího kovu a měla barvu tmavého dřeva. Jejich zbraně byly vyvedeny v brčálově zelených barvách. Zřejmě je takto Valgar vyzbrojil, aby lépe splynuli s lesní krajinou. A tmavě hnědá do usychajícího hvozdu zapadala přímo dokonale.

Nelil stále pozorovala oba vůdce, nebo možná náčelníky, jak se mezi sebou tiše dohadují. Nakonec se otočili směrem k ní a kirlop s useknutým rohem na ni ukázal tlapou. Druhý jen pokýval hlavou a k její hrůze zamířil přímo k ní.

S očima navrch hlavy sledovala monstrum, jak se k ní přibližuje vzpřímenou a hrdou chůzí, s hlavou vysoko zdviženou. Náhle si uvědomila, že se všechny zrůdy v táboře nechovají zdaleka tak tupě, jak o nich každý tvrdil. Dokonce se mezi sebou dorozumívají řečí. A ti nově příchozí kirlopové jí přišli ještě o mnoho chytřejší než ti ostatní.

Netvor došel až k ní, se svým druhem za zády. Nelil si s odporem všimla, že mu chybí levé oko. Určitě o něj nepřišel jenom tak. Musel to být zkušený válečník. Tlapu položil na rukojeť svého meče a úkosem na ni pohlédl.

„Gra errir grum,“ zavrčel netvor za ním a ukázal na ni prstem. Nelil ani nedutala.

„Agh,“ pokýval jednooký kirlop hlavou a opět svou pozornost zaměřil na princeznu.

„Ty být prrrincezna!“

Nelil na něj vytřeštila oči. On mluví lidskou řečí? Nezmohla se na nic víc, než přikývnutí.

„Já jsem Worag. Náčelník Orrimů. Nového a dokonalejšího kmene kirlopů.“

Zkřivil tvář do pyšného úšklebku: „Jsme silnější, odolnější a drrravější. Stvořil nás sám Pán Valgar.“

„A co chcete ode mne?“ vysoukala ze sebe Nelil roztřeseně.

„Výměnu!“ Zavrčel Worag hrdelním hlasem. „Tebe za tvá krrálovna.“

„Valgar se jí chce zbavit, že?“ pípla.

„Je trrnem v jeho oku,“ opáčil netvor pobaveně. „Jsem tu, abych vznést jeho požadavky. Byl jsem prrrvní z Orrimů, koho stvořřil. Nejstrrašlivější ze všech kirlopů. Sám Pán naučit mě mluvit jako on! Já dokonce vést hlavní oddíl ve válce prroti vám. Ale ti zatrracení drrr… drraci!“ vyštěkl nasupeně, až mu od tlamy odlétly sliny. „Pán mě potrestat za mou prohru,“ řekl a ukázal na svůj prázdný oční důlek, kde bývalo oko. A Nelil bylo okamžitě jasné, jak ho Valgar potrestal.

„Ale teď se Spasiteli podařřit vytvořřit další Orrimy. Toto,“ a ukázal na skupinu monster, která s ním přišla, „je nová zkáza lidí.“ Slastně se usmál. „A bude nás víc.“

Zděšená Nelil přelétla netvory očima. Bylo jich jen deset, ale i tak působili strašlivě. Opravdu Valgar dokázal stvořit další a dokonalejší kirlopy? Pokud ano… znamená to snad, že hrozí druhá válka?

Království by již nemělo naději. Je velmi slabé a nemá již téměř žádné vojáky. Pokud Valgar zaútočí s novou armádou silnějších nestvůr, bude to konec. Nyní je ještě naléhavější než kdy jindy, aby se ztracený jednorožec dostal zpět do Etelwenu co nejdříve.

„Proč mi to vlastně všechno říkáš?“ napadlo ji náhle.

Netvor se ušklíbl a sklonil k ní hlavu: „Abys věděla, kdo se postarral o smrrrt tvé rodiny a zánik celého krrálovství.“

Princezna hlasitě polkla. Už ani nevnímala jeho hnilobný dech, páchnoucí po syrovém mase, ovládl ji jen strach a děs. Kirlop se od ní odvrátil na jednorohého druha.

„Zgart,“ pronesl pouze a jednorohý mu ukázal na mrtvého, roztrhaného jelena. Worag přikývl a zamířil k mrtvole, aby se nasytil.

Den se krátil a Nelil začínala propadat panice. Nemohla to tu už vydržet, ten pohled, ten puch, ten řev… Navíc ji bolelo celé tělo, jak stále seděla přivázaná ke stromu, bez jediného pohybu. Měla hlad a žízeň.

Najednou se strhlo nové pozdvižení. Do tábora se vraceli tři kirlopové a už z dálky šťastně chroptěli. Vedli s sebou totiž novou kořist. Dva královské vojáky.

V Nelil v tom okamžiku zadoutnal plamínek nové naděje. Ale zase pohasl v okamžiku, když si uvědomila, že tito muži ji zřejmě nezachrání. Netvoři je vláčeli mezi sebou po zemi; vojáci byli sice při vědomí, ale na nějaký odpor už neměli síly. Po čelech jim stékaly pramínky krve a jeden z nich měl na stehně velkou bodnou ránu. Vypadalo to, že se další skupina vojáků střetla s kirlopy a netvoři dva z nich zajali. A tohle všechno se teď dělo jenom kvůli Nelil.

Kirlopové dovlekli muže před Woraga a Jednorohého, jak ho v duchu Nelil pojmenovala. Muži padli na zem a ztěžka se posadili. Kirlopové začali cosi žvatlat a vysvětlovat, až je nakonec Jednorohý umlčel ostrým zasyčením. Worag si vojáky opovržlivě prohlédl a potom se obrátil přímo na Nelil.

„Vidíš, prrincezna? Pozorrně se dívala,“ vycenil zuby a opět se otočil na muže. „Tohohle nepotřebovat,“ a ukázal na muže s probodnutým stehnem. Ten zkřivil tvář do zděšeného výrazu a Nelil v jeho očích spatřila panický strach.

„Neee!“ zaječel, ale Worag kývl na kirlopa vedle něho.

„Kekhg,“ řekl pouze a netvor vytasil meč. Jediným nelítostným pohybem muži uťal hlavu. Vojákův řev umlkl.

„Néé!“ vykřikla Nelil zděšeně a rychle odvrátila tvář, aby se na tu hrůzu nemusela dívat. Žaludek už se jí zase svíral nechutí a oči ji pálily od slz. Tohle přece nemůže být pravda!

Worag se dunivě a chrčivě zasmál krutým smíchem. Potom ukázal na zbývajícího muže, který se krčil na zemi a tiše naříkal.

„Ty!“ promluvil na něho. „Vrrátíš se na Santiel a vyřřídíš krrálovna má slova. Řřekni, že jsem Worag, prrvní z nového kmene kirlopů zvaných Orrimové. Mám v moci vaši prrinceznu a pokud má žít, já chtít za ni krrálovnu.“

Voják jen roztřeseně přikývl.

„A teď ty utíkat zpět,“ poručil mu Worag klidně a muž pelášil zpátky na hrad, co mu nohy stačily.

„Nechal jsem pročesat Kelonský les, jak jste nakázala, má paní.“

Kapitán Gillot stanul před Kassandrou v Hlavní síni, aby jí podal hlášení. Již to byly téměř dva dny, co princezna Nelil zmizela, a královna byla velice znepokojená. „Zdá se, že kirlopové obsadili celou přední část lesa, střeží každý kout. Má družina se s nimi sice střetla, má paní, ale nepodařilo se jim zvítězit.“

„A po princezně ani stopy, že?“ odtušila Kassandra. Stála u jednoho z obrovských oken, jímž do tmavé místnosti dopadalo již narudlé a mdlé světlo ustupujícího dne. Blížil se soumrak. „Ani nevím, proč stále doufám. Pokud ji kirlopové opravdu zajali, není jediný důvod, proč by ji nechávali naživu.“

„Možná, že doufáte, protože cítíte, že princezna žije,“ ozval se tiše Tevlop, sedící na lavici u dlouhého stolu pod oknem. „A stejně tak to cítím i já, má paní.“

Kassandra se k němu sklesle obrátila. Den ode dne se cítila slabší a slabší. Víra ji opouštěla a měla pocit, že se na ni hrne jedno neštěstí za druhým. A byla na to všechno sama. Úplně sama…

Tevlop se na ni díval se soucitným výrazem. On byl teď jedinou její oporou a útěchou v těchto těžkých dnech. A královna si toho byla velmi dobře vědoma.

„Co hodláte učinit teď, paní?“ zeptal se Gillot naproti ní.

Kassandra hleděla někam daleko za něj, hluboce ponořená do svých myšlenek. Poté nepřítomně řekla: „Já nevím, kapitáne,“ a podívala se na něj. „Nevím teď vůbec nic…“

„Možná ji kirlopové nezajali,“ prohlásil Tevlop odhodlaně a vstal. „Možná se prostě jen ztratila.“

„Ale Tevlope, tomu přece sám nevěříš!“ zavrtěla královna hlavou a nervózně přešla na druhou stranu místnosti. Její kroky duněly ozvěnou, která je odrážela od klenutého černého stropu. „Kam by se asi tak poděla? Koně, kterého si vzala ze stájí, jsme našli jen kousek od lesa, na hřbitov ani nedojela! Prohledali jsme celé okolí a nikde ani stopy. A víme, že se nepřátelé skrývají právě v Kelonském lese. Sledují nás, číhají kolem, čekají na sebemenší známku slabosti, na příležitost k útoku. Myslíš, že by si nevšimli osamocené dívky na koni? A že by v ní nepoznali královskou dceru?“

„Co si tedy myslíte Vy, má paní?“ zeptal se Tevlop posléze.

„Co si myslím?“ zopakovala Kassandra strnule. „Příliš velkou naději si nedělám. Pokud Nelil opravdu padla do rukou kirlopů, čemuž věřím, bez váhání ji zabijí. Možná, že už je dávno…“ Nedokázala větu dokončit. Nadechla se a pokračovala pevným hlasem. „Nepřestanu ji hledat, Tevlope. A najdu ji, ať už živou, či mrtvou.“

Rádce se na ni hrdě usmál.

„Proto nepřestávejte v pátrání, Gillote. Musíte ji najít!“ poručila kapitánovi.

„Ale královno, už takhle jsme utrpěli velké ztráty, když nás kirlopové odpoledne přepadli. Vyvázlo jen několik mých mužů. A vojáci jsou potřeba tady, na obranu města.“

Kassandra se zatvářila zoufale. Bezradně přešla k trůnu a unaveně na něj dosedla. „Toho jsem si vědoma,“ povzdechla si. „Co tedy navrhujete?“

„Vezmu dva své nejlepší muže a pokusíme se princeznu vypátrat. V tichosti, nenápadně. Žádný poplach, žádný přímý útok.“

„Když myslíte, že to dokážete,“ souhlasila nakonec váhavě.

„Mám počkat do svítání?“

„Raději ano. Ty stvůry se ve tmě vyžívají. Říká se, že v noci se všechny jejich smysly zbystřují.“

„Jak si přejete, má paní,“ přikývl kapitán, ale vtom se se skřípěním otevřely obrovské dvoukřídlé dveře a dovnitř napochodoval jeden ze strážných. Přistoupil ke Gillotovi a rázně se Kassandře uklonil. Potom kapitánovi cosi pošeptal. Gillot se zatvářil ohromeně a pohlédl na královnu.

„Zdá se, že se objevil jeden z mužů, kterého jsme dnes při přepadení kirlopy v lese ztratili,“ oznámil jí. „Mysleli jsme, že je mrtvý.“

„To je dobrá zpráva, ne?“ poznamenala Kassandra.

„To jistě,“ potvrdil kapitán. „Ten muž si s Vámi přeje mluvit, paní.“

„Tak ať vejde,“ opáčila se samozřejmostí a pohlédla na strážného. Ten jen přikývl a odpochodoval zpátky ke dveřím. Vzápětí do síně vešel mladý voják v zakrvácené zbroji a vyčerpaně doklopýtal až ke Kassandře. V obličeji byl bílý jako stěna, oči měl opuchlé a na čele měl zaschlou krev.

„U Akeltas!“ zvolala královna pohoršeně. „Vždyť ten muž potřebuje okamžitě lékaře!“

„Ne!“ zasípal voják ztěžka a padl na kolena. „Nejdříve Vám musím… něco důležitého povědět, má paní…“

„Jste raněn,“ namítl ustaraně Tevlop.

„Jedná se o princeznu!“ vyhrkl voják a Kassandra zpozorněla.

„Co víš?“ vybídla ho zaujatě a napřímila se.

„Ty stvůry nás zajaly… Mě a mého přítele,“ spustil unaveně. Po tváři mu začaly stékat slzy. Zdálo se, že je v šoku. „Jeho zabili. Popravili ho jako zvíře přímo přede mnou… Ale viděl jsem ji, paní. Princeznu Nelil. Byla tam, v jejich táboře. Živá.“

Kassandra si oddychla. Žije! Nelil žije! Neuvěřitelné! Už přestávala doufat. Cítila se, jako by jí spadl ze srdce obrovský balvan. Ať už mezi ní a princeznou panovaly jakékoli sváry, přece jenom ji znala téměř odmalička a svým způsobem ji měla ráda. Vždyť to byla sestra jejího manžela. Dcera krále Leodhena.

„Tak ona žije!“ vydechla.

„Ano…“ pokračoval voják. „Ale drží ji jako zajatce. A do tábořiště přišli noví kirlopové, má paní. Další stvůry! Orrimové! Mluvil jsem s jejich vůdcem. On je horší, mnohem horší než ostatní… je to netvor! Netvor!“

„Počkej! Jak to myslíš, že jsi s ním mluvil?“ zarazila ho Kassandra udiveně.

„No ano! On mluví naším jazykem! Mluví lidskou řečí,“ kroutil zoufale hlavou voják. „Mám Vám vyřídit, že černý čaroděj stvořil nový druh kirlopů… jsou strašlivější, silnější… A on… on jim velí…“

„Kdo?“

„Říká si Worag,“ vydechl muž vyděšeně. „A vrátí nám princeznu jedině výměnou za Vás, má paní…“

Kassandra se zdrceně zabořila do trůnu. To není možné! V hlavě měla zmatek. Mozek jí pracoval na plné obrátky, před očima se jí mlžilo. Co si teď počne?

„To nemůže být pravda,“ zíral na vojáka užasle Tevlop.

„Výměnou za naši královnu?!“ zahřměl kapitán Gillot. „Copak jste se zbláznili?!“

„Nechal mě naživu jen proto, abych vám toto sdělil.“

„Dobrá,“ hlesla Kassandra omráčeně. „Můžeš jít. Řekni strážným venku, ať tě dovedou k léčiteli.“

Muž horečně přikývl a odklopýtal ke dveřím. Tevlop se zděšeným výrazem přistoupil ke Kassandře.

„Má paní…“

„Počkejte. Musím si to všechno ujasnit,“ přerušila rádce s prsty přiloženými ke spánkům. „Takže Valgar začal vytvářet nové druhy kirlopů, a podle všeho jsou ještě dokonalejší než ti, které známe. A ke všemu se zdá, že noví netvoři jsou dokonce inteligentní.“

„A je v tom snad nějaký rozdíl, královno?“ mračil se Gillot. „Tupí nebo chytří, není to jedno?“

„Není,“ zavrtěla Kassandra hlavou. „Nechápete? Předtím to byly jen vraždící stroje, hroudy masa. Bezvýhradně plnili Valgarovy příkazy a nejspíš ani nebyli schopní racionálního uvažování. Zabíjení byla jejich přirozenost. Ale nyní, pokud jsou opravdu inteligentní, dokážou přemýšlet a budou schopni předem naplánovat každý útok, každý boj. Vše mohou promýšlet, mohou zvažovat všechna pro a proti. Navíc si nyní již dokážou uvědomit, co je to smrt, co to znamená zbavit někoho života. A to je činí mnohem nebezpečnější a hrozivější nežli dřív.“

„Královna má pravdu,“ souhlasil Tevlop. „Tohle není dobré.“

„Ale nevíme, kolik jich Valgar dokáže stvořit a jak dlouho mu to může trvat. Ovšem pokud se mu podaří vytvořit další armádu, je s námi konec.“

Pohlédla na oba muže. „Naší jedinou nadějí zůstává princezna Aranis a Posvátný jednorožec.“

„Kdybychom tak měli alespoň nějaké zprávy o jejich výpravě,“ povzdechl si Tevlop.

„Bohužel nemáme. Nevíme vůbec nic,“ dodala Kassandra sklesle.

„I když,“ zamyslel se Tevlop, „možná vím o někom, kdo ví více než my. Čaroděj Orlin má přehled o všem.“

„To ano,“ usmála se Kassandra. „Ale naneštěstí není možnost, jak se s ním spojit. Navíc by nám dal přece sám vědět, kdyby se přihodilo něco důležitého.“

„Možná je příliš zaneprázdněný,“ napadlo Tevlopa.

„Co tedy navrhuješ?“

„Mohli bychom ho kontaktovat prostřednictvím Magické holubice.“

„Ale království žádnou takovou nemá, Tevlope.“

„Ale máme ty obyčejné. Bude sice trvat dlouho, než holubice dorazí do Nimiliedu, ale poté nám Orlin může zpátky se zprávou poslat tu svou, Magickou.“

„To je pravda,“ pokývala Kassandra uznale hlavou. Konečně dobrý nápad.

„Poslyšte, zajisté je to skvělý plán, ale co kdybychom se vrátili k výměně princezny za královnu?“ vložil se do jejich rozhovoru kapitán Gillot.

A Kassandru rázem přešel úsměv.

„Ovšem. Teď už víme, proč ji kirlopové nezabili. Valgar se mě chce zbavit.“

„To je logické,“ odvětil kapitán. „Ale co nyní uděláme?“

„Nevím,“ přiznala Kassandra. „Opravdu nevím…“

„Musíme něco vymyslet. Teď, když víme, že je princezna naživu,“ poznamenal rádce.

„Ale co? Jejich tábořiště je jistě plné zrůd, a navíc teď přitáhli ti noví … Orrimové. Co zmůžeme? Zabijí ji, pokud se tam pokusíme vniknout.“

Založila ruce na hrudi. „To znamená, že váš plán, kapitáne, se zamítá. Již nemusíte po Nelil pátrat.“ Zavrtěla hlavou a povzdechla si. „Musím si to všechno promyslet.“

„Jistě, paní,“ unaveně přitakal Tevlop a Kassandra vstala.

„Pošli Orlinovi tu holubici, Tevlope. A kdyby něco, budu ve své komnatě,“ řekla pouze a zamířila ke dveřím.

Když udýchaný a překvapený Tevlop, už v županu, se zamračeným kapitánem dorazili do Hlavní síně, Kassandra již seděla na svém trůnu. Celý večer přemýšlela nad únosem Nelil, velmi ji to sužovalo, než dostala nečekaný nápad. Nechala zavolat své dva nejvěrnější, aby je obeznámila se svými myšlenkami. Rudé světlo z pochodní zavěšených na mohutných sloupech dodávalo místnosti tajemný vzhled. V síni vládla tma a stíny, jen po lesklé podlaze se plazilo bílé světlo měsíce, které dovnitř prosvítalo dvěma obrovskými okny.

„Má paní?“ oslovil ji Tevlop a vrhl na ni nedočkavý pohled. „Stalo se něco?“

Kassandra místo odpovědi rázně vstala, až její dlouhé šaty zašustily. „Hned ráno vyšlete do Kelonského lesa posla za vůdcem kirlopů nebo těch Orrimů, ať jim sdělí, že jsme se již rozhodli. Setkáme se na poli před Kelonským lesem v pravé poledne a provedeme výměnu.“

„Paní?“ zamračil se Gillot, kterému se to celé nezdálo.

Kassandra hrdě zvedla bradu. „Myslím, že mám plán.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .