Karneval spisovatelů v New Yorku

Když Jaroslav Seifert přisoudil spisovatelům funkci „svědomí národa“, vyjádřil tím, co by spisovatelé měli být a co občas snad i jsou; nikoli co byli v letech tehdy právě uplynulých a co leckdy byli, jsou a asi i budou v různých dobách a po různu na zeměkouli. Émile Zola, Ferdinand Céline i Ezra Pound byli spisovatelé, ale kdežto jeden hájil oběť antisemi tismu, druhý volal po židovské krvi v době, kdy to nebyla jen metafora, a třetí se nad tou krví už prolitou nepokrytě radoval. Stejně konkrétní krev „reakcionářů a zrádců“ požadovali nejen literární trpaslíci jako Ivan Skála („Psům psí smrt!“), ale i laureát Nobelovy ceny Michail Šolochov. Jiný laureát téže ceny, Pablo Neruda, ještě ve svých pamětech vydaných dávno po odhaleních „kultu osobnosti“ s dojetím vzpomíná na svého přítele prokurátora Višinského. Spisovatelský talent zaručuje jenom schopnost psát; jinak nic.

To se znovu potvrdilo na Mezinárodním kongresu klubu PEN, pořádaném v lednu letošního roku v New Yorku. O čem se tam skoro vůbec nemluvilo, byla literatura. Musím proto souhlasit s většinou amerického tisku, jemuž se, jak s podi vením konstatoval Hans Magnus Enzensberger, kongres je vil jako „menší ideologická válka, vedená tlupou negramotů – většinou cizinců – běsnících proti americké demokracii“. Hans Magnusova charakteristika amerického pohledu na kongres je ovšem ironická – mně připadá výstižná. Lze snad za gramotný projev považovat hysterická vystoupení Güntera Grasse, jež vyvrcholila touto perlou politické moudrosti? „Je kapitalismus lepší než gulagový komunismus?“ otázal se Günter. „Já myslím, že ne.“ Kdoví, zda by stejné rovnítko udělal autor Plechového bubínku mezi americkým kapitalismem a aušvicovým socialismem. Pochybuju. Připomínka Aušvicu by totiž poněkud pošramotila nárok jeho a jeho německých kolegů poučovat – jak to vehementně činili – Američany o demokracii.

V „menší ideologické válce“ levičáků proti Americe se vůbec projevily všechny nám exulantům, uprchlým z jejich utopie, dobře známé příznaky pominutí smyslů. Především to, co náš přítel Kingsley Amis kdysi nazval „selektivním rozhořčením“. A to hned první den, a to velmi kuriózně.

Selektivní rozhořčení

Na pozvání prezidenta americké sekce PEN Normana Mailera uvítal totiž účastníky oficiálním projevem americký státní sekretář George Schultz. Jak se na státníka sluší, nesnažil se být originální: řekl jen prostě a jasně několik základních pravd, jež nám jsou drahé, lidem odjakživa žijícím na Západě však zřejmě laciné. „Jednou z prvních povinností intelektuála,“ pravil Schultz, „je myslet jasně a rozlišovat. … Zdá se mi, že učí-li nás dvacáté století vůbec něco, pak je to poznatek, jak nebezpečné je oddělovat stát od jeho historických a sociálních atributů. Je intelektuálně hazardní přehlížet řadu rozdílů mezi státy – rozdílů, které jsou rozhodující, mají-li mít debaty o politice a umění nějaký smysl.“ A dále: „Bylo by ironické, kdyby intelektuální svobodu měli oceňovat pouze v zemích, kde neexistuje, a brát ji jako samozřejmost – nebo dokonce zlehčovat – v zemích, kde kvete.“

Což obojí – přehlížení rozdílů mezi demokratickým a totalitním státem, a nezájem o téma svobody – předvedli mnozí západní spisovatelé na kongresu téměř ve stylu Horsta Wessela. Když Schultz například uvedl, že Američané požívají „svobody od oficiální cenzury“, sálem zazněl smích a syčení a několik obzvlášť revolučních revolucionářů dokonce demonstrativně odešlo. Sotva státní sekretář skončil, rozběsnil se E. L. Doctorow (autor Ragtimu, jenž v románě Kniha Danielova, podobně jako Grass, jenže po americku, neviděl žádný rozdíl mezi Aušvicem a Disneylandem) a vynadal Mailerovi, že pozval na kongres reprezentanta „ideologicky nejpravičáčtější administrativy, jakou kdy tahle země měla“. Symptomatické: Doctorowovi ani nenapadlo, že v sále mohou být taky lidé, jimž „pravicové“ zaměření Reaganovy vlády nevadí, nebo je jim dokonce vítané. Rozhořčoval se prostě jakoby „za všechny shromážděné“. Nebylo to v podstatě nic jiného než známé přesvědčení někdejších českých komunistů, že třicet šest procent představuje většinu národa, tak zvanou „zdrcující“. A bylo to ovšem typicky selektivní rozhořčení. Brzo po Schultzovi oslovil shromáždění Amadou-Mahtar M’bow, senegalský předseda UNESCA. Při jeho projevu se neozývalo žádné syčení, žádné výkřiky protestu a nikdo demonstrativně neopouštěl sál, neboť nikomu nevadí, že tento pán prosazuje v organizaci UNESCO Sověty podporované tzv. licencování žurnalistů. Podle téhle vymoženosti by státy měly právo pouštět do země pouze ty novináře, které si vyberou, a pokud se jim jejich psaní nebude líbit, měly by právo odebrat jim „licenci“. Srovnejte, co řekl Schultz, s tím, za čím stojí M’bow.

Asi potom budete souhlasit s peruánským spisovatelem Mariem Vargasem Llosou, jedním z nejrozumnějších lidí na kongresu: „Proti přítomnosti pana M’bowa se zdaleka neprotestovalo tolik jako proti přítomnosti pana Schultze. Přitom, jak víte, UNESCO se postavilo proti nám vytvořením Světových pravidel pro informace (World Information Order), což je ve skutečnosti cenzura. Já proto skutečně lituji, že se neozývaly výkřiky protestu proti organizaci, která nás zrazuje.“

M’bowem se počet profesionálních politiků přítomných na kongresu zdaleka nevyčerpal. Přišel bývalý předseda kanadské vlády pan Pierre Trudeau, dnes, kdy už se nemusí ohlížet na voliče, nepokrytý obdivovatel Sovětského svazu. Dostavil se někdejší americký prezidentský kandidát George McGovern a z Rakouska Bruno Kreisky. George McGovern kongresu sdělil, že jeho porážka v prezidentských volbách jenom ukazuje, jak americký lid postrádá představivost. Nikdo z urážlivých se však neurazil touto implicitní sebechválou (jež spíše než o amerických voličích vypověděla cosi zajímavého o těch, co ho nezvolili). Korunu všemu nasadil Kreisky: mělo by se prý vyhovět všem požadavkům teroristů. A pokud jde o jejich šedou eminenci Kaddáfího? „Je to revolucionář,“ prohlásil rakouský socialista, „a já jsem evolucionista.“ Pro pana Kreiského rozdíl zřejmě zanedbatelný. Nikdo se neurazil, nikdo neprotestoval.

Přátelský potlesk přivítal také pána jménem Omar Cabezas Lacayo, jenž – kromě toho, že napsal jednu knihu pamětí – je civilním povoláním vysokým pracovníkem ministerstva vnitra lidově demokratické Nikaraguy; jinými slovy pánem přes cenzuru a přes nápravná zařízení.

O cenzuře se na kongresu mluvilo hodně a samozřejmě nejhůře dopadly Spojené státy. Barbara Parkerová z organizace People for the American Way usvědčovala sekretáře Schultze ze lži, neboť prý ve čtyřiceti šesti z padesáti států americké Unie se dály pokusy odstranit některé knihy ze školních knihoven a čtyřicet procent takových pokusů bylo „aspoň částečně úspěšných“. Na tohle zmatení pojmů jsme my ovšem už zvyklí, ale na kongresu nepřišlo nikomu nic divné. Schultz tvrdil, že v USA neexistuje „oficiální“, ústřední cenzura – to nemohl nikdo popřít –, kdežto Parkerová hovořila o „cenzuře“ vykonávané rodičovskými sdruženími. Nikdo si neuvědomil, že stát knihy nekupuje, nanejvýš je zakazuje, kdežto školní knihovny jsou normální zákazníci a mají – jako každý jiný zákazník – právo rozhodnout, co koupí a co ne. Jestliže československý stát zakáže Kunderu, Kundera nebude (kromě výtisků propašovaných ze Západu, jejichž majitelství se trestá). Jestliže dítě chtivé Milence lady Chatterleyové nenajde knihu v knihovně obecné školy ve Whisky Slide, zajde si do knihovny v Gin Ups, tři míle odtud, a jeho uměnímilovnost bude ukojena.

Pan Omar Lacayo není ovšem školní knihovnicí ve Whisky Slide, ale vnitrákem v Nikaragui a jejím vrchním cenzorem. Na to se ho paní Parkerová ani jiní protestanti nevyptávali. Museli přijít až lidé z tzv. východní Evropy, jako Jugoslávec Danilo Kiš a Maďar Sándor Csoóri, aby se tajného otázali, jak je to vlastně v Nikaragui s tou cenzurou. Tajný byl nucen připustit, že jeho stát nařídil „omezené omezení svobody tisku“, ale hned to svedl na Spojené státy: cenzuru zavedli ne proto, že je to zvykem ve všech marx-leninských režimech, ale protože jeho stranovládu ohrožují Spojené státy. Vším, i komunismem, jsou vini Američani.

Když proto na otázku, co říká řádění cenzury v Americe, jeden asijský autor, mluvící lámanou angličtinou, reagoval slovy: „Co? Cenzura? V Americe?“, domnívali se pokrokoví, že asi nerozuměl.

A s chutí si z Ameriky udělali fackovacího panáka.

Prašť jako uhoď

Fackování se neslo většinou ve smyslu hesla: svět ovládají dvě velmoci, jež si navzájem nemají vůbec, ale vůbec co vyčítat. Zde se Günter Grass opět prokázal býti vynikajícím znalcem. Czesław Miłosz, polský exilový básník a nositel Nobelovy ceny, mluvil o utopiích; poznamenal, že mnozí spisovatelé se „stavějí nepřátelsky ke státům, které nenabízejí žádné utopické sliby“, a pokračoval: „V tomto století byly nepočítané milióny lidí zabity ve jménu utopií – ať už ,pokrokových‘ nebo ,reakčních‘ – a vždy se našli spisovatelé, kteří dodali přesvědčivé ospravedlnění takových masakrů.“ A vždycky, pokračoval Miłosz, se taky našli spisovatelé, kteří cenzurovali jiné spisovatele. „Nedávno jsem četl,“ pravil, „článek západoněmeckého literárního kritika, jenž oslavoval Sartra za to, jak napadl Camuse, ale vůbec se nezmínil, oč vlastně ve sporu mezi nimi šlo. Camus se dopustil zločinu zmínkou o existenci gulagu. Sartrovi velice ležela na srdci nespravedlnost v jeho části světa, ale odmítal cítit jakoukoliv lítost nad milióny obětí utracených ve jménu fraškovité historické nutnosti.“ Na to se vztyčil Günter Grass a vyjádřil pohoršení nad tím, že někteří lidé pokládají za nutné v diskusi o nepodařených utopiích pořád a pořád jmenovat Sovětský svaz. Proč prý se nemluví také o nepodařené „kapitalistické utopii“? Miłosz se mu trpělivě snažil vysvětlit, že mluvit o utopické vizi kapitalismu je prostě nesprávné. „Kapitalismus vznikl přirozeným růstem společenského života … existuje Natura devorans a Natura devorata: Příroda, která pohlcuje, a Příroda, která je pohlcována. To je pravý opak utopie.“ Německý myslitel však nepochopil. Bůhví, jestli si kdy přečetl americké Prohlášení nezávislosti, které, pokud jde o sliby, nejde dál, kam kdy kapitalismus došel: slibuje Američanům „život, svobodu a cestu za štěstím“. Všimněte si: cestu za štěstím – nikoli štěstí. Cesta implikuje jakousi námahu ze strany po ní jdoucího. Utopie slibuje čiré, ničím nezasloužené štěstí: „Každý podle svých možností, každému podle jeho potřeb.“ Do praktické němčiny se tohle překládá „Jedem das seine.“

Rovnice Spojené státy = Sovětský svaz se objevovala jako na kolotoči, v nejrůznějších formách a na nejrůznějších úrovních. Co si třeba pomyslet o charakteristice americké a sovětské literatury, jak ji přednesl australský autor Robert Hughes: „Moskva má socialistický realismus a jeho jásavě přesvědčivé obrazy produkce, pokroku, jednoty a dělnické třídy. New York má kapitalistický realismus a jeho jásavě přesvědčivé obrazy spotřeby, pokroku, kompetice a joggování. Obě ty metody vyžadují stejně banální vyprávění, k němuž práce spisovatelova nemá co přidat.“ Jinými slovy: není rozdílu mezi dílem Saula Bellowa nebo Philipa Rothe a dílem Antona Josifoviče Patolizalova a Josefa Antonoviče Poslušnikova. Vsjó ravnó. Oběma jejich vlády přikazují, jak psát. Peter Schneider podobně soudil, že jak Amerika, tak Sovětský svaz sebe pouze chválí a protivníka pouze kritizují. V životě patrně nečetl americké noviny. Když se do debaty přimísil ještě jeden Němec, Hans Christoph Buch, a zřejmě rozhořčen dosavadními odhaleními o pekle zvaném Amerika nahlas přečetl rezoluci odsuzující americkou politiku v Nikaragui, nevydržel to zas – jinak na kongresu zcela nepoliticky se projevující – Vasilij Aksjonov, podivil se, proč jsou západoněmečtí spisovatelé „tak celí říční kritizovat Spojené státy“, a poradil jim, aby „se dvakrát rozmysleli, než položí rovnítko mezi Ameriku a Sovětský svaz“. U německých Besserwisserů však asi nepochodil. On totiž v Sovětském svazu žil, kdežto oni ne. On je tedy předpojatý, kdežto jim jejich odstup od gulagu umožňuje objektivitu.

Největší bouři radikální nevole vyvolal však Saul Bellow, přední žijící americký prozaik. Přednesl věcnou, elegantní obranu americké demokracie, zmínil se kriticky o Marxovi a o „pošetilé náklonnosti amerických spisovatelů k odcizení“. Kdežto v Evropě a jinde se teoretizovalo, „americká střední třída,“ řekl, „se zabývala touhami zdravého rozumu, jako je ošacení a střecha nad hlavou“, a načrtl vývoj americké společnosti ke stále většímu blahobytu a stále větší svobodě. Vše, co tvrdil, je možno doložit statistikami a známými fakty z historie. Se zlou se přirozeně potázal. Vyskočil opět skákavý Günter Grass a na reakcionáře se obořil. „Před třemi lety, když jsem byl v New Yorku, navštívil jsem jižní Bronx,“ pravil. „Rád bych slyšel, co by vašim slovům řekli lidé v jižním Bronxu, kteří nemají střechu nad hlavou, kteří nemají co jíst ani možnost užívat svobody, jakou máte vy nebo jiní lidé v téhle zemi.“

Všimněte si: zacházení s miskitskými Indiány v Nikaragui, zavedení cenzury v té zemi, pronásledování odborů a církve, to vše se pomine jakožto nepodstatné pro celkové dobro, jež sandinisté přinášejí „lidu“, tj. velké většině. Když však Američan hájí svou zemi, že velká většina se v ní, díky demokratickému systému, těší svobodě a vysoké životní úrovni, vytáhne se na něho – abych se vyjádřil jako Karel Marx – lumpenproletariát z jižního Bronxu. Selektivní rozhořčení, selektivní kladení důrazů. Po Grassovi vyskočilo ještě několik jiných, mezi nimi jihoafrický básník Breyten Breytenbach (podle vlastního životopisu, který nedávno vydal, bývalý sovětský agent v Jižní Africe. Sověti ho ovšem hodili přes palubu, a tak zakusil několik let jihoafrického vězení) se známou tezí, že „svoboda a prosperita Spojených států spočívá možná [podtrženo mnou] na nesvobodě, chudobě a vykořisťování v mnoha velkých oblastech světa, včetně Jižní Afriky“. Tuto tvrdošíjnou tezi už mnohokrát vyvrátily studie a statistiky – viz články Oty Ulče a jeho román Špatně časovaný běženec –, ale západní radikálové přijali zřejmě za své heslo někdejší slavný výrok Antonína Novotného, že nebudeme poklonkovat před fakty.

Když se levičáci vyřádili, Saul Bellow klidně a opět věcně odpověděl. „Mluvil jsem o situaci většiny obyvatelstva v Americe. Nepokoušel jsem se zmínit o každé výjimce, o níž bych mohl mluvit.“ Těm čtenářům, kteří by snad Bellowa podezírali z nedostatku sociálního citu, doporučuji jeho román Dean’s December. Nikdo z levičáků se tak podrobně a s takovou sympatií nezabývá dnešní americkou chudinou. Takový Doctorow například neustále píše o minulosti: o minulém století, o krizi třicátých let apod. „Samozřejmě že existují výjimky. Jenom jsem prostě řekl, že filosofové svobody sedmnáctého a osmnáctého století položili základ ke struktuře, jež vytvořila společnost celkem vzato svobodnou a celkem vzato příkladně prosperující.“ Bellow také vytkl svým kritikům, že „opustili jazyk umění“ a přiklonili se k „žargonu televizních hlasatelů a k žargonu padesát a šedesát let staré radikální militantnosti“. Edward Rohstein k tomu v článku v The New Republic (24. dubna 1985) připojil: „V roce 1948 napsal George Orwell: Být dnes protiamerický znamená hulákat s tlupou výtržníků.“ Chování radikálů à la Günter Grass na kongresu poskytlo dobrou ilustraci Orwellova postřehu. Nechci však vzbudit dojem, že to byli jenom Němci, kdo se otírali o Strýčka Sama. Věrni své tradici, zúčastnili se fackování – a to v hojném počtu – i Američani. Prokázali přitom jednak svůj, rovněž tradiční, nedostatek historického smyslu, jednak nevyléčitelný idealismus. Tak třeba Toni Morrisonová, u kritiků i finančně nad jiné úspěšná černá autorka: „Kdybych byla žila tím životem, jaký pro mne od počátku plánoval [podtrženo mnou] stát, i kdybych byla Homérem, žila bych a umřela v něčí kuchyni a v životě bych nenapsala ani slovo.“ Buď je to od pohledné Toni čirá demagogie, nebo čirá neznalost dějin. „Od začátku“ amerického státu se otroctví připouštělo jenom jako okolnostmi vynucené zlo a mezi představiteli americké Unie bylo odjakživa velké množství těch, kteří „od začátku“ plánovali jeho zrušení. Potom taky došlo k čemusi, čemu se říká Občanská válka: válka vedená ve jménu amerického státu, za jednotu tohoto státu, již však tento stát nebyl ochoten přijmout za cenu další existence otroctví. V řadách armády Unie padlo ve válce 375 000 v naprosté většině bílých vojáků (mezi nimi i řada Čechů), také za to, aby Toni Morrisonová nemusela celý život trávit v cizí kuchyni. Lze na takové věci, byť i v ideologickém zápalu kongresu PEN klubu, zapomínat? Toni zapomíná. Zcela ahistoricky například uvádí, že „každý zákon tohoto státu … měl za cíl udržet mě v negramotnosti – měli bychom mít stále na paměti, že číst nebo učit se číst byl pro můj lid zločin, trestaný každou autoritou – legální i nelegální“. Tady zase Toni směšuje americkou Unii s konfederovanými státy amerického Jihu, které už sto dvacet let neexistují, a ani tam nebylo učit černochy číst trestné ve všech státech.

Americký idealismus: dle Rosy Styronové řekl sekretář Schultz ve svém projevu, že pro pouhé názory americká vláda neodmítne povolení vstupu do Spojených států nikomu. Ihned na něho vytáhli tzv. Zákon McCarrana-Waltera z roku 1952 a sekretář to slíz. Nic nepomohlo, že ve jmenovaném projevu ve skutečnosti řekl: „Spojené státy jsou nejotevřenější společnost na světě. Samozřejmě, dokonalí nejsme. … Nebylo však nikdy součástí vládou schválené politiky [zdůrazněno mnou] upírat někomu vízum jen proto, že nesouhlasí se Spojenými státy nebo s některým z jejich politických opatření. … Žádná odmítnutí se nikdy nezakládala na abstraktních názorech žadatele. … Chci ovšem říci zcela otevřeně, že odmítneme vstup do země osobám, které svými činy podrývají náš systém, u nichž je pravděpodobné, že se budou zabývat špionáží nebo vybírat peníze pro naše nepřátele, nebo jim jinak pomáhají. Příslušná rozhodnutí činí lidé, a ti jsou omylní, ale činí je v dobré víře a v souhlase s platnou politikou, jež sleduje naše národní zájmy. … Toto shromáždění je pouze jedním z mnoha svědectví o tom, jak jsme oddáni zásadě udržet svobodnou výměnu myšlenek.“

Kdo se rozhlédl po sále, musel dát sekretáři Schultzovi za pravdu. Ne ovšem Rose Styronová. Ohnala se hned skutečností, že pouze jednorázové, nikoli permanentní vstupní vízum dostali takoví účastníci kongresu jako Mohamed Darwish, Jorge Amado, Gabriel García Márquez, a že Farley Mowatovi bylo v roce 1985 vízum zcela odepřeno (nezmínila se, že po protestu byl Mowatovi vstup do USA povolen).

Co je to za lidi? Darwish je palestinský básník s úzkými vztahy k PLO. Jorge Amado je laureát Stalinovy ceny. Prý k ní přišel nevinně: psal jenom sociálně kritické romány, což je možné. García Márquez, laureát zas Nobelovy ceny, je zcela otevřený poputčik marxleninistů, dobrý přítel Fidela Castra. Farley Mowat, kanadský autor například knihy Sibir, kde líčí krásy budování Sibiře, pokládá zprávy o gulagu za přehnané. Jak vysvětlí Solženicyn, ptal se v dopise zaslaném kdysi torontskému Toronto Star, že jej, ještě jako vězně, vyléčili z rakoviny, když to tam podle něho bylo tak zlé? Mowat je také horlivým zastáncem oficiálních styků Svazu kanadských spisovatelů se svazy z lidových demokracií a ze SSSR (viz články Jana Drábka a můj v Západě č. 2/1983, s. 17). Dejme tomu, že politické názory těchto pánů jsou pouze abstraktní; že nepřátelům Ameriky nijak nepomáhají; že u nich není nejmenší nebezpečí špionážní nebo fízlovské činnosti; že přesto, že to jsou zjevní nebo skrytí marxleninisti, dá se jejich slovu věřit. Vláda Spojených států jim zřejmě uvěřila, protože vízum – byť jen jednorázové – dostali. Což všecko vede k širší filosofické otázce, o níž se debatuje už dlouhá desetiletí a která zřejmě nikdy nebude vydebatována: Má demokracie právo bránit se proti nedemokracii způsoby, které někteří demokraté pokládají za nedemokratické? Je oprávněná zásada, že demokracie má platit jen pro demokraty, tj. pro lidi, jejichž přiznaným cílem není demokracii zničit? A je-li tato zásada správná, neměly by se zakázat politické strany, jako jsou Komunistická strana USA nebo Americká nacionálně socialistická strana?

Já – po zkušenostech svých a nás všech – věřím, že je ta zásada správná, ale že je rovněž správné, že ve Spojených státech se ty partaje nezakazují. Důvod není logický, ale pragmatický. Co se zakáže, je zakázané ovoce. Kvůli němu ztratili lidé jediný ráj, který kdy existoval a který kdy bude existovat.

Jedna věc je ovšem zakázat komunistickou partaj, a jiná je odmítnou vízum dobrým kamarádům komunistických diktátorů a nadšeným obdivovatelům země, kde se prostírá souostroví gulag. Vzpomínám si, jak asi v polovici šedesátých let přijela do Prahy australská spisovatelka Dymphna Cusacková s manželem. Bylo to v době, kdy už se československá kompartaj začala silně odklánět od sovětské ortodoxie, zejména v osobnostech svých členů–spisovatelů. Sotva se Cusackovi ubytovali v hotelu, už přispěchal soudruh manžel na sekre tariát svazu spisovatelů a úřadujícího sekretáře, o němž se z jistých důvodů, jež nemohu uvést, domníval, že je spolehlivý stalinista, se tázal, kam má podávat hlášení o svých setkáních s českými spisovateli. Australský marxleninovec totiž usuzoval, že k němu, jakožto k anglicky mluvícímu zápaďákovi, pojmou reakční autoři důvěru, budou se mu svěřovat se svými politickými názory, a ty jistě budou zajímat příslušné příslušníky příslušného ministra.

Je snad prokazatelně jisté, že manželé Cusackovi byli mezi marxisty, poputčiky a obdivovateli výjimkou? Že jenom oni byli ochotni vykonávat v cizí zemi takovouto abstraktní činnost?

Mlčící většina

Zatím jsem patrně vzbudil představu, že kongres PENu byl mumraj stalinistů, poputčiků, antiamerických Němců a amerických naivek. Musím ji poopravit.

Protože Amerika fungovala jako fackovací panák, museli mít fackovači taky opak: idol nevinné dokonalosti k postavení na piedestal. Postavili naň samozřejmě Nikaraguu. Jak je to jejich zvláštním zvykem, zcela zapomněli na dlouhou řadu svých předchozích idolů: na SSSR, na Čínu řečenou lidovou, na Albánii, na Vietnam, na rovněž lidovou Kambodžu, na Kubu atd. atd. Všechny tyto idoly sice ztratily panenství, nepěkně znásilněny politickou realitou, ale nevadí. Nevadí ani, že nevinností zářící Nikaragua radikálně okleštila občanské svobody, jejichž nejmikroskopičtější omezení by v Americe nepochybně vedlo ke svržení vlády nebo přinejmenším k impeachmentu prezidenta; že její vládnoucí junta dnes už nepředstírá specificky středoamerickou národní revoluci, ale veřejně se hlásí k marxleninismu (to vysvětlují její američtí apologeti tak, že ji k marxismu vlastně donutila Reaganova politika); že nemilosrdně likviduje všechny skutečné nemarxisty, kteří jí vydatně a často rozhodujícím způsobem pomohli v boji proti Somozovi; že omezila práva dělnických odborů a katolické církve; že deportovala Indiány kmene Miskito z jejich staletých sídlišť, a pokud se bránili, neváhala je zmasakro vat (sandinisté to omlouvali tím, že se unáhlili). Nevadí, že kdyby tisícinu toho provedl třeba v San Salvadoru Duarte, byl by laudátory nikaragujské junty jednohlasně prohlášen za fašistu. Nic nevadí; a tak Hans Christoph Buch přečetl zmíněnou rezoluci proti ďáblu Reaganovi a vyzval kongres k podpisům. Těch podpisů se nakonec sešlo 149. Kongresu se zúčastnilo 700 spisovatelů.

Odečteme-li od toho 149, zbývá 551 spisovatelů, tj. téměř devětasedmdesátiprocentní většina.
Mlčící většina.

Selský rozum

Až na to, že tak docela nemlčela, a proti plamenným projevům marxismu se na kongresu uplatnil taky klidný selský rozum.

Nečekaně i u autorů, kteří jinak mají pověst krajních radikálů. Jako ledová sprcha (na levé radikály) proto působily třeba faktické poznámky černošského prozaika Ishmaela Reida, že americký stát a jmenovitě Reaganova administrativa „získaly programy, jako je Státní nadace pro umění, lepší vysvědčení než literární establišment. … Dnešní [tj. Reaganova] administrativa, režim, který někteří pokládají za pravicový, má ve svých řadách víc nebělochů než americká literární organizace.“ Pravé „vzrušení v sále“ způsobil také jeho útok na momentálně levičáky nejvynášenější román černošské autorky Alice Walkerové Purpurová barva (The Color Purple), neboť film natočený podle něho „vyvolal v život nejhorší kampaň proti černošským mužům od dob spisovatelů otrokářské Konfederace“. Román je totiž příběhem černošské ženy, která, zklamána a opuštěna svými muži, přikloní se k lesbianismu. Radikály nepotěšil ani slavný John Updike, jenž prohlásil, že „si hlavně přeje, aby vláda … i nadále zaručovala svobodu projevu, kterou zakladatelé amerického státu přislíbili svým občanům. To je až dost, a to úplně stačí.“ A levé liberály týž Updike přímo rozzuřil, když velmi konzervativně usoudil: „Vládní peníze v umění mohou, obávám se, umělce pouze odvést od odpovědnosti najít si skutečný trh pro své produkty, konkrétní obecenstvo pro své výkony. To je především pravda o literatuře, již lze vytvářet lacino a která od vynálezu knihtisku je populárním uměním, tj. uměním, jež hledá podporu zdola, nikoliv shora.“ Příjemně (nebo nepříjemně, jak koho) překvapila také Isabel Allendeová z Chile, když velmi nesmlouvavě vedla dělící čáru mezi demokracií, která „dovoluje vzpouru, zvědavost, výzvu k boji, neuctivost, což všechno jsou přirozené požadavky téměř všech umělců“, a mezi diktaturou, jež „brutálně vnucuje umělcům oficiální kritéria“ – což se o vládě Spojených států neodvážil tvrdit ani nejnekritičtější obdivovatel Nikaraguy.

Nepřekvapily, ale pro většinu obecenstva byly příjemné hlasy autorů, kteří se otevřeně ujali obrany demokracie, té bez přívlastků, protože na vlastní kůži zažili tu s přívlastky. Západní radikálové ten rozdíl neznají, anebo, pokud vyzařují některou barvu rudého spektra, neuznávají, že demokracie bez přívlastků vůbec existuje. Buď je „buržoazní“ (a ta je de facto diktatura), nebo je „lidová“ (zvaná také diktatura proletariátu, de facto ale demokracie: „nejširší možná v třídní společnosti“, jak jsme se učívali v kursech bludů). Jako příklad pokrytectví generála Pinocheta uvedla Isabel Allendeová Pinochetovu kategorii přívlastkové demokracie: „totalitní demokracie“. Není zřejmě honěná v marxismu, protože jinak by si uvědomila, že to není žádný kontradiktorický vynález pravicového generála, ale jenom jiný pokrytecký termín pro „lidovou“ demokracii, jež je dle definic ze školení také diktaturou. Jestli je demokratičtější demokracie „lidová“, nebo „totalitní“, to nevím. Snad by to mohl posoudit některý čtenář Západu, který zažil jak Novotného, tak Pinocheta.

Leví liberálové, kteří existenci bezpřívlastkové demokracie na rozdíl od radikálů více méně připouštějí, jsou většinou oběťmi představy o blíže nedefinovaném Státu. Ten je vždy hrozný a vlastně na celém světě stejný. Extrémní plod tohoto abstraktního nebo, jak by řekli marxisti, od skutečnosti odtrženého názoru je rovnítková teorie hlásaná Grassem. Jemu, za všechny z tzv. východní Evropy, připomněl polský spisovatel Adam Zagajewski, že „člověk nemusí být zrovna spiso vatel, aby věděl, že stát dnes existuje přinejmenším ve dvou inkarnacích: totalitní a demokratické. O státu nelze říct nic, co by nebylo pitomé nebo nesmyslné, pokud člověk nerozliší aspoň tyhle dva druhy toho zvířete.“ Abeceda, kterou se účastníky kongresu snažil naučit státní sekretář Schultz. Abeceda ale většinou jen pro nás, kteří jsme poznali azbuku. Většinou, ne však docela. Jedním z nejvýmluvnějších obránců distinkce byl autor z té oblasti světa, kde se na ni nejvíc zapomíná, už zmíněný Mario Vargas Llosa z Peru. „Velmi velcí spisovatelé,“ řekl, „dokážou být naprosto slepí v politických záležitostech a dají celou svou prestiž a celou svou imaginaci do služeb něčeho, co nakonec jejich dílo a jejich povolání zničí. … Demokracie,“ pokračoval, „je průměrný [mediocre] systém, ale systém nad jiné potřebný.“ Systém, který na rozdíl od názoru pana Grasse nezplodil v tomto století nic, co by se jen vzdáleně dalo přirovnat ke gulagu. Potom s pravou latinskou vášní napadl peruánský romanopisec své kolegy z jižní Ameriky, kteří často projevují opovržení právě tím systémem, jenž jim dává první předpoklad jejich umění, to jest svobodu. Na téma svobody navázal Adam Zagajewski a obrátil se k západním kolegům se zajímavou myšlenkou: „Jste svobodní, a jestliže jste spisovatelé, měli byste se pokusit svou svobodu vyjádřit. Projev svobody je právě tak důležitý jako svoboda projevu. Souvisí se samým vědomím skutečnosti.“

Potom už demokratičtí spisovatelé uváděli jen konkrétní příklady rozdílů mezi státy. Mnoho lidí na Západě má dodnes představu, že vznik komunismu ve východní a střední Evropě byl jaksi výrazem vůle lidu. Ta je nyní, po zkušenostech se státem proletářů, možná už jiná, zklamaná; ale, konec konců, kdysi to lid tak chtěl. Leckoho proto šokoval maďarský prozaik György Konrád, jenž zcela nediplomaticky prohlásil: „Komunistický stát s jedinou politickou stranou by se [v Maďarsku] nikdy nebyl neuskutečnil, nebýt okupace sovětskou armádou. Ta umožnila převzetí moci, jež mělo všechny známky puče. … V Berlíně v roce 1953, v Budapešti v roce 1956, v Praze v roce 1968, ve Varšavě v roce 1980, v každé z těchto zemí lidé dokázali, že mají přinejmenším stejnou sílu jako autoritativní národní stát a jsou schopni podřídit jej demokratické kontrole. Jejich síla však nemohla přemoct stát blokový, to jest spojené vojenské síly Varšavského paktu.“ Konstatování faktu. Fakt, který umlčel i nejhalasnější protestanty, uvedl odstupující předseda světového PENu, švédský autor Per Wästberg. Nedávno byla v Sovětském svazu odsouzena básnířka Irina Ratušinskaja za básně „pomlouvající Sovětský svaz“ k dvanácti (!) letům převýchovy pedagogy z KGB ve vězení v Saransku. Wästberg se také zmínil o moravské spisovatelce Ivě Kotrlé, jejíž byt podrobila policie pátrající po „protistátních rukopisech“ brutální prohlídce právě v den, kdy se Kotrlé narodilo dítě. Konstatování faktů. A fakta byla přesně to, co v projevech západních radikálů chybělo a co nahrazovali jakýmsi spisovatelským mesianismem. Došlo k paradoxu: mesianismus se tradičně spojuje s Ruskem a s ruskými spisovateli. Na kongresu PENu však přítomní Rusové promlouvali věcně a faktograficky, zato oslavovatelé Nikaraguy a tupiči USA se bezostyšně prezentovali jako cosi zvláštního, lepšího: jako aristokrati ducha, ne-li bytosti málem nadpřirozené, kteří vědí všechno líp než profanum vulgus mlčící většiny. V jejich pojetí se spisovatel jevil jako hrdina bez bázně a hany, bojující s drakem státu, převážně amerického, a ochotný k širokému sortimentu obětí. Za všechny to nejjasněji vyjádřil americký básník Derek Walcott, zvolav: „Na tomto kongresu není jediný spisovatel, který by pro pravdu nepodstoupil i mučení.“ Nevím, jestli bych tohle mohl říct o sobě, ale Derek Walcott se zřejmě zná. Snad se taky američtí spisovatelé změnili od dob senátora Joea McCarthyho, kdy, dle svědectví Lillian Hellmanové v Čase padouchů (Scoundrel Time), se před Výborem pro vyšetřování neamerické činnosti tak mnozí – promiňte, ale v češtině pro to není výstižnější slovo – pos..li, aby zachránili, praví Hellmanová, „své hollywoodské bazény“.

Byl to zase Mario Vargas Llosa, kdo kritizoval „idealizaci spisovatelů“, v jejímž duchu se neslo nemálo projevů. Svatý Mikuláš z Kanady, Robertson Davies, to přednesl s britskou sang-froid: „V buržoazním i v komunistickém světě, kde pro aristokracii není už příliš obdivu, přiznává se umělci pořád ještě jakýsi statut aristokrata, neboť jeho dar jej pozdvihuje nad obyčejného občana. Umělec je výjimečný člověk. To je ovšem romantika a moudrý člověk by se měl mít na pozoru. Romantika je značně nepevná měna. Nikoli náhodou je nejnebezpečnější nemocí naší profese to, čemu C. G. Jung říká nafouklé ego. … Spisovatel může psát jen o tom, co zná a co cítí. … Jakmile oblékne plášť proroka nebo vůdce, ztratí do jisté míry své umění a octne se v nebezpečí proměnit se v propagandistu.“ Poté se kanadský spisovatel – nejlepší, myslím, jakého dnes naše země má – obrátil k přítomným se sarkasticky pronášenou filipikou: „Je mi odporná dnešní populární mytologie; že konec světa je za dveřmi a že je nevyhnutelný; že Bůh je mrtev a patrně nikdy nežil; že v oblasti náboženství jemně vycizelovaná nádhera teologie není o nic lepší než buranské simplifikace lidového evangelismu; že sex je konečný cíl a útěcha našeho plemene; že láska je špatný vtip a věrnost je nemožná; že každá deviace od normy je ,alternativní životní styl‘ a nesmí se kritizovat; že čest je vždycky vydána na milost a nemilost osobnímu prospěchu; že vědecká pověra, podle níž co se nedá zvážit nebo změřit, je nehodno víry, je konečná pravda; že situace člověka, protože je absurdní, je tím pádem opovrženíhodná. Jaké to směšné hovadiny!“ Jak překrásně konzervativní inkantace! Kdo jen trochu zná současnou západní literaturu a klima liberální moudrosti, tomu je ovšem jasné, že tu Robertson Davies přednesl výčet hlavních témat dnešní módně radikální filosofie.

Největší potlesk nakonec sklidil izraelský spisovatel Amos Oz, a protože jeho řeč byla precizním shrnutím hlavních myšlenek porůznu vyjádřených jinými účastníky, předkládám ji zde téměř v úplnosti:

Představivost státu existuje pouze v představivosti některých spisovatelů, jako těch, kteří si vymysleli téma tohoto kongresu, začal Oz. Svatý Jiří a drak – něco takového museli mít na mysli, když je napadl titul „Představivost spisovatele a představivost státu“. Každý spisovatel bezbranným Solženicynem, každý drak zavilým Brežněvem nebo zlolajným Richardem Nixonem. To se mi nelíbí. Já myslím, že některé státy jsou poměrně slušné. A stejně tak někteří spisovatelé. A některé státy a někteří spisovatelé jsou mnoha různými způsoby zkorumpovaní. Odmítám vidinu světeckého šiku spisovatelů, kteří neohroženě pochodují do boje s nelítostnou byrokracií, na obranu té spousty něžných a prostých lidských bytostí kdesi v dálce. Moje branže nejsou krásky proti zvířatům. …

Někteří spisovatelé skutečně zemřeli v žalářích a v gulazích, kdežto jiní si lebedili u dvorů a v dačách. Většinou však ani nezahynuli mučednickou smrtí, ani si nepolepšovali lízáním holínek. Nikdo z nás jakživ nezabil draka. Mimoto: ti něžní a prostí lidé v dálce nejsou asi ani něžní, ani prostí. My – většina z nás – přece víme, jak to je. Jen si přečtěte naše knihy a přesvědčte se.

Znova a znova mě uvádí v úžas propast mezi tím, co my spisovatelé vidíme, když píšeme básně, povídky, hry, a co děláme, když formulujeme nebo podepisujeme petice, manifesty a témata pro panelové diskuse. Jako kdybychom užívali dva páry kontradiktorických očí. Zde přítomní nejsou žádná výjimka. Já nejsem žádná výjimka. Většina z nás ví pár maličkostí o dracích v lidském srdci. A přece, jakmile se octneme vně vlastních literárních prací, často se zdá, jako bychom věřili simplifikujícímu, nebezpečnému, rousseauovskému předpokladu, že vlády a establišmenty jsou zlotřilé – všechny vlády, všechny establišmenty –, kdežto prostí lidé se rodí čistí a něžného srdce – jeden jako druhý.

Dovoluji si nesouhlasit. Stát je nutné zlo prostě proto, protože mnoho jedinců je velice schopných být velice zlí. Navíc: mezi státy jsou rozdíly. Některé jsou téměř spravedlivé, některé jsou špatné, některé jsou smrtonosné. A protože spisovatelé jsou, nebo by aspoň měli být, pracovníky v oboru jemných rozdílů a v oboru přesnosti, je naším řemeslem rozlišovat. Každý, kdo ignoruje existenci různých stupňů zla, stane se zákonitě služebníkem zla. …

Tragédií dějin není stálé a beznadějné střetávání světeckých jedinců a ďábelských establišmentů. Je to mnohem spíš stálé střetávání poměrně slušných společností s krvavými společnostmi. Přesněji řečeno: zbabělost poměrně slušných společností, kdykoli jsou postaveny tváří v tvář bezohledným a utiskovatelským společnostem.

Před třemi měsíci jsem ve Vídni viděl pouliční demonstraci environmentalistů, kteří protestovali proti vědeckým pokusům na morčatech. Nesli plakáty s obrazem Ježíše Krista obklopeného trpícími morčaty. Nápis hlásal: „On měl rád i je.“ Možná že měl, ale mně někteří ti protestující připadali jako lidé, kteří by byli docela dobře schopni postřílet rukojmí, aby přivodili konec utrpení morčat. Což je, do jisté míry, historie dobrodějců dnes, včera a vždycky.

Nepřipisujme démonickou představivost státu a vykupitelskou představivost sobě samým. Nepodléhejme pokušení simplifikací. Měli bychom rozlišovat zlé od horšího a od nejhoršího.

Nemlčící většina

Řekl jsem, že ze všech řečníků na kongresu sklidil Amos Oz největší potlesk. Což vlastně zneplatňuje mé tvrzení o té sedmdesáti devítiprocentní mlčící většině. Většina pouze nemluvila z tribuny; tak je tomu vždycky. Kdežto však plamenné projevy světeckých obránců masakru Indiánů kmene Miskito se setkávaly s hlasitými sice, ale nepříliš hromadnými projevy souhlasu, diskusní příspěvky Saula Bellowa, Marii Vargase Llosy, Czesława Miłosze, Robertsona Daviese a Amose Oze odměnili přítomní potleskem zvaným bouřlivý. To je jediná řeč, jíž mlčící většina vládne při podobných příležitostech.

Takže se západními spisovateli to přece jen není tak zlé.

Nemluvě o mlčící většině voličů, kteří do Bílého domu už dvakrát poslali Ronalda Reagana.

1986

Neroztavení

Jedním z amerických mýtů – nebo spíš protiamerických mýtů – je, že v cocktailu národností a ras, který dohromady dává americký národ, se jednotlivé etnické komponenty jaksi roztaví jako v tavícím kotli (melting pot) a zmizí beze stopy. Zlá Amerika, která nedovede zachovat svébytnost národů, například českého, ačkoliv ten umí tak krásně zpívat a tak dokonale hrbit hřbet. Jako u všech takových mýtů, pravdy je na tom jenom půl.

Tak třeba na Sympoziu české hudby v Texasu, pořádaném v universitním městečku Bryan v rozlehlém kulturním domě Brazos Center ve dnech 14. až 16. listopadu 1986, měli překladatele. Kovbojsky vyhlížející český farmák, který stejně dobře vládl oběma jazyky českého Texasu: angličtinou a směsí americké moravštiny a laštiny. Měli ho tam proto, že někteří texasští Češi už češtinu ze „staré země“ příliš dobře neumějí, a vznikly obavy, že by třeba nerozuměli konferenciérovi moravské folklórní skupiny Podlužan, již si pořadatelé sympozia pozvali z Moravy, aby se dal porovnat původní folklór ze staré země a ztexasštělý folklór z Corpus Christi, TX. Totiž: pořadatelé Podlužana nepozvali, a jak zní původní folklór, nevím, kdoví ale, jestli jako ten podlužanský. O tom později. Farmák–interpret odvedl, jak se v Texasu říká, dobrý job. Dokonce mnohem lepší, než si asi sám uvědomoval. Konferenciér Podlužana nasadil totiž od počátku onen sladký tón, příznačný pro všechny, kdož jsou nuceni živit se vystupováním ponejvíce v lyrizujících fízlokraciích; se rtů – abych napodobil jeho styl – mu stékala záplava slov, slov, slov. Ty pak farmák z Brazos County překládal. Asi takhle:

Konferenciér: „Drazí krajané! Se srdcem naplněným vřelou láskou a obdivem k vaší práci v daleké cizině přijeli jsme k vám z rodné Moravy, která dodnes zní melodiemi, uchovávajícími perly z pokladnice toho nejdražšího, co nám předaly generace našich předků.“

Překladatel: „He says he brings you greetings from Morava. They still sing these songs over there.“ (Říká, že vám přináší pozdravy z Moravy. Tam tyhle písničky dosud zpívají.)

Konferenciér chvíli čekal na detailnější překlad, nedočkal se, a tak znovu spustil: „Zahrajeme a zatančíme vám některé z nejkrásnějších písní, které si děvčice dosud zpívávají na moravských vesnicích, když jejich srdéčka rozechvívá láska k šohajovi. Náš soubor je poloamatérský, naše tanečnice jsou například zdravotní sestra, sekretářka, tkadlena a zubní asistentka. Jsou v našem souboru z čiré lásky k lidovým tancům naší vlasti.“

Překladatel: „They’re going to sing some love songs. The dancers hold various jobs, like for instance nursing and dentistry.“ (Zazpívají pár milostných písní. Tanečnice mají různé joby, jako třeba ošetřovatelka nebo v zubařině.)

Tentokrát už konferenciér dlouho nečekal a oddal se opět slovní úplavici. Kapela nakonec hrála velice pěkně, i když nevím, jak ten poněkud monotónní původní folklór zní uším amerických Čechů, kteří už nerozlišují mezi folklórem a šlágrem a jejichž soubory klidně po Nanynce, jež se vydala bůhvíco dělat do zelí, zapějí národní píseň, doma už vymizelou, o devíti kanárech. Nurska, dentistka, tkadlena a sekretářka tancovaly rovněž pěkně a byly pohledné. I o nich později. Nakonec největší potlesk sklidil primáš Podlužana, když předvedl virtuózní nastudování lidové písně Orange Blossom Special, jež ale, tuším, není moravská. Napadlo mi, zda tuto perlu národního dědictví předvádí ten sympatický Joe Venuti z Moravy rovněž před papalášstvem ve Strážnici, ale kdoví, možná že ano. Teď, když stranovláda zalígrovala Jazzovou sekci, mají pracovníci nařízeno nařizovat jazz, aby se neřeklo, že Strana je proti němu. Strana nakonec není skoro proti ničemu. Jenom se za její velkomyslnost musí zaplatit oběťmi, někdy i krvavými.

Na závěr pořadu se konferenciér pochlubil, kde všude hráli a tančili. Pro zemi, kde cestovat za hranice není samozřejmost, ale těžce vykupované privilegium, je to asi typické: „Tyto písně jsme hráli a tančili od Helsink přes Moskvu, přes Kyjev –“ Následovala řada zeměpisných údajů, jež skončila, myslím, Addis Abebou. Farmák–interpret přeložil: „They performed in various countries in Europe and also elsewhere.“ (Vystupovali v různých místech Evropy a taky i jinde.)

Kvůli Podlužanu se ovšem sympozium nekonalo. Byla to především vědecká konference, již zorganizoval profesor Clinton Machann z anglického oddělení Texas A&M University v College Station, TX, a současně s vědeckými přednáškami probíhala přehlídka českých kapel a pěveckých souborů z celého Texasu. Nedejte se mýlit organizátorovým jménem. Když se jeho pradědeček přistěhoval v minulém století do Texasu, bylo přirozeně Macháň. Profesor Machann je krásný příklad nepřesnosti tavícího mýtu. Nejenže neztratil zájem o svůj – jak se zde říká – etnický původ; nejenže si zachoval slušnou češtinu; nejenže zorganizoval tenhle velkopodnik; je dokonce – spolu s jiným texaským Čechem jménem James W. Mendl – autorem pozoruhodných dějin Čechů v Texasu Krásná Amerika. Opět se nedejte mýlit titulem knihy: je napsaná anglicky, až na ten titul. Ten titul je totiž vzat z moravské lidové písně z devatenáctého století, kterou na sympoziu zazpívalo několik souborů. Nevím, zda ji zpívají taky ve Strážnici. Sotva. Proti některým věcem Strana dosud je. Tady je text:

V Americe sú slepice, ty nesú vejce jak čepice. V Americe, tam je blaze, tam teče pívo po podlaze. Tam se všichni sejdeme, do Ameriky pojedeme.

Refrén:

Krásná, to je krásná,
to je krásná Amerika!
Krásná, to je krásná,
to je krásná Amerika!

Píseň jistě typická pro velké oči vyhladovělých moravských vesničanů, trýzněných bídou, vrchností a policajty. Rovněž typické ale je, že jejich už dávno ne hladoví a policií netýraní potomci zpívají refrén stejně nadšeně a veřejně, jako jej asi zpívali vystěhovalci, asi potají a asi – přes ten optimismus – s pocity obav a úzkosti.

Nebudu tvrdit, že texaské pěvecké soubory mají vysokou profesionální úroveň. Nemohou ji mít, neboť na rozdíl od zubařek a nursek z Podlužana jsou to skuteční amatéři, mají taky různé joby, jež musejí doopravdy vykonávat, a zpívají v těch souborech čistě a opravdu jen z lásky, nebo – abych nepropadal sentimentalitě bývalého domova – protože ty písničky rádi zpívají. A tak tu vidíte nefalšované české panímámy z Dallasu v krojích (podíváte-li se blíž, najdete na sukních mezi tradičními předměty moravského folklóru, mezi holubičkami, čtyřlístky a jinou faunou a flórou z Českomoravské vysočiny, občas taky bizoní hlavu nebo ukázky květeny texaské, které ručně v Texasu zhotovují velice a svérázně tvůrčí vyšívačky, jejichž pýchou je, že nikdy nevyrobily dva přesně stejné kroje). Panímámy se pohupují do rytmu polky a valčíku a k tomu pějí česky, s anglickými přídechy a s texaskými nosovkami „Tcha našé pchísnička…“ atd. Má to jednu základní komponentu folklóru: dělají to, protože jim to zpestřuje život, ne proto, že to někdo nařídil nebo i jen doporučil. Naslouchal jsem se všemožným požitkem souborům jako Norbert Blazek and the Texas Folk Singers, The Gulf Coast Czech Singers, The Dallas Czech Singers, The Czech Heritage Singers of South Texas, University Czech Singers atd. Byla jich velká spousta, a stejně tak kapel, od souboru The Vrazels, který sympozium zahájil v pátek večer tancovačkou ve velkém sále The Brazos Center, přes kapelu Bob Schlechte and Friends, přes The Seaton Brass Band až po Jodie Mikula Orchestra, jejichž vystoupením na závěrečné tancovačce sympozium skončilo.

Ale nechtěl bych vzbudit dojem, že se jen tancovalo, pilo, jedlo a zpívalo. Vědecké přednášky, jež se konaly současně s praxí, přilákaly kupodivu – vzhledem k té konkurenci – to lik diváků, že přednáškové sály byly většinou plné. Asi proto, že přednášky byly nejen tematicky zajímavé, ale měly vysokou úroveň. Tak profesor Michael Beckerman z Washington University v St. Louis pojednal na téma „What Makes Czech Music Czech“ (Co dělá českou hudbu českou) a pronesl úvahu o „Hlase přírody v Janáčkových pozdních operách“. Profesor Zdeněk Salzman z University of Massachusetts v Amherstu mluvil o středověké české hudbě z antropologického hlediska a profesor James Leary z Wisconsin Folklife Center pronesl přednášku asi – vzhledem k tématu sympozia – nejzajímavější: „Styly českých polek v USA. Co činí texaské polky texaskými?“ Bohužel, tuhle přednášku jsem zmeškal, protože mě zaujal jeden takový polkový band, skládající se ze dvou tenorsaxofonů, z basy a z rockově vybavených bicích nástrojů, kde polky, zejména díky mladíkovi za bubny, nehorázně swingovaly. Ale tu a tam ozvalo se swingování i v písničkách předváděných soubory, například v písni „Když se šici ženili“ i v jiných. Nepochybně podvědomý americký rytmus, nikoli uvědomělé napodobování. Zmeškal jsem bohužel (musel jsem se vrátit do Toronta) i závěrečný panel o české hudbě v Texasu, jehož se zúčastnili kapelníci, zpěváci a profesoři. Ale prof. Machann slibuje, že veškeré přednášky vyjdou tiskem.

Oni ti profesoři často taky hrají. Zvláštností texaské české hudby – protože její kořeny jsou spíš moravské a lašské než české – je užívání cimbálu v kapelách. Cimbály si krajané sami vyrábějí, například truhlář Edmund Dybala, sám virtuos na ten nástroj, který na sympoziu rovněž hrál. A zahrál i profesor Kevin Hannan, velmi pěkně, a večer pak v domě prof. Machanna někteří ti cimbalisti pozorně naslouchali cimbálistovi Podlužana, neboť pod pohostinnou Clintonovou střechou se moravští profiamatéři řádně po moravsku rozšoupli. Tím nechci říct, že se dopouštěli protistátních vtipů: jenom hráli, do pozdních hodin ranních, a hráli moc pěkně.

Což mě opět přivádí k Podlužanovi. Napsal jsem, že prof. Machann Podlužana nepozval, jenže nepočítal se známým jevem socialistického kulturního vyjíždění, jež se koná pod heslem „kus jako kus“. Na literárním kongresu v Kalamazoo se čeká příjezd třeba Bohumila Hrabala, ale dojede tam, řekněme, Alexej Pludek. Vysílající organizace, v tomhle případě Svaz českých spisovatelů, vysvětlí udivenému organizátorovi z Kalamazoo, že Pludek je přece taky spisovatel, jako Hrabal, tak co je na tom divného? Nic.

Prof. Machann pozval tedy soubor, jejž osobně na Moravě slyšel a s jehož členy se spřátelil. Tím jim asi zkazil výlet do Texasu, neboť s cizinci neradno se přátelit, byť byli – nebo právě proto, že jsou – českého původu, a dokonale se v tavícím kotli neroztavili ani po čtyřech generacích. Po nějakém čase bylo tedy prof. Machannovi sděleno (abych psal správně po rudoprávsku), že jím pozvaný soubor z důvodů jiných plnění nemůže přijet, ale že místo něho přijede soubor jiný, stejně kvalitní. Členové tohoto stejně kvalitního tělesa se asi utkali o letenky do Texasu obzvlášť sveřepě, protože, opět po čase, bylo prof. Machannovi sděleno, že ani tento soubor, plnící jistá plnění, se v Texasu neobjeví, nýbrž že se dostaví soubor Podlužan, stejně kvalitní jako oba předchozí. Tuším – nevím to jistě –, že prof. Machann osobně znal hudebního vedoucího Podlužana (nebo možná toho prostředního souboru, už nevím), ale když pozdě k ránu vystupovali rozespalci (byli na cestě skoro tři dny) z aeroplánu, tenhle osobní přítel prof. Machanna mezi nimi nebyl. Musel zřejmě taky plnit jiná plnění. Přátelství se zápaďáky se prostě nevyplácejí. Jiný vědec přítomný na sympoziu se mi svěřil, že hodlal založit jakousi česko-americkou hudební společnost a ve své americké naivitě se obrátil o pomoc na českou ambasádu. Ochotně přislíbili hory doly. Po čase důvěrně projevili přání, aby v předsednictvu té společnosti byli pouze nečeští Američani a krajané–starousedlíci, nikoli poúnoroví nebo posrpnoví a podobní emigranti. Američánek se podivil: „You can’t do that in America!“ Mluvčí vyslanectví se rovněž podivil, proč by se tak prostá věc v Americe nedala zaonačit? Krásná Amerika.

A zatímco podlužanská kapela na cimbál, klarinet, housle a basu divoce vyhrávala – myslím, že slováckou The Battle Hymn of the Republic –, povšiml jsem si tří dívek sedících jako příslovečné panenky v koutě, dívek subtilních, jak tanečnice, když je vidíte v civilu, bývávají, sedících, mlčících, nepijících. Nerska, zubařka a snad sekretářka. Zřejmě tu nikoho neznaly, byly asi z vesnice, proto ostýchavé. Přistoupil jsem k nim a přesvědčil jsem se, jak už jsem v Americe sám znaivněl. Houby ostýchavé, byť možná z vesnice! „Můžu vám přinést drink?“ zeptal jsem se česky a setkal jsem se s pohledy upřenými doblba. Přesně řečeno, nesetkal jsem se s žádnými pohledy. Dívky jako by byly hluché, hleděly upřeně mimo mě, sice na barový stůl s lahvemi, ale bez výrazu žízně v očích, spíš s výrazem čehosi jiného. Opakoval jsem, znejistěn, otázku anglicky. To jiné v očích ještě zvýraznilo. Rozhlédl jsem se. Čtvrtá subtilní dívka stála u kapely a dychtivě se rozhlížela kolem. Tu jsem se ale už oslovit neodvážil.

Potom moje žena zaslechla, jak zubařka pravila šeptem, ale důrazně nersce: „Víš, že nám říkali, že se s nima nesmíme bavit!“

Mohu dosvědčit, že v domě profesora Machanna tento příkaz stranovlády splnila děvčata vzorně. Možná až na tu čtvrtou. Sice jsem ji neviděl bavit se s nikým – ačkoliv očividně po nějaké zábavě toužila –, ale když jsem pozdě k ránu vyšel na verandu, abych se poněkud ochladil z muziky i z bourbonské whisky, byl na obloze velký texaský měsíc a svítil na kaktusy. U zábradlí stála sama ta zábavychtivá dívka a zírala na krásnou Ameriku.

1987

Timeo Danaos

Jistě znáte legendu o trojském koni, jak je zpracována ve Vergiliově Aeneidě. Řečtí válečníci, když nemohli ztéci hradby Troje, uchýlili se k triku. Dělali, že uznávají porážku a jsou na odchodu, a jako oběť bohům zanechali za sebou darem velikého dřevěného koně. Trojany posedla upřímná radost, spatřovali v dárku přátelské gesto Řeků, kteří konečně uznali své omyly, a koníka za nadšeného potlesku trojských davů vtáhli do města. Jenom jeden trojský kněz s tím nesouhlasil a ve Vergiliovi máme zachována jeho varovná slova: „Timeo Danaos et dona ferentes!“ „Bojím se Řeků, byť i přinášeli dary!“ Kněz měl samozřejmě pravdu. V břiše velikého koně se ukryli řečtí válečníci. Když v noci Trojané – zpiti štěstím, že si Řekové konečně dali říct – tvrdě spali, řečtí commandos vylezli z břicha, otevřeli brány Troje a jimi se vevalila řecká armáda a s Trojou skoncovala.

Na tuhle starou legendu jsem neustále musel myslet, když jsem, nevěře vlastním očím, četl článek Václava Táborského v minulém čísle Západu nazvaný Divadlo na Vinohradech v Torontě. Skutečně jsem nečekal tolik politické naivity od člověka, jehož statě jsem až dosud v Západu vždycky rád četl a zdály se mi prozíravé a zajímavé.

Táborský měl ze zájezdu vinohradských „upřímnou radost“. Našli se však prý v Torontě i takoví, kteří se ptají: No dobře – ale co Havel, Kubišová, Chramostová? Ti, dle Táborského, prozrazují „málo smyslu pro diplomacii“. Nemůžeme očekávat, že „všechno půjde hned“. Za několik let do Toronta „třeba paní Chramostová taky přijede“. Tato chlácholivá ujištění pak pokračují dvěma poznámkami. Jednou enigmatickou: po panu Míkovi, „vedoucím“ (víme přece, kdo jsou takoví vedoucí), prý Táborský vzkázal kritickou poznámku ministru vnitra: „Když už jste chtěli zkusit, zda se podobné kulturní styky mohou dále rozvinout, nemuseli jste posílat různé neoficiální ,pozorovatele‘, aby zjistili, kdo a co a jak.“ Nemohu tuto pasáž číst jinak, než že Táborský ví, že rozhodnutí poslat do Toronta oficiální divadlo z Prahy předcházelo ohledávání půdy pražskými fízly. Druhá poznámka je jasná: „Je tu [tj. v Torontě] plno krajanů, kteří se mohou na českou kulturu podívat přímo u pramene.“ Tím Táborský ohleduplně myslí Čechy a Slováky, kteří odpřisáhli věrnost Husákově režimu a za to dostali čs. pas, opravňující je k trvalému pobytu v cizině za předpokladu, že se budou chovat jako Husákovi řádní poddaní. Jedním slovem se jim říká upravenci. Myslím, že nebudu daleko od pravdy, vyslovím-li názor, že oni „pozorovatelé“ ministerstva vnitra se rekrutovali převážně z řad těchto upravenců, a dokonce z řad členů Nového divadla v Torontě, neboť tam je těch upravenců hodně.

Táborského článek vrcholí potom výzvou: „Buďme realisté.“ Ano, buďme realisté.

Proč přijeli?

Táborský má pravdu, když píše, že to „bylo poprvé, kdy český profesionální soubor přijel zahrát do zámoří pro ,krajany‘“. Otázka, která volá po odpovědi, je, proč se tak stalo? Táborský na ni dává divnou odpověď.

V klubu kývalů zvaném Federální shromáždění ČSSR se prý „už diskutovalo o tom, že se vztah vlády k desetitisícům Čechů a Slováků za hranicemi musí změnit“. Proč se o tom diskutovalo a jak a proč se má tento vztah „upravit“, o tom Táborský – aspoň v článku – neuvažuje. Zdá se, že si myslí (snad ne, proboha!), že se pražské papalášstvo v rámci uvolnění rozhodlo udělat exulantům radost vysláním populární herečky do Toronta. Nevěřím, že takovéhle motivaci Táborský sám věří. Víme přece dobře – to snad příklady dokazovat nemusím –, že všechno, co komunisti dělají, dělají s úmyslem něco získat, a kdykoli komunisti něco získají, demokrati něco ztratí. Podle mě předcházelo pražskému rozhodnutí asi tohle: v Praze věděli, že Toronto je jediné město v západním světě, kde už snad třicet let existuje české divadlo, které si od přepadu naší vlasti Sověty získalo, díky talentu a obětavosti manželů Čulíkových a hereckým kvalitám některých členů souboru, neobyčejnou popularitu. Kde jinde na Západě existuje prakticky stálý československý soubor, který uvádí až šest premiér ročně? Možná že i někde existuje; fakt prostě je, že Toronto je česká exilová divadelní metropole. To tedy nedalo Praze moc práce zjistit.

Navíc si to, řekl bych, ověřili přímo od pramene. Adolf Toman se „rozhodl“ pozvat divadlo z Prahy do Toronta, poté co sám byl v Praze, kde si ho pozvali na šestihodinový pohovor, jak o tom potom vyprávěl známým. Po tomto pohovoru se tedy „rozhodl“ a jeho „volba“ padla na vinohradské, protože Hubačovi tu už hráli dvě úspěšné hry a hra Generálka má malé obsazení.

Další zjištění, které si papaláši ověřili z jiného pramene, domácího: z kartoték ministerstva vnitra. V torontském divadle je nadměrné procento upravenců, tj. lidí zvláštního ražení, kteří jsou ochotni k pochybným kompromisům. Například k tomu, že zatímco přední čeští a slovenští dramatici, jako Havel, Topol, Smoček, Klíma, Pavlíček, Uhde, Karvaš, Landovský aj., se už dvacet let v Československu hrát nesmějí, torontské divadlo uvádí, dnes už téměř pravidelně, hry autorů, kteří se tam hrát smějí. Vesměs lehké komedie a detektivky, prostě zábavný žánr. V myslích obecenstva, jež se o poměry ve staré vlasti příliš nestará, které exilový tisk nesleduje (někdy „zásadně“, jak mi řekl nedávno jeden takový Čech, aniž svou „zásadu“ specifikoval) a v exilu vydávané knihy nečte, se tím posiluje falešné vědomí, že to doma s kulturou není tak zlé. Navíc hodně těch lidí, kteří uspořádali „standing ovation“ pražským hercům, do kanadských divadel nechodí, protože mentálně nikdy neopustili Prahu; někteří taky nerozumějí dost anglicky nebo aspoň nechápou narážky, které v české hře pochopí, a proto jim kanadské divadlo připadá nezajímavé. V takové situaci má přirozeně nemyslící sentiment brány k slzám otevřeny.

Abych byl k souboru fair: ne všichni jsou upravenci, např. Čulíkovic, bez nichž by divadla v Torontě asi nebylo, nejsou. A občas zahráli i nějakého Havla a jednoho (předinvazního) Landovského. Fakt ovšem je, že někteří herci v takových hrách nechtějí hrát, že ačkoliv má soubor k dispozici exilová (nebo samizdatová) vydání her lidí, jako jsou Havel, Topol, Uhde, Landovský atd., raději si objednává divadelní texty „novinek pražské scény“ od Dilie v Praze a ignoruje např. i hry exilových autorů, nejenom řekněme sporného Kohouta, ale třeba i vynikajícího chicagského Jana Nováka, jehož Bohemian Heaven (České nebe) se s úspěchem hrálo v O’Neillově divadle v New Yorku už před lety. (Viz recenzi představení v Západě.)

A jsme tu krom toho my, „nerealisté“, kteří „do omrzení“ opakujeme, že komunisti doma kulturu zničili a že upravovat si vztah není realistické, ale nemorální. Zájezd Vinohrad do Toronta dal těmhle lidem (kteří si třeba vztah ani neupravili, jenom domácí věci nesledují) a ještě víc jejich mentorům z řad upravenců argument, jejž jsem měl příležitost vyslechnout osobně. Použil jej jeden jinak docela slušný pán v debatě – dá-li se tomu říct debata, byl jsem dost rozčilený – se mnou: „Podívejte, pane. Vy nám tu pořád vykládáte, jak je to doma s kulturou hrozný, a my tu teď na vlastní oči vidíme tak krásný divadlo a tak hezkej kus. Navíc plnej narážek. A ta Bohdalka snad nestárne!“

Prostě čs. papalášstvo, podle mě, sleduje také tenhle cíl (kromě jiných, které neznám): ještě víc odizolovat nás, nerealisty, od stále rostoucích řad realistů, tj. upravenců, tím, že nás usvědčí z „přehánění“, ne-li přímo ze „lži“. Protože kdo měl žaludek se upravit, už se upravil, a další zdroj valut v tom množství, jako až dosud, se z tohohle triku už čekat nedá, je docela dobře možné, že Federální shromáždění ČSSR skutečně změní svou politiku vůči emigraci a napříště – za příslušné poplatky – povolí cestování do Československa i neupraveným.

S výjimkou ovšem nerealistů: lidí, kteří „vyvíjejí činnost“. Uvidíte, že mám pravdu.

Je to s kulturou doma tak zlé?

Je. Zájezd vinohradských to předvedl názorně. Především je nutné si uvědomit, že umění je dvojího druhu: reprodukční a tvůrčí. Reprodukční umění všechny totalitní vlády velice podporují, za předpokladu, že reprodukční umělci, muzikanti, zpěváci a herci, drží hubu a jsou poslušní. Pokud nejsou, tvrdá ruka Strany na ně dopadne nemilosrdně: Kubišová, Chramostová, Landovský aj. Tvůrčí umění, pokud dělá to, co tvůrčí umění odjakživa dělalo, tj. kriticky reaguje na nejpalčivější problémy doby a společnosti, totalitní režimy ničí. Tolerují pouze tvůrčí umění bezzubé, problémy obcházející nebo věnující se problémům nepodstatným, vedlejším. Pamatujete se přece na dělení satiry na „konstruktivní“ a „destruktivní“. Pro „konstruktivní“ si lid vytvořil slovo „komunální“; „destruktivní“ je ta, která dle úst lidu „tne do živého“. Havel, Topol, Landovský, Uhde, Pavlíček atd. píší hry téhle druhé kategorie. Pan Hubač aj. hry té první. Lehké veselohry, které sice zlému režimu nepodkuřují, a nejsou to tedy hry kolaborantské, ale také jej nedráždí.

Pokud jde o hru samu a o představení, které podle Táborského bylo plné „výborných vtipů“, takže „výsledek zájezdu předčil všechna očekávání“ (tady je Táborský snad záměrně nejasný: jaká očekávání? Umělecká? Nebo to, jak se to obecenstvu líbilo?). Bůh ví, že nejsem snob, ale i když poměřuju předvedenou hru měřítky lehkých komedií, připadala mi dost ubohá. Dramaturgicky není nic lehčího než sepsat hru, která je vlastně jenom dialogem dvou protagonistů, kde si tedy autor nemusí lámat hlavu s problémy stavby dramatu, protože spoléhá, že mu to dobří a populární herci snadno zachrání. „Výborných vtipů“ jsem moc neslyšel, zato – jak mě na to upozornil ten pán, co jsem se s ním pak hádal (nebo s ním diskutoval) – ve hře bylo plno „odvážných narážek“. No, to zase nevím. Jestliže Jiřina Bohdalová v šarži ženy z lidu vykřikne, že „Všechny úplatkáře by měli zavřít!“, obecenstvo v Praze i v Torontě samozřejmě tleská. Ale je snad známo, že by Strana oficiálně úplatkářství schvalovala? Odvážná narážka by například byla, kdyby táž Jiřina vykřikla: „Když je nikdo nezvolil, ať jdou od válu!“ Což neučinila. Zato vmetla Napoleonovi do tváře cosi o svobodě. Ne že by se Napoleon v Praze nesměl obviňovat z potlačení svobody: v Rudém právu se z toho denně obviňují současní tyrani (samozřejmě s výjimkou tyranů tábora míru); pro mne bylo zarážející, že na tuhle, chcete-li, narážku torontské obecenstvo nereagovalo.

A herci? Bohdalová je samozřejmě výborná komediální herečka, ale co předvedla v Torontě, byla profesionálně zvládnutá šarže, do níž srdce zřejmě nevložila. Neměla je totiž do čeho vložit. Ostatní? Někteří předvedli vyloženou šmíru, jakou v Novém divadle v Torontě ani nevidíte. Ostatně, jeden prý ani nebyl herec, ale kulisák. Co byl ještě jinak, nevím. Posuzování hereckých výkonů a úrovně představení je ovšem věc převážně imprese; taková je ale moje imprese. Připadalo mi, že vinohradští názorně předvedli, o čem v článku Herec se vytrácí píše pražský kritik Antonín Kropáček v samizdatovém sborníku O divadle, který v Praze vyšel v roce 1986. Článek přetiskly americké Proměny v 2. čísle roku 1987. Kropáček tu, mezi jiným, píše: „Již přes dvacet let nevznikl v Praze nový divadelní organismus, nový soubor, který by [v divadelní struktuře Prahy] hledal své specifické místo. […] Dvě generace herců neměly naději na pokus vyjádřit své stanovisko a hledat vlastní výrazové prostředky. […] Formování souborů kolem výraznější osobnosti režiséra, autora apod. je takřka vyloučeno. […] Herec je vyloučen ze hry, nepočítá se s ním jako se spolutvůrcem, nositelem významu a sdělení. Herectví je odsunuto zpátky do období, kdy je estetická teorie chápána pouze jako reprodukční umění. […] Nejde teď o to, které texty, kteří autoři, které okruhy tematiky jsou tím uvedeny v pochybnost nebo přímo vyloučeny, ale o nevyslovenou, leč skutečnou hlubokou nevážnost ke světu komediantů, o nichž se s naprostou samozřejmostí předpokládá, že vděčně a ke spokojenosti provedou, co se jim povolí.“

Nemám, co bych dodal. Kdo tomuhle nerozumí, s tím je diskuse o torontském představení kamenného (kdysi armádního) divadla z Vinohrad asi zbytečná.

Buďme realisté

Představení režíroval nepřítomný Evald Schorm, který, jak píše Táborský, poslední celovečerní film natočil v roce 1969. Od té doby režíruje divadelní činohry a opery. Táborský samozřejmě ví, že Schorm, absolvent filmové AMU, o natáčení filmů zájem neztratil, ale chlácholí nás i sebe, že „třeba se i tohle [tj. že Schorm už dvacet let dělá něco, k čemu se nenarodil] změní, když nastává to uvolnění“. A právě tak je pro Táborského potěšitelné, že „za několik let sem [tj. do Toronta] třeba paní Chramostová taky přijede“.

Aby tedy bylo jasno. Může někoho po čtyřiceti letech vlády komunistů v Československu ještě nadchnout, že „nastává nové uvolnění“? Jde-li nám – nerealisticky – o demokracii, nemůžeme se – realisticky – radovat z uvolnění. Můžeme a máme pociťovat hořkost nad tím, že herečka, která už skoro dvacet let nesmí hrát – nebo zpěvačka, která stejnou dobu nesmí zpívat –, „za pár let“ třeba bude moct přijet hrát do Toronta – a za několik dalších let, možná, jí povolí i nějaký štěk v Praze. Táborský je přece režisér a ví, že dvacetileté umlčení reprodukčního umělce se rovná jeho umělecké smrti. Dvacet let je polovina tvůrčího života. Ztrátu poloviny života nelze přejít chlácholivým poklepáním na rameno nám nerealistům, že až bude paní Chramostové sedmdesát, třeba ji zas budem moct vidět na jevišti.

To nemluvím o desetitisících zmařených životů lidí méně známých, tzv. obyčejných. Máme snad na to zapomenout?

Táborský mluví o nutnosti diplomacie asi tak, jako o tom mluví ti, kdož doporučovali jihovietnamské vládě „domluvit se“ s komunisty a kdo totéž dnes doporučují salvadorskému předsedovi vlády a jiným hlavám demokratických států ohrožovaných komunistickými guerrilami a agresí. I Afghánci se prý mají „domluvit“. Ano, na to máme v Západě různé názory. Já takovou diplomacii odmítám. V umění musí jít o zásady, nikoli o diplomacii, tím spíš, že řada statečných lidí doma na zásadách trvá a platí to za tragickou cenu, ačkoliv – jen si přečtěte Havlovy aktovky – při troše diplomacie by se jim nevedlo zle.

Nemám nic proti panu Hubačovi, tím méně proti pražským hercům. Vím, že nemám právo chtít na každém doma, aby se choval jako Havel nebo Vaculík. Ale od lidí v exilu to chtít mohu. Upravení vztahu není nic soukromého ani nevinného. Když už někteří upravenci nemohou pochopit – nebo spíš předstírají, že to nemohou pochopit –, co je na tom nemorálního, snad pochopí, že jejich zrada demokracie – myslím, že výstižněji se tomu říct nedá – může mít a má zcela konkrétní zlé následky pro jiné lidi, takže představa o „soukromosti“ takového rozhodnutí je vyvrácena. Pokud vím, švýcarská vláda, po zkušenostech s faktem, že „političtí“ uprchlíci si „upravili vztah“ a jezdí do Prahy, změnila politiku udělování asylu tak, že dnes je pro uprchlíky z Československa téměř nemožné dostat ve Švýcarsku asyl. Díky realistům.

Snad jsem se příliš vzdálil od tématu, ale ono to s ním dost souvisí. Táborský píše, že „na několika oficiálních událostech […] dokonce diskutoval s vedoucím tohoto zájezdu, ředitelem vinohradského divadla Zdeňkem Míkou“. Na torontské věži „se s ním začal bavit o ,problému‘ emigrace. Každý jsme si o tom mysleli něco jiného, ale diskuse byla zdvořilá a civilizovaná.“ Opět nevěřím vlastním očím. Skutečně Táborský čekal, že Praha vyšle do Toronta zuřivého a arogantního hádavce, když, jak sám říká, jde o diplomacii? Poslední „nezdvořilý a necivilizovaný“ sovětský diplomat byl Chruščov (pamatujete si, jak mlátil botou do řečnického pultu v OSN?); jinak byli všichni, před ním i po něm, nadmíru „zdvořilí a civilizovaní“. A jak ví, že s. Míka si o emigraci myslel něco jiného než on, popřípadě že si o ní vůbec něco myslel? S. Míka si musel myslet to, co je nařízeno. Ostatně, po návratu do Prahy měl interview v pražském rozhlase, které v Torontě zachytil Aleš Březina, a tam čs. posluchačům vykládal, že vinohradské hrálo v Torontě pro kanadské obecenstvo. Že to obecenstvo byli čeští emigranti, o tom nepadlo ani slovo.

Táborský se „přiznává“, že „měl ze zájezdu vinohradských upřímnou radost“. Já se přiznám, že jsem radost neměl. Když jsem viděl torontské Čechy nadšeně aplaudovat zcela podřadné hře a podřadným hereckým výkonům jenom proto, že ta hra a ti herci přijeli z Prahy, musel jsem myslet na všechny ty nerealisty, kteří kdysi českému divadlu pomohli k úrovni skutečně hodné tradice dobrého českého umění a teď už dvacet let jsou z účasti na českém umění vyloučeni. A taky na lidi z Jazzové sekce, jejichž životní dílo Strana zničila velmi nedávno. Být realistou ve smyslu, v jakém to používá Táborský, je zapomenout, přejít mlčením, být vděčný za každý drobet, který nám papaláši udrolí ze svého stolu. Při pohledu na aplaudující české Toronťany jsem pochopil, jak to myslel Kundera, když mluvil o prezidentu „zapomnění“.

Pro svou osobu zapomenout odmítám. Odmítám považovat „uvolnění“ za bůhvíjaké dobro. Odmítám se radovat z toho, že za „pár let třeba“ uvidíme v Torontě zestárlé umělce, kteří za dvacet let zakázanosti ztratili hlas, techniku a sebejistotu, a budeme jim tleskat ne za to, že nám přinesou umělecký požitek – ten už sotva přinesou –, ale ze slušnosti, z lítosti nad tím, co jim to ti reálsocialisti v Praze udělali.  Odmítám.

1987

Případ Jazzové sekce

Polopravda je horší než lež.

Michail Gorbačov, Bukurešť, květen 1987

14. prosince 1986 otiskl v The New York Times Kurt Vonnegut článek Nemůže Praha nechat na pokoji aspoň jazz? a v něm československé politiky obvinil, že se „vůči několika z nejhumán nějších, nejobětavějších a nejnadanějších občanů vlastní společnosti chovají jako lidožrouti“. Narážel tu na zatčení sedmi vedoucích členů Jazzové sekce Svazu hudebníků ČSR, k němuž došlo nedlouho předtím. Za čtrnáct dní uveřejnily The Ne w York Times v rubrice „Dopisy“ odpověď pana Václava Žlůvy , tiskového atašé čs. velvyslanectví ve Washingtonu. Z dopisu p. Žlůvy je na místě citovat dvě pasáže: „Lidé z Jazzov é sekce, ti ,neškodní a sympatičtí členové sekce‘, jak je charakterizuje pan Vonnegut, se zabývali zločinnou činností, totiž neplacením daní.“ A dále: „Nejenom že necháváme jazz na pokoji, my si jej vy soce ceníme. Jazz se v Československu hrál, byl obdivován a milován od samých začátků své evropské popularity. Tento výtvor černých Američanů je oslavován na mnoha festivalech, které se v mé zemi po řádají po celý rok.“

Obě tahle tvrzení jsou, přesně řečeno, lži. To první (obvinění z daňového úniku) je prostá desinformace, zveřejněná před rozsudkem bez ohledu na právní předpoklad neviny. To druhé je příklad pravdy, jež se promění v desinformaci, vytrhne-li se z historického kontextu.

Začněme s tím druhým tvrzením.

Ano, to je naprosto pravda. Češi „hráli, obdivovali a milovali jazz od samých začátků jeho evropské popularity“. Vlastním ragtimovou nahrávku Rhapsod y Rag česko-vídeňské Salonkapelle Hladisch , vydanou v Praze asi roku 1913, která obsahuje zesynkopované motivy 3. uherské rapsodie Franze Liszta. Jedním z prvních českých milovníků jazzu byl Gustav Janouch, mladistvý přítel Franze Kafky, později sám výkonný jazzman a majitel malého hudebního nakladatelství, kde se vydávaly například školy jazzové hry na různé nástroje. Už před rokem 1930 získal nesmírnou popularitu jazzový orchestr Jaroslava Ježka z Osvobozeného divadla Voskovce a Wericha. To bylo bezpochyby nejživější, nejjazzovější, americky inspirované a nejradikálněji antifašistické hudební divadlo v Evropě (Hitler chtěl na čs. vládě, aby je zavřela), bohužel však, protože používalo nesrozumitelného jazyka, na rozdíl od germánsky vážného Brechta, za hranicemi země neznámé. V roce 1937 natočil Joe Turner (nikoli Big Joe Turner, ale klavírista z Baltimore) Joe Turner Blues s Orchestre m Gramoklubu Jana Šímy a po mnoha letech na tyhle ne tak úplně beznadějné „hot“ jazzové pionýry vzpomenul slovy: „T o byla nejhorší kapela, s jakou jsem v životě hrál.“ V roce 1939 zorganizoval svůj swing band Karel Vlach a nastoupil dlouhou jazzovou kariéru, jež mu nakonec, v sedmdesátých letech, vynesla titul „zasloužilého umělce“. Téhož roku natočila Inka Zemánková, vrstevnice a česká obdoba mladé Elly Fitzgeraldové, swingovou písničku Rád a zpívám hot.

Tím začaly maléry.

Dodnes neskončily. Rozsudky vynesené v Praze 12. března 1987 nad sedmi jazzovými nadšenci to potvrdily víc než jasně. Ti lidé se nezabývali „zločinnou činností“. Zabývali se nadšeneckou a spontánní kulturní činností. Jak se však praví ve starém vtipu o rozdílech mezi režimy: Co v demokracii není zakázáno, to se smí. Co v diktatuře není nařízeno, to je zakázáno.

———

A jak říkávali židi v Praze: Inčin song líčil pocity dívky procházející se po Broadwayi wie sich es der kleine Moritz vorstellt . V dálce slyší ta dívka synkopovat harlemské noční kluby, a tak spustí jazzovou písničku, protože ráda zpívá „hot“. Pro evropské pravověrné mělo slovo „hot“ v třicátých a raně čtyřicátých letech hluboce ideologický význam. Odlišovalo „pravý“ jazz od opovrženíhodných bělošských napodobenin. Jimmie Lunceford nebo Chick Webb byli hot; Paul Whiteman nebo Jack Hylton nikoliv. V domácích poměrech: taneční kapela R. A. Dvorského obvykle hot nehrála, kdežto kapely Karla Vlacha a Emila Ludvíka vždycky.

Brzy poté, co společnost Ultraphon vydala Inčin song, obsadili zemi němečtí socialisti, pevně rozhodnuti pročistit nejenom árijské rasy (podle průzkumu nařízeného Reinhardem Heydrichem Češi byli čistší árijci než Sudeťáci), ale i jejich jazyky. To tehdy Němci přestali poslouchat rádio a kochali se Hitlerovými skřeky z Rundfunku a taky už nejezdili v autech, ale přepravovali se v Kraftwagnech (navrhovaná česká slova, pro automobil „ježdík“ a pro motocykl „poprdáč“, se neujala a „rozhlas“ vzniklo spontánně už před německou okupací). Naneštěstí neexistovalo ani německé, ani české jednoslabičné slovo pro „hot“. Jedním z prvních literárních textů, které padly za oběť nacistické cenzuře, byla proto slova Inčina naivního popěvku. Když byl autor vyzván, aby nahradil anglický výraz něčím českým, nenapadlo ho nic jiného než „z not“. Dívka, vykračující si po Broadwayi a uchvácená divokým synkopováním z Cotton Clubu, od té doby tedy ohlašovala germánskému světu, že ráda zpívá podle partesů.

———

„Hot“ nikoli jako hřích slovní, ale stylový se Ince stalo osudným ještě jednou, o deset let později, když na místě arbitrů všeho na světě vystřídali německé socialisty čeští komunisté. Na koncertě v pražské Lucerně – dějišti mnoha dřívějších i pozdějších jazzových malérů – dopřála si před přestávkou jednoho chorusu ve scatu. Neproletářské zvuky zaslechl aktivista svazu mládeže (žije nyní ve Švýcarsku) a udělal skandál: Inka už po přestávce vystoupit nesměla, zakázali jí Prahu a vypověděli ji na „Divoký Západ “ bývalých Sudet, do pohraničí, které v raných padesátých letech bylo pořád ještě eldorádem „zlatokopů“, dobrodruhů, kariéristů, tvrdých hochů a kurev. Pořád však dopadla líp než kytarista Gustav Vicherek, jenž – deset let před Inčiným průšvihem v Lucerně – byl ze Zlína odvezen do nacistického koncentráku u Vídeň ského Nového Města za to, že si taky dopřával neárijského scatového zpěvu v Armstrongově verzi Super Tiger Rag . Asi tou dobou, kdy Inka nedobrovolně opustila hlavní město, její starý bandleader a později „zasloužilý umělec“ byl podobně poslán do vyhnanství a musel s kapelou jezdit s cirkusem, protože tvrdohlavě lpěl na své nezasloužilé muzice. A o dvě desetiletí později, v zemi, která prý si vždy „vysoce cenila“ jazzu, vydali rozkaz, že všechny rock’n’rollové skupiny – jenom v Praze jich bylo několik set – musejí změnit své anglické názvy na názvy české. Poslušní poslechli, a tak se z Greenhornů stali Zelenáči. Neposlušní neposlechli: změnili si jen svá přízemní anglická jména na jména imaginativnější, a tak se z The Primitives stali The Plastic People of the Universe . Taková drzost měla ovšem okamžitě za následek zahnání do realsozialistisch undergroundové ilegality a nakonec, v roce 1977, přivedla Plastiky až do kriminálu.

Byla však ještě jedna skupina: poťouchlíci. Ti odložili angličtinu stejně jako poslušní jak v názvech skupin, tak v textech písní, a vymysleli si nová jména a nové texty, ryze české, ale taky ryze surrealistické: Jasn á páka , Krásn é nové stroje , Žabí hlen , Třírychlostní Pepíček , Dvoulet á fáma , Slep é střevo , Vln a bavlna atd. Protože ouřady milují surrealismus asi tak jako americkou muziku, po dalším desetiletí, v době pogromu na rock’n’roll v raných letech osmdesátých, použila Strana těchto „dekadentních“ a „provokativních“ jmen a „nesmyslných“ a „cynických“ textů, jež jejich nositelé zpívali, za jednu ze záminek pro své (krátkodobě) úspěšné, ale (dlouhodobě) nakonec marné pokusy vypudit ty strašné zvuky ze země, která, a to je naprostá pravda, opravdu vždycky milovala „džunglí muziku“. 1

Trampoty jazzu a z jazzu odvozené hudby pod oběma diktaturami, jež v posledním půl století vládly v Československu, jsem podrobně vylíčil v několika článcích: Red Music (předmluva ke knize Th e Bass Saxophone , 1977, a od té doby v různých paperbackových vydáních; také česky v knize Dv ě legendy , vydané nakladatelstvím Sixty-Eight Publishers v roce 1982, a Mez i dvěma světy a jiné eseje , 2004, s. 45–62), Hipnes s at Noon (The New Republic, 17. prosince 1984) a Hipnes s at Dusk (Cross Currents, 1987). Viz také redakční články v časopise Západ: Zpráv a Jazzové sekce (1983, č. 4) a Afér a Jazzo vé sekce pokračuje (1983, č. 5) a články Vladimíry Burke v témže časopise: Afér a vrcholí

———

Ohniska odporu proti vládě Gustáva Husáka, dosazené okupační sovětskou armádou v dubnu 1969, byla v uměleckých svazech. Proto byl jedním z prvních zákonů, který odhlasoval klub kývalů známý jako československé Národní shromáždění, neblaze proslulý zákon 126/68 Sbírky zákonů a nařízení. Dal vládě (tj. partaji) neomezenou pravomoc rozpustit každou organizaci, jež by se zpěčovala „normalizování situace“, což je newspeakový výraz pro „bezpodmínečnou kapitulaci před cizí mocí“. Tenhle stanný zákon měl platit jenom do té doby, dokud se nedosáhne „plné normalizace poměrů“. Podle různých oficiálních stranických dokumentů nastal tento požehnaný stav v raných letech sedmdesátých: okolnost, jež nabyla na důležitosti v posledním kole spravedlivého zápasu Jazzové sekce.

„Staré“ svazy byly tedy promptně rozpuštěny a založeny „nové“, očištěné od všech revizionistů, sionistů a jiných myšlenkových zločinců. Kádrování, odedávna součást projednávání členských přihlášek, bylo zpřísněno tak, že do nových svazů proklouzli jen ti nejspolehlivější a nejkluzší. Původní členstvo „nového“ svazu spisovatelů sestávalo například téměř výhradně z těch, kdož se v annu s mirabilis Alexandra Dubčeka veřejně stavěli proti reformám, většinou tedy ze starých, spolehlivých stalinistických námezdných pisálků (Josef Rybák, Ivan Skála atd.); potom z těch, kdož za Dubčeka buď měli příliš velký strach, a dávali si proto příliš velký pozor, nebo byli příliš mladí, aby se zapletli do politiky, a zůstávali proto zticha (Vladimír Nefť, Vilém Závada, Vladimír Páral, Ladislav Fuks atd.); a konečně z literární sebranky, píšící podle zásady „Koho chleba jíš, toho píseň zpívej“ (Josef Jelen, Miroslav Florian atd.). Někteří z nich se taky mstili, jako

(1983, č. 6) a Afér a – myslí si oni – končí (1984, č. 5). Na vrcholu „liberalizace“ vyšla v Československu také výborná kniha, založená na zevrubném průzkumu, Československý jazz (Editio Supraphon 1967), kterou napsali Lubomír Dorůžka a Ivan Poledňák. Lidé, kteří mají zájem o události, jež zde nemohu ve všech propletencích popsat, nechť si přečtou tyto texty.

třeba společensky zfrustrovaný katolický básník Bořivoj Kopic (v osmdesátých letech ho zavraždil homosexuální milenec), nebo antisemita Alexej Pludek, kterého v „liberálních“ šedesátých letech kritika dost nechválila, protože měl tehdy tuhou konkurenci v autorech jako Václav Havel, Milan Kundera, Bohumil Hrabal aj., takže většinu z nich „zesionizoval“ ve svém opu s horribilissimum , v románě poctěném mnoha cenami (např. k 25. výročí Února) Vabank (1974).

Tak vypadala situace ve „velkých“ svazech. Jenomže duch roku osmašedesátého a později legální možnost založit „nové“ svazy inspirovala některé podnikavce k pokusům vybudovat útočiště pro umělce, pro něž do té doby nebylo místa v tradičních „starých“ organizacích. Řadoví a příležitostní profesionální hudebníci museli být například členy mamutího Svazu zaměstnanců v kultuře, který zahrnoval všechny: od průvodců v muzeích až po sekretářky na ministerstvu, a proto pochopitelně nereprezentoval a nemohl reprezentovat zájmy ničí (s výjimkou zájmů Strany). Skladatelé „vážné“ hudby a virtuosové měli vlastní, charakteristicky elitistický svaz skladatelů a koncertních umělců, do něhož řadoví a příležitostní muzikanti neměli přístup. Ti proto využili permisivní atmosféry Dubčekovy éry a zorganizovali se ve Svazu hudebníků ČSR. Neměli už čas vydat před nocí dlouhých nožů 21. srpna 1968 nějaké kompromitující manifesty, a tak se jim podařilo dostat byrokratické požehnání a ustavit se jako „nový“ Svaz.

Možnosti, nechtěně vyvolané v život zákonem 126/68, využilo ještě jiné bratrstvo. Členové volně zorganizovaných a trpěných jazzových klubů, plodu liberálních let šedesátých, si vzali do hlavy, že si založí vlastní asociaci, svaz jazzmanů. Ministerstvo vnitra sice jejich žádost zamítlo, ale doporučilo jim, aby vstoupili do Svazu hudebníků ČSR, protože jeho stanovy povolovaly zřizování zájmových sekcí.

30. října 1971 přišla na svět Jazzová sekce.

———

Třebaže prvních pět let se činnost nové skupiny nadšenců omezovala na pořádání přednášek a seminářů pro amatérské jazzmany a na sponzorování koncertů a festivalů, cíle Sekce od samého začátku zahrnovaly mnohem širší kulturní oblast. 2

Velice citlivá tykadla necitlivých vládců nad kulturou brzy zaznamenala porušení základního pravidla pro činnost, platného v komunistickém státě, totiž že pouze to, co je nařízeno, se dovoluje. Pravidlo ovšem vylučuje spontánní iniciativu, základní charakteristiku lidí z Jazzové sekce. Nikdo například Sekci výslovně nenařídil, aby pracovala s amatérskými nonkonformními experimentálními jazzovými a jazzrockovými skupinami v instituci nazvané Jazzová škola hrou (podle Komenského Škol a hrou – Schola ludus ). Papalášstvo Sekci naznačilo, že to je pole vyhrazené činnosti SS mládeže, nikoli svazu hudebníků, a bylo jasné, že úkolem SS bylo v tomhle případě rozmluvit svedeným experimentalistům jejich hudební extremismus a přesvědčit je, že mají přesedlat na muziku, které, jak praví lidový vtip, bude rozumět i ústřední výbor Strany. 3 Jazzová sekce, jíž tohle nikdo nenařídil, opomenula „správně usměrnit“ jazzrockové mladíky, aby hráli nějakou vhodnou formu „džezu“ (ačkoliv tenhle ruský pravopis Pravidl a českého pravopisu striktně nařizují – v rozporu s českou tradicí, podle níž se cizí jména píší původním pravopisem, a samozřejmě ve shodě s tradicí ruskou –, edikt narazil na tak zuřivý odpor, že se poruštěné podoby slova neodvažuje užívat ani plně znormalizovaná Mel odie , jediný popmuzikový časopis současného Česka). Následkem toho se na druhých Pražských jazzových dnech, každoročním vyvrcholení činnosti Sekce, v dubnu 1975 pokusili – tehdy ještě bez úspěchu – emisaři papalášstva vyloučit z programu všechny jazzrockové skupiny. Měli pro tu snahu dobrý důvod: bylo to po pěti letech nedobrovolného mlčení o rocku poprvé, co v rámci velké kulturní události rock opět zněl z pódia. Sekce to porušení nařízeného mlčení zdůvodňovala tím, že Jazzové dny jsou koncipovány pedagogicky a tematicky. První se zaměřily na „kořeny jazzu“. Druhé na ragtime, boogie-woogie a moderní jazz, v jehož rámci byla uvedena také „Jazzrocková dílna“. Společnost Panton vydala živě natočenou LP desku, jejímž producentem byl předseda Sekce Karel Srp, ale pro příliš elvispresleyovské zvuky nesměla se desce dělat žádná reklama ani nesměla být vystavena ve výkladních skříních gramooobchodů.

Další dva Jazzové dny, v říjnu 1975 (revivalismus a swing) a v březnu 1976 (Orchestr Jaroslava Ježka) proběhly hladce, papaláši se do nich nemíchali. Ale pak, v průběhu pátých Dnů v dubnu 1977, to začalo být vážné. Téma Dnů – jazzem ovlivněná vážná hudba – bylo v pořádku, jenomže Jazzová sekce uvedla na pódium poprvé dvě skupiny, jež nejenom že hrály čistý rock, ale zcela manifestačně se hlásily k „alternativní kultuře“, což není nic jiného než jiné, učenější slovo pro kulturní underground. A underground v komunistických státech doslova znamená underground, což zahrnuje vystupování ve sklepích opuštěných statků: není to jen reklamní označení jako v Kalifornii. Přesně řečeno, underground je ilegální. Někdy jej ouřady do jisté míry tolerují, ale vždycky jej oblažují zvláštní pozorností, od rozhánění obecenstva až po vyhazov z míst a vylučování ze škol. Filosofie „alternativní kultury“, oprostíme-li ji od všech složitých teoretických šaškárniček, které teoretici undergroundu tak milují, je jednoduchá: povolená, oficiální, tj. nařízená kultura je neplodná, nudná, mrtvá, falešná, neinspirovaná a neinspirující; nebo, jak by to asi pregnantně vyjádřil androšský filosof, je to sračka. Proto si vytvořme kulturu alternativní, která se bude provozovat, vystavovat a nahlas číst ve stodolách a po vesnických hospodách, nikoli v „kamenných“ divadlech a koncertních síních, která se nebude předkládat cenzorům ani prodávat na trhu. Na pátých Pražských jazzových dnech se tato kontrakultura vynořila ve formě „rockové operety“ Mil á čtyř viselců , zasazené do třicetileté války, již však nikdo z přítomných nechápal jako historickou hru. Předváděl ji autor Jaroslav Jeroným Neduha a jeho soubor Th e Naive Rock And Jokes Ex tempore Band (nařízení o počeštění ignorovali) ve spolupráci s pantomimickou skupinou Paskvil. Pořadatelé ohlásili ještě další skupiny alternativní kultury, ale povolovatelé, jimž se při hrůzách protiválečné operety vztyčily vlasy na hlavě, další podobné zvrhlosti zakázali.

A tehdy začala Sekci obšťastňovat pozorností policie. Brzy se stalo policajtským zvykem přerušovat pravidelné schůzky Rockového a jazzového metodického centra, jednoho ze stálých podniků Sekce, jednotlivci byli často vyšetřováni a všelijak se jim vyhrožovalo. Zároveň počala partaj, prostřednictvím ministerstva kultury, kout pikle v zákulisí. Jednotliví členové Ústředního výboru Svazu hudebníků ČSR se octli pod tlakem, aby svolali členskou schůzi a dali o dalším osudu Sekce hlasovat. Na takových schůzích bývá hlasování jednomyslné, a třebaže teoreticky se jich mohou zúčastnit všichni členové, jenom málokteří se obtěžují, zejména členové mimopražští. Nechce se jim utratit večer nudnými nediskusemi. Když se však „přesvědčení“ členové shromáždili, aby svými hlasy odsoudili Sekci k neexistenci, očekával je šok. Pověsti o stranických piklech totiž včas dospěly k uším jazzového bratrstva, a schůzovní sál proto zaplavilo několik stovek členů Sekce, každý vlastnící jeden hlas. Čekal se funus Sekce, ale ve skutečnosti došlo k funusu nejednoho „přesvědčeného“ člena Ústředního výboru, nahrazeného kandidátem Jazzové sekce, který dostal víc hlasů. Pozice Sekce se tak paradoxně upevnila. To jí dodalo odvahu a odhodlala se k odvážnému činu: zažádala o členství v Mezinárodní jazzové federaci, organizaci Hudební rady UNESCO – a byla přijata.

Při provádění tohohle manévru objevili jazzmani důležitý princip: většina „demokratických“ rysů československých zákonů a stanov je míněna jako čistě formální záležitost a jako takovou ji také všichni přijímají. Když ale někdo tohle tacitu s concensus o dmítne a vezme pravidla a ustanovení doslova – to ovšem vyžaduje nadlidskou šikovnost a odvahu –, v mašinérii poststalinského, váhavě totalitního, nedobrým svědomím obtíženého systému dojde k poruše. Trvá to dlouho – někdy, jako v případě Jazzové sekce, celé roky –, než se mašina opraví a může zas pracovat. Lidé z Jazzové sekce takovou odvahu měli a takové šikovnosti se naučili. Zůstali proto naživu, třebaže všemožně pošramoceni, ještě celé desetiletí.

Protože mašina měla poruchu, následující čtvery Jazzové dny se odehrály více méně bez překážek. Cizí skupiny vystoupily ponejprv na šestých Dnech v květnu 1978. Byly všechny bezpečně z „lidových demokracií“, obecenstvu však poprvé naservírovaly hrůzné zvuky punk rocku v polském a maďarském pojetí. První zápaďáci se objevili na osmých Dnech v květnu 1979 – Ar t Bears z Anglie – a tenhle festival taky znamenal začátek spolupráce mezi Sekcí a levicovým západoevropským hnutím Rock in Opposition. Na devátých Dnech v listopadu 1979 se předváděly scény z opery Phila Glasse Einstein na pobřeží (Einstein on the Beach) a v programu vytiskli pořadatelé manifest Cíle české alternativní hudby , kde se poprvé veřejně formulovaly zásady opozice proti kulturní politice establišmentu.

Tím číše přetekla. Desáté Dny, ohlášené na září 1980, kdy mělo posluchačstvo uvidět a uslyšet víc než deset skupin hnutí Rock in Opposition z celé západní Evropy, byly zakázány dřív, než se cizinci sjeli do Prahy. Dva roky nato, v dubnu 1982, očekávaný zákaz přišel, teprve až se v hotelích ubytovaly tři švédské skupiny a Thi s Heat z Anglie: ouřady věc načasovaly tak, aby způsobily Sekci co největší finanční ztrátu, protože musela vracet peníze za prodané lístky a zároveň zaplatit zahraničním kapelám aspoň cestovné a pobyt. 5 Zákaz sám měl přijít jako reakce na „výtržnosti“, jež měli zajistit agenti provokatéři. Jenže temný plán se znovu proláknul. Sekce natiskla a vylepila plakáty informující diváky o zákazu a zároveň je varující před provokatéry. Rockoví nadšenci – Václavákem se jich k legendární (vzpomeňte si na Inku) Lucerně valilo asi patnáct tisíc – se proto chovali přímo vzorně. Když si muž pověřený řízením „akce“, kulturní inspektor Václav Trojan, přečetl plakáty, rozzuřil se k nepříčetnosti a údajně zvolal: „Jak to, že jste tam nenapsali zrušeno z technických důvodů? To, co jste udělali, si u nás nemůže dovolit nikdo, rozumíte, NIKDO!!!“ To byl konec Pražských jazzových dnů.

———

Od té doby byly všechny koncerty a přednášky pořádané Sekcí ostře sledovány. Sekce byla s to sponzorovat pouze hrst vystoupení malých combos z Anglie a pár přednášek amerických teoretiků. Její vedoucí členové se zúčastnili několika jazzových podniků ve velké zahradě amerického velvyslanectví, jako byl například koncert bandu Fredericka Starra v létě

1985. Jak se sluší a patří na kulturu defakto už alternativní, většina těchhle koncertů a přednášek se musela konat v odlehlých pražských předměstích. Omezení jazzové činnosti Sekce mělo však jeden důležitý následek: více méně donutilo neúnavně iniciativní lidi z vedení, že svoji aktivitu rozšířili i do jiných uměleckých oblastí. Tohle rozšíření zájmů později posloužilo jako zdůvodnění pro zásah proti organizaci, protože „překročila hranice vymezené činnosti“.

Od samého začátku vydávala Sekce časopis Jazz. Z legálních a cenzurních důvodů jej sice označovala za „členský bulletin“ (a v souhlasu se zákonem distribuoval se jen mezi členstvem), ve skutečnosti to však byl dobře graficky upravený, vážný a velice informovaný jazzový časopis. Mezi lety 1972 až 1982 vyšlo celkem osmadvacet čísel a každé mělo spoustu potíží. D e iure časopis nikdy nikdo nezakázal; ouřady pouze – typicky stalinským způsobem (anebo po způsobu anglických ouřadů ze sedmnáctého století) – dělaly nohy tiskárnám. Došlo to tak daleko, že se Sekci nepodařilo sehnat tiskaře ochotné časopis dělat, a protože soukromníci nemohou v Československu vlastnit tiskařský lis, ve vydávání prostě nešlo pokračovat.

Jazz nebyl ovšem jediný vydavatelský podnik Sekce. V letech po zákazu Jazzových dní vyšla z jejích dílen pravá záplava tiskovin, které všechny v tiráži měly označení „Vydala Jazzová sekce Svazu hudebníků ČSR, člen Mezinárodní jazzové federace“. Časopisy a knihy byly přísně členské publikace, něco mezi oficiálními tiskovinami a samizdatem. Byly legální, ale protože se neprodávaly veřejnosti, uplatňovaly se vůči nim mnohem mírnější cenzorní požadavky. Samizdat cenzuru ignoruje úplně, ale vyrobí-li se víc než velmi malý počet „výtisků“, věc se stane ilegální a „nakladatel“ může být trestně stíhán.

Mezi publikacemi Sekce byl ještě jeden bulletin, 4 3 10 08 , který poprvé vyšel v roce 1979 a vydržel po sedmnáct čísel. Programy Jazzových dnů měly obvykle na 160 stránek zasvěcených esejí, většinou o terr a incognita současného českého amatérského jazzu a rocku, a představují tak samy o sobě úctyhodnou knižnici hudební historie a teorie. Časopis novinového formátu Dvanáctka , věnovaný blues a tradičnímu jazzu, vyšel, pokud se mi podařilo zjistit, jenom jednou, zato knižnice věnovaná výtvarnému umění Situace , již Sekce začala vydávat po konci Jazzových dní, přetrvala patnáct nádherně graficky vyřešených a vypravených monografií. Další série, Dokumenty, skončila po druhém čísle, ale oba vydané svazky jsou historicky velmi důležité. První, Rock na levém křídle , je zničující kritika oficiálního partajního pogromu na rock’n’roll, a druhý, vydaný v roce 1984, obsahuje řeč Jaroslava Seiferta, prvního českého nositele Nobelovy ceny za literaturu, napsanou u příležitosti udělení té ceny a nazvanou O patetickém a lyrickém stavu duch a. Je to jediné československé zveřejnění básníkova projevu, žádný oficiální časopis ji nesměl otisknout.

A ještě jedna série, Dveře, skončila číslem jedna v roce 1985: byla to stať Vlastimila Marka, zenbuddhistického sitáristy, jenž se svou sitárovou skupinou vystupoval v sedmdesátých letech na Pražských jazzových dnech. Stať má název Přežij e sitár do roku 2000? , a sotva vyšla, autora zavřeli. 8

Sekce taky zorganizovala množství nonkonformních výstav ve sklepích a předměstských zahradách. Snad nejvynalézavější z mnoha jejích výtvarnických iniciativ byl Minisalón. Sekce rozeslala přes 300 dřevěných krabiček (15 x 15 cm) různým výtvarní   kům, kteří měli vnitřek krabiček přeměnit na objet s d’art . Většina výtvarníků vyhověla, a tak výsledek musel být jednou z nejunikátnějších sbírek artefaktů v dějinách moderního umění. Jiná podobně unikátní sbírka, tentokrát soubor dokumentárních fotografií, měla být vystavena v květnu 1985, u příležitosti čtyřicátého výročí „osvobození“ Prahy Rudou armádou. Díky podnikavosti několika desítek členů byla nashromážděna spousta snímků od fotoamatérů, jež zachycovaly příjezd Rudé armády do Čech. Ani jeden nebyl předtím otištěn – fakt výmluvný pro stav novinářství v komunistickém státě. Výstavu ouřady zakázaly.

Důvodem zatčení nebyla zřejmě tahle stať, ale jeden z dvou jiných hříchů sitárového světce. Ve svém soukromě ve třech číslech vydávaném samizdatu přirovnal totiž kulturní rozhled významného partajního kulturního pracovníka s krásným jménem soudruh Vařbuchta ke kulturnímu rozhledu paní Thatcherové. Toho dojmu zřejmě nabyl po osobní zkušenosti s Vařbuchtou, když se mu bezúspěšně snažil vysvětlit mystéria sitárové muziky. Ještě pravděpodobnější však je, že Marka zašili pro mírovou iniciativu. Ta je samozřejmě v Československu protistátní, pokud ji neschválí příslušná místa. Guru má několik přátel v Orientě, protože se na svých toulkách dostal do Nepálu a do Japonska. Ti přátelé se uvolili k účasti na mystické mírové akci, k níž mělo dojít jednoho dne v srpnu (naneštěstí je srpen měsícem sovětského přepadu). V jistou hodinu hodlal na letenské pláni (naneštěstí místo, kde kdysi stával největší Stalin na světě) guru bít do velikého gongu a jeho japonští přátelé měli bít do gongu kdesi v Tokiu. Zvuky by vytvořily vibraci, jež by obletěla zeměkouli a blahodárně ovlivnila duch mezinárodního dorozumění. K akci nedošlo, mezinárodní dorozumění je v troskách. Guru vlastnoručně namaloval rozměrné plakáty, které osobně rozvěsil po Praze a zval všechny lidi dobré vůle na Letnou, aby se tam zúčastnili bití do gongu. Místo lidí se dostavila policie. V době, kdy tohle píšu, je guru zřejmě vyšetřován na svobodě pro „poškozování socialismu v cizině“. Pro zenbuddhistický časopis Ne w Age Journal , vydávaný v Brightonu v Massachussetts, napsal totiž článek, kde si stěžoval na jakési potíže, s nimiž se zenbuddhismus v Československu potýká.

Sekce ještě hodlala zahájit vydávání knižnice Tangent, kde měla vycházet současná nonkonformní poezie, jenže k tomu nikdy nedošlo: nepodařilo se najít tiskárnu. Velmi cenné a vědecky zpracované dílo Kd o je kdo v československém jazzu , kolektivní práce jazzových historiků, členů Sekce, přijalo nakladatelství k vydání, ale pak je nevydalo.

Daleko nejúspěšnější knižnicí byl „Jazzpetit “. Na něm se také zakládala obžaloba z „nedovoleného obchodního podnikání“, za něž byli vedoucí Sekce odsouzeni v březnu 1987 a jež předsedajícího soudce Vladimíra Stiboříka inspirovalo k pamětihodným slovům o publikacích obžalovaných: byla to prý „díla vysoké kvality… avšak i chvályhodná činnost musí být regulována“.

V tomhle výroku je v jádře obsažena kulturní politika totalitního režimu. 9

———

Celkem v „Jazzpetitu“ vyšlo 24 titulů. Zde je úplný seznam:

1) Rocková poezie . Výbor z textů (v českých překladech), které zpívaly skupiny jako Doors, Jethro Tull, King Crimson, Mothers of Invention, Pink Floyd, Yes atd.

2) O dada, surrealismu a českém umění . Esej doyena českých nonkonformních historiků umění Jindřicha Chalupeckého.

3) Partitury . Výbor z grafické hudby, fónické poezie atd., jak české, tak cizí.

4) Bori s Vian. V ýbor z díla nonkonformního francouzského spisovatele a jazzmana.

5) Česk ý rock’n’roll 1956–1969 . První – a zatím jediná – historie rockové hudby v zemi, od jejích začátků v polovině let padesátých až po konec let šedesátých. Autorem je Vladimír Kouřil, jenž v březnu 1987 dostal deset měsíců

6) John Ono Lennon . Soubor článků o Lennonovi, včetně textů českých autorů. Obsahuje též množství fotografií Lennonovy zdi v Praze. 10

7) Hudb a přírodních národů . Vědecké dílo o sociální funkci hudby u primitivních kmenů od Zdeňka Justoně.

8) Hudb a terezínského ghetta . Historická studie o hudbě v Terezíně, zahrnující i stať o legendárních Ghetto Swingers. Obsahuje reprodukce dokumentů, kreseb pořízených v ghettu atd.

9) Bohumil Hrabal: Obsluh oval jsem anglického krále . Jeden z nejlepších románů nejmilovanějšího českého prozaika. Hrabal knihu věnoval „čtenářům Jazzové sekce pro potěšení“. Policie pak údajně autora donutila podepsat prohlášení, že román vyšel bez jeho souhlasu. Jestliže takové prohlášení skutečně existuje, pak je to Hrabalův žertík, neboť je průkazně vyvrací rukou psaná dedikace, otištěná v knize jako faksimile.

10) Jindřich Štyrský . Fotografické dílo nejvýznamnějšího předválečného českého surrealisty.

11) Minima l & Earth & Concept Art , díl I a II. Výbor z teoretických prohlášení vedoucích umělců těchto avantgardních a kontroverzních hnutí a z interviewů s nimi. Uspořádal Karel Srp.

12) Rock 2000 A–K . První díl třídílné encyklopedie světového rocku. Dílo obsahuje více než dva tisíce hesel, jak rockových souborů, tak jednotlivých umělců, včetně diskografií.

Pokud jde o „nedovolené podnikání“: nedávno byl, dle zpráv z Československa, za tenhle zločin odsouzen vesnický kněz, který si dal opravit kostel. Práci sice řádně zadal národnímu podniku, nikoli melouchářům, ale zapomněl si obstarat povolení a navíc, což mu přitížilo, zaplatil opravu z vlastní kapsy. Tedy soukromý podnikavec/tel.

V den prvního výročí Lennonovy smrti vybudovali u jedné zdi na Kampě Lennonovi ctitelé malý pomníček a stěnu popsali nápisy. V noci policie pomníček odstranila a nápisy zamalovala. To vedlo k dlouhotrvajícímu zápasu: ve dne mládež obnovovala pomníček i nápisy, v noci je policie ničila. Situace dospěla do krize v roce 1984, kdy velký dav lennonistů pochodoval ode zdi na Staroměstské náměstí a pak Národní třídou kolem Národního divadla a Nerudovkou ke Hradu, zpíval přitom Lennonovy songy a skandoval mírová hesla. Ta pokryla škálu od přípustných („Kdy bude konečně mír, Johne?“) přes pochybná („My chceme svobodu! My chceme mír!“) k závadným („Válka je vůl“ – což je verš z písně oblíbené za Dubčeka) až k vyloženě zločinným („Žádná řízená střela není střela míru!“, „Zrušte armádu!“, „Pryč s SS–20!“). Účastníci průvodu zpívali taky Krylovu píseň o invazi Bratříčku , zavírej vrátka a nakonec pochod potlačila policie. Tolik o mírovém hnutí v zemích, jak řekl výstižně prezident Reagan, „zlého impéria“ (Evil Empire).

V celosvětovém měřítku je to unikát. Hlavním pořadatelem je Josef Vlček, autor Rock u na levém křídle.

13) Dada . Vědecké dílo o meziválečném avantgardním hnutí z pera Ludvíka Kundery, s mnoha ilustracemi.

14) E . F. Burian . Monografie o významném předválečném nonkonformním divadelním režisérovi, jazzovém zpěváku (první česká nahrávka Beal e Street Blues v překladu EFB) a autoru první české knihy o jazzu Jazz (Aventinum 1928).

15) Livin g Theatre . Rozhovory o základních tvůrčích principech významného newyorského souboru šedesátých a sedmdesátých let. Doplňuje je reportáž z představení organizovaného Sekcí, když se soubor nakrátko zastavil v Praze. Zpracovali Jaroslav Kořán a Petr Oslzlý.

16) Posledn í z transportu . Beletristické zpracování autentických zážitků historika J. Kladivy, který přežil tzv. pochod smrti z koncentráku.

17) Tělo , věc a skutečnost v současném umění . Soubor prací českého kunsthistorika Petra Rezka.

18) Stylistická cvičení . První český překlad známého díla Raymonda Queneaua Exercice s de style (Gallimard 1947).

19) Rock 2000 L–S . Druhý díl třídílné encyklopedie. Celý náklad zkonfiskovala policie v tiskárně. Později se však výtisky prodávaly za horentní sumy na černém trhu. Prodavači byli zřejmě překupníci, kteří výtisky koupili od policajtů.

20) Roc k 2000 L–R . V jiné tiskárně vytištěná a normálně distribuovaná verze předchozího titulu, kterou policie nezaznamenala. Z technických důvodů je o písmeno S kratší.

21) Richard Brautigan: V melounovém cukru . Výbor z díla významného myslitele. Zabaveno v tiskárně, zmizelo neznámo kam, včetně rukopisu. Tržní hodnota knihy nebyla zřejmě dost velká, aby policajtům stála za riziko prodávat ji na černém trhu.

22) Přípa d Wagner. T exty Friedricha Nietzscheho o skladateli.

23) Rock 2000 S–Z. Třetí díl encyklopedie.

24) Kat bez stínu . Beletrizovaná historie povstání v Osvětimi/Treblince, kterou napsal pamětník F. R. Kraus.

To byla poslední publikace řady, již se podařilo vydat. Dvě další byly připraveny k tisku, ale policie je v různých stupních dohotovenosti zabavila v tiskárně. První, Hla va medúzy , byl soubor esejí o moderním umění; druhá, Dítě na skleníku , byla antologie současné americké poezie v českém překladu. Redaktorem všech knih byl Karel Srp, výtvarníkem Joska Skalník: oba obžalovaní v procesu v březnu 1987 (Srp dostal 16 měsíců, Skalník podmínku). Redaktorem fotografických částí publikací byl Jiří Kučera, jenž nyní žije v Kanadě.

Lidé, kteří prožili život na Západě, kde je k dostání nebo dá se snadno opatřit každá kniha vyšlá kdekoli na světě, patrně jen velmi nesnadno pochopí, co znamenaly tyhle knihy pro dychtivé, senzitivní, kulturní mladé lidi, žijící na „hřbitově kultury“ (Heinrich Böll). Nebyly to knihy. Byla to zjevení, zázraky. Vím to, protože jsem takové pocity kdysi sám prožil: za svého vlastního dychtivého a snadno dojmům podléhajícího mládí pod německými socialisty, rovněž zdatnými paliči knih. Moje zázraky byl Kafkův Zámek, objevený náhodou v jednom pražském knihkupectví, kde jej přehlédl jak vedoucí, tak cenzoři; Čapkovy překlady Apollinaira a vůbec moderní francouzské poezie, za protektorátu na trhu nedostupné, a stejně tak z prodeje stažený Nezvalův Absolutn í hro bař a starý, špatný překlad Bretonovy Nadji – to všechno rovněž nebyly knihy, ale zjevení, při nichž se člověku rozbušilo srdce. Poselství ze světa, jenž byl tak jiný a o tolik lepší než svět, který vybudovali němečtí socialisté. I tahle okolnost se musí myslím vzít v úvahu, chceme-li plně ocenit, co všechno vykonala Jazzová sekce.

———

Spor Strany s jazzem a rockem dospěl do kritického stadia zákazem Jazzových dnů v roce 1982. Nebyla to izolovaná aféra. Různé pololegální a ilegální rockové festivaly a koncerty, konané před zákazem i po něm v provinčních městečkách a vesnicích, často ukončilo policejní násilí, zatýkání a pronásledování. Tyhle alternativní festivaly dávaly možnosti kapelám se zmíněnými surrealistickými jmény – Jasn á páka , Žabí hlen , Třírychlostn í Pepíček atd. – a jejich zpěváci pěli texty provokativně odlišné od uhlazenosti dobře procenzurovaných songů, jaké vyhrávaly pražský rozhlas a televize, například: „Miláčku, obálku lepím slzami, / miláčku, prosím, vrať se mi!“ apod. Populární refrén, který nadšeně řvali zpěváci Jasn é páky : „Pa l vocuď, hajzle!“ , byl adresován tesilákovi, tj. esesmákovi oděnému tesilovým oblekem, ale mnoho papalášů se domnívalo, že terčem výzvy jsou oni (nemýlili se). Jiní vokalisté pěli:

Čemu se podobáš ve svý velikosti?

Seš pravda?

Bůh?

Nebo tuna ješitnosti?

Čemu se podobáš ve svý velikosti?

Hovnu, hovnu, hovnu, hovnu… atd.

Prostě, situace na „hudební frontě“ (jak se tomu říká žargonem světový mír milující Strany) dozrála k „administrativnímu řešení“. V březnu 1983 otiskl partajní týdeník Tribuna článek N ová vlna se starým obsahem , jímž byl dán povel k parforsnímu honu na rockery. Okamžitě rozpustili několik kapel – včetně amatérských surrealistů z Jasn é páky , ale taky vysoce profesionální Pražsk ý výběr , jehož vedoucí Michael Kocáb je jedním z nejlepších a nejkultivovanějších muzikantů současného Československa. A protože v té zemi nesmí za honorář veřejně vystupovat nikdo – byť byl amatér –, pokud nesloží „kvalifikační zkoušky“, byly nařízeny „rekvalifikační zkoušky“, které surrealisti z dosud nerozpuštěných kapel přirozeně neudělali. Celou ediční radu jediného časopisu věnovaného populární hudbě Melodie vyházeli, mezi nimi dvě z nejváženějších osobností v českém jazzu, historika a teoretika dr. P. L. Dorůžku (za nacistické okupace vydával ilegální jazzový časopis Okružní korespondence) a šéfredaktora ing. Stanislava Titzla (za Stalina vydával ilegální Bo b Times ). Nahradil je kandidát ústředního výboru komunistické strany, jistý Miroslav Kratochvíl, jenž v létě 1968, před sovětským přepadem a nějaký čas po něm, řídil „ilegální“ vysílačku Hvězda, vysílající protidubčekovskou a často antisemitskou propagandu údajně „odkudsi z území Čech“, ve skutečnosti z Endéer. Flek se Kratochvílovi, „řediteli z povolání“, musel hodit. Po úplatkářském veleskandálu ve Hvězdě dostal totiž mnohem méně výnosnou sinekuru jako šéfredaktor Říše hvězd, časopisu pro „lidové“ astronomy. Mel odie mu jistě poskytla mnohem lepší příležitost pro braní všimného, neboť poté, co nastoupil, stojí údajně otištění fotografie zpěváka na titulní straně pět tisíc Kčs (nemyslím výrobní cenu štočku a tisk).

V té chvíli překročila Jazzová sekce opět „hranice vymezené činnosti“. Vydala zmíněnou brožuru Roc k na levém křídle , nemilosrdnou analýzu článku v Tribuně , jež odkryla přemnohé díry ve vědomostech obou jeho autorů (byli to údajně dva tajní píšící pod pseudonymem Jan Krýzl) a taky jejich ideologickou spřízněnost, pokud jde o fenomén punk rocku, s nejzazší pravicí mezi britskými hudebními kritiky. V závěru brožura obvinila oba fízly z „šířen í pravičáckých názorů“ , čímž „poškodili zájmy komunistické strany“ . Nikdo na to neodpověděl, ale osud Jazzové sekce brožura zpečetila.

———

Pár měsíců poté, co vydala rozkaz k honbě na rockové čarodějnice, Strana seznala, že kampaň narazila na tuhý odpor mezi mládeží a objevují se nechtěné následky. Rozhodla se proto ke změně taktiky, v duchu hesla divid e et impera , anebo mnohem nedávnější moudrosti „Když je nemůžeš porazit, přidej se k nim!“ Začala podporovat skupiny, které takové mecenášství byly ochotny přijmout výměnou za to, že, jak by řekl Huckleberry Finn, se „sivilizovaly“. Časem dovolili dokonce i některým zakázaným skupinám znovu vystupovat – pod méně surrealistickými jmény. To vše ovšem pod přísnou kontrolou SS mládeže, jenž dostal rovněž povolení organizovat celostátní soutěž amatérských rockových skupin Rock Fest. Jak se to – ovšem – vždycky stává, eses mládeže je hustě infiltrován esesáky pouze matrikovými, a tak, když do země dospěly gorbačovské větry z Moskvy, kontrola se dosti zhroutila. Počátkem roku 1987 Obvodní národní výbor Praha-západ převzal například záštitu nad dvěma koncerty The Plastic People of the Universe přesto, že si odseděli tresty za všemožné hudebně-ideologické zločiny v polovině let sedmdesátých. Koncerty se měly konat 12. a 18. února a ohlášeny byly ještě dvě jiné skupiny: Krásn é nové stroje a Garáž. Gorbačovský vítr nevál však dosti silně, a tak se ouřady pokusily z programu Plastiky vyloučit. Krásn é nové stroje a Garáž ze solidarity odmítly vystupovat a koncert se nekonal. Současně Plastikové poslali pásky se svými nahrávkami výběrové komisi Rock Festu. Z padesáti přihlášených nahrávek komise vybrala čtrnáct skupin, jež měly účinkovat na závěrečném koncertě vítězů v legendární (vzpomeňte si na Inku) Lucerně. Plastikové se umístili jako první, ale nakonec hrát nesměli. Pět ze sedmi kapel, které se koncertu zúčastnily, zahrály každá jednu skladbu věnovanou „skupině, která tu dnes nesměla vystupovat“. Diváci samozřejmě věděli, o čem se mluví.

———

Podle hesla divide et impera zahájila partaj v roce 1983 ještě jinou akci, zamířenou k izolaci a nakonec ke zničení Jazzové sekce. Založila bohatě podporovanou organizaci Československá jazzová společnost (její funkcionáři, na rozdíl od lidí z Jazzové sekce, jsou placeni) a té nejen dovolili, ale doporučili a nakonec nařídili organizovat jazzové podniky za předpokladu, že „nevybočí z tematického rámce“. Krajské a místní partajní sekretariáty obdržely instrukce, že ode dneška (až na další) se má jazz, pokud je za tím Společnost, s pomocí všech komunistů podporovat a propagovat. Následovala záplava jazzových koncertů a festivalů, jež vyvrcholila v roce 1986. Jenom v Čechách a na Moravě se konalo dvacet krajských jazzových festivalů – což je rekord všech dob – a nakonec Společnost uspořádala Osmnáctý mezinárodní jazzový festival v Praze ve dnech 23. až 26. listopadu v legendární (vzpomeňte si na Inku) Lucerně. Vede to člověka k myšlence, čí vítězství to vlastně je, tohle obnovení tradice pravidelných mezinárodních jazzových setkání v Praze?

Roh hojnosti, z něhož se vysypala jazzová činnost, sloužil třem účelům: jednomu vis-à-vis Západu, dvěma domácím. Pokud jde o Západ, erupce synkop měla establišmentu posloužit jako propagační argument proti eventuální, byť nesmělé západní kritice potlačení Jazzové sekce. Západní pozorovatele, kteří nemají zdání o prehistorii rozkvětu z roku 1986, by to zmátlo a vzalo jim to vítr z plachet. Za druhé, což je ještě důležitější, Strana by získala přímou kontrolu nad notoricky nedisciplinovanou a nespolehlivou složkou hudebnictva. Za třetí: žízeň po muzice v srdcích mladých lidí je většinou silnější než touha držet se pevně zásad – tu by ten kontrolovaný rozkvět uhasil, přičemž izolované hlasy principiálního nesouhlasu by se daly snáze umlčet. Rozhodnutí s sebou přirozeně neslo i jistá rizika: jazzový smysl v Československu se už příliš vyvinul, aby vkus jazzmanů ouřady mohly vrátit tam, kde by jej patrně chtěly mít: k nějakému whitemanovskému orchestrálnímu zvuku, neřkuli ke zvuku Salon kapelle Hladisch . Hudba, která se skutečně hraje, zní stejně divoce jako vždycky, zajisté příliš divoce pro vkus rovnějších mezi rovnými. Ale to riziko bylo uvážené, protože více než jazzu volajícího na poušti intelektuálních omezení – té hudby, která konec konců (třebaže pro tu dlouhou historii zákazů má v Česku pořád značnou popularitu) už nevzrušuje masy mládeže – bojí se strana „překračování hranic vymezené činnosti“, strachuje se rozšíření ducha umělecké a intelektuální svobody, což byl konečný výsledek úsilí Jazzové sekce.

Obsazení dnešních Plastiků je pochopitelně značně jiné, než bylo v době procesu. Několik členů původní sestavy (např. sopránsaxofonista Vratislav Brabenec, kytarista a zpěvák anglických textů Paul Wilson a jiní) bylo ze země vypovězeno a žijí nyní na Západě.

Všimněte si marxleninského číslování: tohle byl samozřejmě první festival konaný pod záštitou Čs. jazzové společnosti. Aby pořadatelé mohli dospět k číslu osmnáct, museli započítat všechny ročníky podzimních Pražských jazzových festivalů z šedesátých let (zrušených stranou a vládou v letech sedmdesátých) a Pražských jazzových dnů (zrušených stranou a vládou v letech osmdesátých). Snad započítali i amatérský jazzový festival, jehož jsem se v Lucerně zúčastnil v roce 1944, konaný pod záštitou tuším Kuratoria pro výchovu mládeže.

Takže falešným rozkvětem jazzu z druhé poloviny osmdesátých let historie jen znovu potvrdila platnost starého bonmotu amerického žurnalisty, jehož jméno jsem zapomněl: „Někdo musí zajít příliš daleko, aby ostatní došli dost daleko.“ Znovu se ověřila stará zkušenost, že na rozdíl od dnešního liberálního Západu v komunistických zemích se každý sebemenší krůček směrem k vývoji musí zaplatit obětí neúměrnou onomu „mírnému pokroku v mezích zákona“, jak tomu prorocky říkal Hašek. To je taky veškerý pokrok, jaký komunističtí bossové včetně Gorbačova kdy povolí.

Divide et impera. Jak ukázal výzkum veřejného mínění členů Sekce, brožura Jací jsme , cyklostylovaně vydaná pracovním předsednictvem Jazzové sekce na podzim 1986, jádro členstva zůstává Sekci věrné. Vyskytují se ovšem zběhové – nebo by se jim mělo říkat polozběhové? Nebo spíš infiltranti? V pozadí hektického jazzového dění roku 1986 stojí četní přívrženci Jazzové sekce. Mnozí bývali členy, někteří dokonce aktivisty. Někteří jsou důstojní jazzmani, veteráni mnoha ozbrojených srážek s partajní estetikou, hodně je mladých studentů konzervatoře, kteří prostě chtějí hrát jazz. Všichni jsou si dobře vědomi, že tuto aure a aetas umožnily oběti tvrdých palic Sekce. „Držím klukům palce, aby se jim nic zlého nestalo,“ zašeptal mi nedávno jazzový muzikant, bývalý aktivista Sekce, jenž se dostal na několik kšeftů na Západ. „Jenže já musím hrát před veřejností. Když se mám rozhodnout mezi hraním a psaním dopisů ministerstvu, připadá mi, že momentálně má větší smysl hrát.“

Tak to vypadá, že partaji se podařilo odizolovat Jazzovou sekci od jazzového života. Jestli to tak je, je to Pyrrhovo vítězství. Jak jsem naznačil, kompromisy, jež Strana byla donucena uzavřít, jazzový život paradoxně dostal mocnou injekci. Z hlediska situace domácí je velká otázka, kdo vlastně konec konců vyhrál. Existuje ovšem jisté nebezpečí, že Strana do sáhne vítězství na export – a tiskoví atašé čs. zastupitelských úřadů na tom už tvrdě pracují –, pokud jazzmani celého světa přestanou situaci pečlivě sledovat. V knize Do Jeruzaléma a zpátky (To Jerusalem and Back) napsal Saul Bellow: „My Američani jsme nejinformovanější lidé na světě. Proto nevíme nic.“ Narážel tím na psychologický jev, že totiž mysl bombardovaná denně stovkami zpráv si podvědomě vybírá jen ty, které ji zajímají, a ostatní potlačuje. Tohoto jevu nejšikovněji využívají propagandisti totalitních zemí. Byl to pro mne skutečný šok, když ke mně po protestním shromáždění na podporu Sekce v New Yorku 26. ledna 1987 přistoupila americká dáma a přiznala se mi, že neví, co si má myslet. Vy nám tu vykládáte, jak v Československu potlačují jazz, a já jsem loni v létě strávila v Čechách čtrnáct dní a všude se hrálo tolik jazzu, že něco takového nezažije člověk ani v Americe.

Což mě přivádí opět k dopisu pana Žlůvy v The New Yor k Times, kde ten pán pravdivě píše, že jazz „je oslavován na mnoha festivalech, které se v mé zemi pořádají po celý rok“. 14 Napsal jsem, že je to příklad pravdy, jež se promění v lež, vytrhne-li se z historického kontextu. Nebo jak to pan Gorbačov připomenul panu Ceaușescovi letos v Bukurešti: „Polopravda je horší než lež.“

———

Náznak, jak k tomu řetězu festivalů došlo, se najde v dopise, který čs. velvyslanectví v Londýně – jakožto součást desinformační kampaně – rozesílalo před vánoci 1986 po různých britských novinách a časopisech. Mezi jiným se tam říká: „Po rozpuštění Jazzo vé sekce vypracovalo ministerstvo kultury České socialistické republiky systém opatření v oblasti jazzové hudby, jeho ž součástí jsou i p oradenské služby pr o skupiny i jednotlivce . Nejlepš í důkaz zájmu příslušných míst o vývoj jazzu v naší zemi je pořádání Mezinárodního jazzového festivalu v Praze ve dne 23. až 26. listopadu“ (mé důrazy). Zkušený čtenář dokáže snadno číst mezi řádky tohoto typicky orwelliánského prohlášení. Bezděčně se tu přiznává, že bylo zapotřebí mnoha let práce Jazzové sekce, téměř neustále narušované „příslušnými místy“, aby si vláda (tj. Strana) uvědomila, že jazz je důležitý prvek moderního života a nelze jej zničit pouhou mocí. „Poradenská služba pro skupiny i jednotlivce“ byla přirozeně jednou ze služeb poskytovaných Sekcí po dlouhá léta (Jazzová škola hrou aj.), dokud jí v tom nezabránili. Druhá věta citátu („…důkaz zájmu příslušných míst o vývoj jazzu…“) se čte jako satira.

Zbytek příběhu má věru málo společného s jazzem. Je to ixtá variace na téma boje mužů a žen oddaných kultuře s mocnou totalitní byrokracií: tragická, odporná, absurdní, dobře známá, smutná a většinou světa ignorovaná. Detaily té byrokratické noční můry jsou příliš propletené a nudné, abych je zde líčil, takže se pokusím naznačit jen hlavní stádia onoho protahovaného boxmeče, který nakonec vedl k zatčení a soudu Karla Srpa, Vladimíra Kouřila, Josky Skalníka, Čestmíra Huňáta, Tomáše Křivánka, Miloše Drdy a Vlastimila Drdy a vyústil rozsudky šestnácti měsíců pro Srpa, deseti pro Kouřila a podmíněnými tresty pro ostatní. 15

Po všemožných pokusech přimět Svaz hudebníků ČSR, aby našel nějaký způsob, jak Sekci rozpustit, Strana nakonec přesvědčila ústřední výbor Svazu – tentokrát bez svolávání členské schůze –, aby zrušil všechny své sekce a zarazil veškerou publikační činnost. Výměnou za tu službu přislíbila Strana Svazu veškerou podporu v budoucnosti. Jakmile zlomení svazáci přiklepli rozpuštění sekcí, zrušily ouřady, s pravým hitlerovským nedbáním gentlemen’ s agreementu , celý Svaz hudebníků ČSR. Mouřenín vykonal svou povinnost. Jazzová sekce se proti rozhodnutí odvolala, nejdřív k československému nejvyššímu soudu, který odvolání zamítl, a pak k soudu Ústavnímu, konečné autoritě pro otázky ústavy. Protože však nikdo nikdy žádné takové otázky neměl a ani se nepředpokládalo, že bude mít – ústava je přece naprosto dokonalá –, existuje ústavní soud pouze na papíře a od duchovních existencí se sotva dá čekat odpověď. Současně probíhala řada šikan a drobných pronásledování. Karel Srp byl vyhozen z místa. Bankovní konto Sekce bylo obstaveno. Poštovní schránku Sekci zapečetili a při policejní prohlídce zabavili všechny účetní knihy a nikdy je nevrátili. Z Mezinárodního uměleckého bienále v Brně odstranili všechny práce Josky Skalníka. Majitel domu, který Sekci pronajímal místnosti na klubovnu a kanceláře, penzista Josef Kupka, byl opětovně podroben tvrdým výslechům na policii, po jednom z nich dostal infarkt a zemřel. Když se Srpovi podařilo zúčastnit se zasedání Evropského kulturního fóra v Budapešti, kde se pronásledování Sekce stalo předmětem ostré debaty, sebrali mu po návratu do Prahy cestovní pas. K první zevrubné policejní prohlídce v bytech aktivistů došlo 2. září 1985 a na Karla Srpa byla poprvé podána žaloba. Přesně za rok, 2. září 1986, dostavili se policajti do bytů znovu a prohlídky zakončilo zatčení sedmi aktivistů. 30. září 1986 se ustavila Pracovní komise Jazzové sekce ve složení Jiří Exner, Jana Pacholíková a Martin Sýkora. Chtěli pokračovat v práci Sekce a nakonec dosáhnout „relegalizace“. Takové znovupovolení by ovšem znamenalo, že by se establišment přiznal k porušování ústavy; jinými slovy, ouřady by strašlivým způsobem ztratily tvář.

A pak, ve dnech 12. a 13. března 1987, stálo sedm mužů Sekce před soudem, a byli obviněni z –

Z čeho je vlastně vinili?

———

Relativní mírnost rozsudků zrcadlí momentální nejistotu stalinského establišmentu pod náporem gorbačovismu. Nesmíme ale zapomínat, že mírnost nebo přísnost rozsudku není koncem trampot pro odsouzené. Třebaže je soudili jako sprosté zločince, každý ví, že jejich skutečný zločin byla politika – mnohem vážnější věc než, řekněme, úkladná vražda. Až si odsedí tresty, bude pro ně velice obtížné sehnat slušné zaměstnání a pro jejich děti nebude snadné získat slušné vzdělání. „Třídní spravedlnost“ vždycky zahrnovala taky trestání dětí za hříchy rodičů.

———

Ve svém dopise pan Žlůva tvrdí, že se dopustili daňového úhybu. Dopis Timesy otiskly 28. prosince 1986. List rozeslaný londýnským velvyslanectvím řadě britských listů rovněž trvá na tom, že zločin sedmi bylo neplacení daní, a uvádí dokonce přesnou sumu, již zločinci dluží státní pokladně: 5 233 699 Kčs (v oficiálním kursu něco přes milión amerických dolarů). Dopis má datum 30. listopadu 1986 a zřejmě obráží podobu žaloby, jakou tehdy stát hodlal uvalit na zatčené. O stejné sumě se zmínil slovenský ministr kultury Miroslav Válek; když se ho na 17. sjezdu Strany v dubnu 1986 (tedy před zatčením) novináři ptali, proč Strana tak pronásleduje lidi ze Sekce, odvětil popuzeně: „Co byste dělali vy, kdyby vám někdo dlužil milión na daních?“ Nějaký ministrův poskok zřejmě přepočítal dluh na americké dolary, aby to mělo mezinárodně větší efekt.

Mechanismus komunistických soudních procesů je dnes po celém světě stará vesta. Můžeme tedy s jistotou předpokládat, že někdy v roce 1985 došlo k rozhodnutí zlikvidovat Sekci soudní cestou. Protože však Sekce úzk

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .