Prima sezóna - Text o nejdůležitějších věcech života

Uprostřed města velká řeka teče, sedm mostů ji spíná.

Po nábřeží chodí tisíc krásných dívek, a každá je jiná.

Od srdce k srdci chodíš, zahřát si ruce
v paprscích lásky veliké a hřejné ...
Po nábřeží chodí tisíc krásných dívek,
a všechny jsou stejné ...

JAROSLAV SEIFERT

... čekají od každého, že nová práce bude
k nepoznání nová. To nejde. Člověk celý
život vypráví v různých obměnách jedno a totéž.

MILOŠ FORMAN

Narodit se do světa krásy a zemřít obklopen
ohyzdnostmi, to je obecný úděl nás všech ...
EVELYN WAUGH

Jemným a krásným skutečnostem rozumíme nejlépe, jsou-li

proměněny v éter vzdáleností v čase.

NATHANIEL HAWTHORNE

IN MEMORIAM
PAVLA BAYERLYHO
31.3. 1925 - 18.10. 1971

Prima sezóna začíná: ZIMNÍ PŘÍHODA

Uprostřed města sem a tam
pomalu teče líný proud.
To, co si myslím, neříkám,
říkám, nač jen lze vzpomenout.

Dívám se dívkám do očí a sním,
příjemně s nimi rozmlouvám.
Na to, co říkám, nemyslím,
to, co si myslím, neříkám ...

JOSEF KRÁTKÝ Septima b

Seděl jsem na lavičce pod skokanským můstkem a dělal jsem, že se dívám na lidi v bazénu. Voda v bazénu byla zelená a průhledná a přes vysoké okno z mléčného skla hustě létaly drobné stíny. Venku sněžilo, svítilna v pasáži vrhala stíny sněhových vloček na mléčné sklo. Lázně hlaholily ječením holek, které kluci stahovali za nohy pod hladinu, a na protější straně bazénu seděla Irena se Zdeňkem a mlčeli. Díval jsem se, čekal jsem, co bude. Irena cákala nohama v zelené vodě, rukama se opírala o bílé kachlíky, opálená stehna měla trošku, ale příjemně rozpláclá a bylo jí vidět hluboko za ňadra. Zdeněk si románově hryzal spodní ret. Bylo mi jasné, že se pohádali.

Nalevo pod stínohrou na oknech vyšvihla se Marie Dreslerová z bazénu, ale někdo ji chytil za nohy. Zůstala ležet na břiše a přidržela se malé spáry mezi kachlíky. Modré plavky se jí zařezávaly do rozkroku a lemovala je tam bílá kůže poodhalené zadničky. Marie ječela, ale Kočandrle, který ji držel za kotníky, nepustil. Jela pomalu ňadry po bílých dlaždičkách, až spadla nazpátek. Všude panovala všeobecná zábava.

Podíval jsem se znova na Irenu, a Zdeněk už tam nebyl. Rychle jsem se ohlédl ke kabinám. Mizel právě v jedné z nich a hlasitě za sebou práskl dveřma. Opuštěná Irena seděla sama na kraji bazénu, čuměla do vody a pravou rukou se drbala na levém rameni. Předloktím si přitom stiskla ňadra a ve výstřihu se jí udělala nádherná pěšinka.

Čekal jsem na ni v portálu dveří Městské knihovny a vločky se hustě sypaly kuželem modrého světla nad vchodem do lázní. Na chodníku ležel už hustý, načechraný, běloskvoucí koberec a jiskřil, jako kdyby do něho namíchali drobné brilantky. Irena se objevila v zeleném zimníčku s hnědým šátkem na hlavě a s hnědou aktovkou v podpaží. Na chviličku se zastavila a zapla si zimníček ke krku. Vynořil jsem se ze stínu a řekl jsem: „Ahoj, duše!“

„Ahoj, Danny,“ obrátila na mě velké hnědé oči, které se jako vždycky smály. Na velké truchlení kvůli Zdeňkovu elegantnímu odchodu z plovárny to nevypadalo.

„Můžu tě doprovodit?“

„Klidně,“ řekla. Zařadil jsem se vedle ní a šli jsme rychle v chumelenici a na ramenou a na hlavách se nám dělaly malé sněhové závěje. Byla skoro tma, zatemněné lucerny vrhaly na ulici jenom bleďoučké přeludy namodralého světla, ale bílý koberec sněhu naplňoval ulici krásným přísvětlím.

„Ty seš krásná, Ireno,“ řekl jsem bez rozpaků. Byly doby, kdy mi dělalo problém, jak začít. Asi v kvartě jsem objevil, že je to jedno. Tak jsem řekl rovnou:

„Ty seš krásná, Ireno!“

„Copak chceš?“

„Co?“

„Co chceš?“

„Jak to?“

„Že řikáš, že sem krásná.“

„Dyť je to pravda.“

„Neni. A co chceš?“

Pravil jsem nezištně, protože v tom momentě mi opravdu stačilo, že s ní jdu.

„Nic nechci.“

„Lžeš!“

„No fakt!“

„Lež jako věž,“ řekla Irena. „Já tě znám. Ty dycky něco chceš.“

„Já? Dycky? Jedině, že chci dycky bejt v tvý blízkosti, Ireno. Jinak nic.“

„Jo nic! Právě že to ti nikdy nestačí.“

Měla pravdu. Jenomže komu by to taky stačilo. Jedině mně, pomyslel jsem si trpce. Poněvadž mně muselo.

„Nestačí,“ řekl jsem. „Já tě miluju, víš?“

„To je vod tebe hezký.“

„Ale vod tebe to neni hezký.“

„Co? Co neni vode mě hezký?“

„Tohle.“

„Co tohle?“

Nojo, co vlastně? Že mě, aspoň zatím, odmítá. Na odmítání mají holky právo. Ale hezký to od nich stejně není.

Obzvlášť když to nedělají důsledně. Jako právě Irena. Omezil jsem se pouze na vyčítavé:

„Já tě miluju, a ty -“

„Já tě taky mám ráda.“

„To je ohromný!“

„A neni snad?“

„Neni. Ty to jenom řikáš.“

„Neřikám. Je to fakt.“

„Víš, jak stojí v bibli?“

„Nevim. Co?“

„Podle skutků jejich poznáte je.“

„Já dělám fůru skutků,“ řekla. „Copak tohle neni skutek, že s tebou jdu?“

„Je,“ ušklíbl jsem se trpce. „Ale skutek milosrdenství. Na tamto sou jiný skutky.“

„Jenže na ty zas je desatero božích přikázání.“

„Že ty je tak dodržuješ, Ireno!“

„A ty jo?“

„No - přesně ne.“ Dostal jsem nápad. „Dyž mám někoho rád, tak je nedodržuju. Zásadně.“

„Já je zas zásadně dodržuju.“

„Dyž máš někoho ráda?“

Nevěděla jak dál. V teologii na mě nestačila. Býval jsem až do kvarty nejlepší ministrant a důstojný pán Meloun se mnou nápadně zaváděl řeč na seminář. Skoro mě to lákalo, jenomže v kvartě se mi začaly líbit holky. Irena si to mezitím srovnala v hlavě a řekla:

„Ano. Ponivač nechci bejt pokušená ke hříchu.“

„To seš stejně, ať chceš nebo nechceš,“ řekl jsem. „A mimoto kecáš.“

„Houby „

„Co třeba Zdeněk?“

„Ten - to je něco jinýho.“

„Mně připadá úplně stejnej jako já.“

„Až na to, že neni jako ty v tom hlavnim.“

„Ne? A v čem?“

„Neběhá za každou.“

„Já snad běhám za každou?“

„Skoro za každou.“

Takovou jsem měl pověst, to byl fakt. A byl jsem v tom ne poměrně nevinně. Nasadil jsem tragický výraz. Šli jsme zrovna kolem Granady, kde pod modrou žárovkou na rohu stál německý voják. Za Granadou se táhlo volné prostranství k nádraží a na nádraží najednou vyšlehl otevřený plamen z lokomotivy a ozářil hustě padající vločky. Sypaly se z výšky tmou a měkce dopadaly na ulici a na Ireninu hnědou hlavičku. Mlčel jsem, dokud jsme nepřešli kolem vojáka. Voják se za náma otočil, zřejmě učinil pokus kouknout se Ireně na nohy. Moje kroky vrzaly v čerstvém sněhu.

„Za každou!“ pravil jsem jako trpce. „A nevíš asi proč, Ireno? Zrovna ty nevíš proč?“

„Ponivač seš sukničkář.“

„A nevíš proč?“

„Ne,“ řekla. „Prostě seš. Některý kluci sou takoví. Já neřikám, že za to můžeš.“

„Já za to taky nemůžu.“

„Jenže to tě nevomlouvá.“

„Ale tebe taky ne.“

„Mě? Jakto mě?“

„No tebe. Nedělej, že nevíš proč.“

„To nevim, teda.“

„Lež jako věž,“ opakoval jsem po ní. Neřekla nic. Věděla dobře, proč jsem sukničkář. Nebo, přesně řečeno, myslela si, že to ví. Byla dost důvěřivá. Když jsem jí řek, že ji miluju, věřila tomu do písmenka. A já ji opravdu miloval. Ovšem

„Lež jako věž,“ řekl jsem ještě jednou. „Ty dobře víš proč, Ireno, a vidíš, jaká seš.“

„Jaká? Já to nevim. Řekni mi to!“

„Ale dyť to víš.“

„Ani moc ne, věříš?“

„Ne? Tak já ti to řeknu, dyž chceš: krutá a bezcitná.“

„To neni pravda,“ řekla.

„Je.“

„Náhodou seš vedle.“

„Nejsem. Tobě je úplně jasný, co na tobě chci, a přitom mi pokaždý dáš košem.“

„Seš úplně, ale úplně vedle,“ pravila Irena trochu záhadně. Jenže já se úspěšně potápěl do slovního žalu a nedošlo mi nic. Šli jsme přes bílou planinu za nádražím k řece, a byli jsme tu první. Pláň před námi ležela netknutá, umetená, a my jsme za sebou nechávali dvě řady stop.

„Pokaždý, Ireno,“ řekl jsem. „Dáš mi košem, a bude ti úplně fuk, že mně je na umření. Že jo?“

Mlčela.

„Že jo?“ dorážel jsem. „Jsi krutá a bezcitná a já tě miluju a ty to víš a stejně mi dáš košem.“

„A co dyž nedám?“ řekla.

Vyrazilo mi to dech.

„Co?“

„Máš uši, ne?“

Civěl jsem na ni úplně neinteligentně. „Mám. Ale nějak sem ti nerozuměl,“ řekl jsem a žvanil jsem honem dál, abych se z toho leknutí vzpamatoval. „Budu se na to muset podívat do slovníku, co to znamená. Povídalas vopravdu: Nedám?“

„No.“

„Nedáš!“ pronesl jsem zasněně, a v duchu mě napadl nemravný význam toho slovesa. Rychle jsem kul železo, dokud teda bylo žhavé:

„Ale kde, Ireno? A kdy? Zejtra? Jo?“

Zamyslela se. Byli jsme už skoro u jejich domu, u mostu přes řeku. Řeka byla zamrzlá a ležela na ní tlustá bílá sněhová duchna. Na rohu visela další modrá lucerna a vločky se přes ni sypaly ještě hustěji než před chvílí u Granady. Vypadalo to, že celé město zapadá sněhem. Vešli jsme do jejich ulice. Takové štěstí mi připadalo nemožné. Ale snad moje ukecávací metoda konečně zabrala i na Irenu. Anebo je v tom něco jiného? Vzpomněl jsem si, že jsem v neděli zapálil v aule svíčku, abych získal Irenu. Tak proto! Ta svíčka! Ale to se teda dá říct, že to je skoro zázrak. Po těch letech. Skoro třech. Rychle jsem v duchu poděkoval Pánu Bohu a Ireně jsem řekl:

„Šla bys - já bych sehnal klíče od Pittermanovic chaty a -“

„To ne,“ pravila rozhodně a zastavila se. Otočila se ke mně a znova mi koukla těma svýma smějícíma se očima do obličeje. „Na žádnou chatu se nepude, Danny. To víš! To zrovna! Ale přiď ve tři k nám, jo?“

„K vám?“ řekl jsem otráveně a naděje ve mně žalostně splaskla. „U vás už sem byl. Sedumkrát. To je teda jako dybys mi dala košem.“

„To teda neni,“ řekla a odmlčela se a hnědé oči jí hříšně zasvítily. „Táta má až do příští středy bilanci a chodí domu až v noci.“

„A ségra?“ otázal jsem se nedůvěřivě.

„Ségra má vodpoledne basket, mistrák s Pakou.“

„Ireno!“ pravil jsem nadšeně. „Myslíš to vážně?“

„No asi jo.“ Vytáhla z aktovky klíč. „Asi úplně smrtelně.“

Odemkla, otočila se a podala mi ruku. Popad jsem ji za ni a pokusil jsem se ji líbnout. Vyklouzla mi jako užovka a zavřela mi skleněné dveře před nosem. Zevnitř zamkla. V bílém světle zasněžené noci jsem viděl, jak na mě za sklem dělá dlouhý nos a směje se bílými zuby. Přimáčkl jsem svůj nos na sklo, a jak se mě zmocnilo blaho, políbil jsem ty skleněné dveře. S hubou na skle jsem si oběma rukama divoce ukázal na hlavu a pak na ni. Zarazila se. Zatřepal jsem rukama a znova jsem si ukázal na hlavu a znova na ni. Ještě chvíli nechápala, nakonec jí to ale rychle došlo. Ve tmě za sklem zase zasvítil její bílý chrup a ona přitiskla pusu na sklo z druhé strany a skrze sklo na mě vyvalila veselé oči. Jenomže jak jsme měli hlavy těsně u sebe, splynuly jí ty oči v jedno veliké, hnědé, legrační, smějící se oko, a moje oči se v jejím zraku musely asi taky sjednotit, protože se zasmála. Civělo na mě jedno jediné veselé hnědé oko a potom zmizelo v mlze, jak se sklo zamlžilo naším dechem. Za chvíli jsem skrze sklo ucítil teplo z její pusy. Nechal jsem hubu na skle, až jsem najednou uslyšel její kroky na schodech a tichý smích a jak mi říká:

„Pa, Danny! A přiď!“

Otočil jsem se do zimní noci a byl jsem úplně zpitomělý blahem. Poodešel jsem kousek od domu a podíval jsem se nahoru. Irena měla v okně zatemňovací roletu, nad lesem vykoukl měsíc mezi mraky, ozářil je jako na romantickém obrázku a ozářil taky černá skla Irenina okna se zatemňovací roletou. Byla krásná noc, úplně vánoční. V tom krásném městě Kostelci. Stál jsem v té zasněžené noci jako patník, zamilovaný až po uši. A pomalu jsem zapadával sněhem. A pořád nikde ani noha.

Pak za rohem slabounce zavrzaly něčí kroky, blížily se a v kuželu modrého světla na rohu se objevila Marie Dreslerová.

Hned jsem vykročil, jako že se vracím kolem řeky z Bílovse. Marie měla na sobě tmavomodrý plášť k tělu s kapucí a tu kapuci lemovanou bílou kožešinou. Takže měla obličej zarámovaný obráceným V jako fau fýr viktoria a taky zlatýma kadeřema, a koukala do bílé tmy očima jako pomněnky. Jak jsem se zmítal v lásce, hrozně se mi líbila. Bylo to krásné město a prima život v něm. Ve světle lucerny se zarýsoval Mariin štíhlý pas a štíhlá kolínka v rýhovaných punčochách a dole huňaté bílé válenky.

„Ahoj, duše!“ pozdravil jsem ji.

„Ahoj,“ řekla, dost upjatě.

„Co že deš tak sama?“

„To se nesmí?“

„To se nemá,“ řekl jsem a nabídl jsem své služby. „Doprovodim tě.“

„Dnes užs jednu doprovázel, ne? Mám dojem.“

„Já? Jaks na to přišla?“

„No copak tady asi děláš? Vždyť tady nebydlíš. Nebo bydlíš?“

„Byl sem v Bílovsi pro vostrou vodu.“

„Jo? A kde jí máš?“

Nojo. Žádnou jsem neměl.

„Zapomněl sem jí tam,“ řekl jsem pohotově, „protože sem tam myslel na tebe. Kudy chodim, tudy na tebe myslim.“

„Dybys nepovídal,“ řekla. Hbitě jsem se zařadil, a už jsme kráčeli k pivovaru a nahoru do vilové čtvrti, kde bydlela. Měsíc svítil na bílou stráň Černé Hory a zatemněné vily na ní seděly, každá s nějakým svým tajemstvím. A pořád sněžilo.

„Fakt, Marie,“ řekl jsem. „Ty seš tak krásná.“

„Hele, nech si to,“ pravila.

„Ty to nerada slyšíš?“

„Ty to řikáš každý.“

„Každý, vo kerý je to pravda. A to je vo tobě v první řadě.“

„V první řadě?“

„No.“

„Řikáš v první řadě?“

„V Kostelci určitě.“

„A v kerý řadě je to pravda vo Ireně?“ řekla a zamrkala na mě modrýma očima, poněvadž v černých řasách jí zůstala viset sněhová vločka.

„Vo tý? To ani nevim. Vo tom sem nikdy nepřemejšlel,“ řekl jsem. Zahnuli jsme do kopce, kolem vily pana profesora Citrona. „Já přemejšlim pořád jen vo tobě.“

„A jak to potom, že na rande zveš pořád Irenu?“

Sakra. Čert ví, co všechno si holky mezi sebou vykecají, pomyslel jsem si, ale povytáh jsem obočí a podíval jsem se zešikma na Marii. Měla takový jako plátěný pytel na šňůře, který táhla za sebou ve sněhu. „No,“ pravil jsem. „Někoho zvát na rande musim, dyž ty mi dáváš košem.“ „Hm,“ řekla Marie jako v knížce, zvedla nos do výšky a spadla jí na něj další krásná vločka a ona zespoda našpulila růžovou pusu a sfoukla ji do tmy. „Užs mě ale dlouho vo žádný rande neřek.“

Tě pic! Mám snad narozeniny nebo co? pomyslel jsem si a vzpomněl jsem si na tu svíčku v aule, a najednou taky na tu opatrnou klauzuli, kterou jsem ke své prosbě přidal, aby se mi svíčka na každý pád vyplatila: Pane Bože, dej, ať získám Irenu, nebo nějakou jinou hezkou dívku. A že jsem se pak celou mši svatou choval poměrně zbožně. Takže to mě asi za to Pán Bůh odměňuje. Ale je nějak štědrý, pane. Za jednu svíčku.

„To hned napravim,“ řekl jsem. „Co děláš v neděli? Poď na lyže!“

„Hm,“ opakovala Marie, a kolem nás přešla koule v perziánu, paní ředitelová Heiserová.

„Rukulíbám, milostivá paní,“ pravila Marie jasně a nahlas, a já se vzpamatoval a řekl jsem taky: „Rukulíbám, milostivá paní.“

„Dobrý večer, dobrý večer,“ odpověděla koule a odvalila se po stráni dolů. Byli jsme už skoro u Mariiny vily s velikým zaskleným vchodem mezi dvěma korintskými sloupy, kudy před válkou vždycky večer bohatě proudilo světlo. Teď byla mezi korintskými sloupy tma a pořád vytrvale sněžilo. Marie zapadala v těch svých válenkách do sněhu až po rýhovaná kolínka a já se jím hrdinně brodil v dlouhých kalhotech a v polobotkách. Láska mnou pořád lomcovala, a najednou mi zničehonic došlo, že je to vlastně teďka zas láska k téhle holce v rýhovaných punčochách!

Hergot, jak to vlastně je?

Neměl jsem čas o tom uvažovat. Byli jsme už před brankou jejich vily a Marie se zastavila.

„Povídalas ,Hm',“ řekl jsem rychle.

„Hm.“

„Co to jako znamená, ,Hm'?“ zeptal jsem se.

„Hm,“ pravila Marie, „znamená, že si to s tou nedělí eště rozmyslim.“

A položila svůj pytel na sníh, zašmátrala v něm rukou, a jako prve Irena, vytáhla klíč, jenže větší, od zahradní branky. Sakra, sakra, pomyslel jsem si. Není tohle snad řízení boží, že se holky pohádaly se svýma milejma obě ve stejný den? A jestli není, co potom je řízení boží? Hořel jsem znásobenou láskou, div jsem na tom bílém sněhu nesvětélkoval.

„A kdy budeš rozmyšlená, Marie?“ naléhal jsem.

„Já?“ odemkla branku a zůstala v ní stát. „Třeba - zatelefonuj mi zejtra večer, třeba. Jestli ovšem chceš.“

„Jak vo tom můžeš pochybovat, Marie!“ sehnul jsem se jí po ruce, vzal jsem ji do své a políbil jsem ji na bílou pletenou rukavičku.

„Ahoj, ty!“ pravila a zaklapla mezi sebe a mě branku.

Ten večer jsem teda byl zaklapnutý už podruhé, ale pokaždé velmi slibně. Branka byla umělecky vykovaná do podoby nějaké lilie. Pan Dresler trpěl fixní ideou, že pochází z francouzského šlechtického rodu de Resclerc, obchodoval ve velkém s textilem a tu lilii měl i na dopisních papírech, na kterých mi Marie občas odpovídala na moje milostné listy, co jsem jí je posílal hlavně o prázdninách k její babičce. Ale nezmohla se v nich na nic než na popisy deště, anebo jak je hezky a že byli na houbách a ona našla hřib a podobné blbosti. Nebyla moc na lyriku, aspoň v dopisech. A taky byla velice zbožná, snad nejzbožnější holka na gymplu, a proto měla jen jednoho, Frantu Kočandrleho. Jenže možná že na toho se právě vykašlávala.

„Dobrou noc, ty!“ řekl jsem. Odemkla domovní dveře, otočila se, modré panenky pod tím fau fýr viktoria na mě zamrkaly.

„Ty,“ řekla.

„Ty,“ řekl jsem.

„Ty,“ řekla docela tichounce a zapadla do Dreslerovic přepychové vily.

„Ty ty ty!“ pravil jsem v duchu sám k sobě, otočil jsem se a klusal jsem k městu. Jestli jsem nesvítil, určitě jsem asi světélkoval láskou. Je to možné, tolik kliky? Může člověk být zamilovaný do dvou holek najednou? No asi ano, řekl jsem si. Už asi jo, když to právě poznávám na vlastní kůži. A nebylo to špatné. Vůbec to nebylo špatné. I když, ovšem, to byl asi hřích.

Prodíral jsem se sněhem, který se pořád ještě sypal z nebe na krásné město Kostelec, a uvažoval jsem, jak to zařídím, se dvěma holkama na krku, aby to nekolidovalo. Protože, jak si to Marie rozmyslí, bylo jasné. Holka když řekne, že si něco rozmyslí, tak už je rozmyšlená.

Prodíral jsem se k městu, po kolena ve sněhu, tou liduprázdnou nocí. Nad zámeckou věží visela nějaká nezatemněná hvězda a bylo mi blaze. Začínala zřejmě prima sezóna.

A pořád sněžilo, ještě ráno, a celé dopoledne. První dvě hodiny ve škole, při latině a matyce, se dokonce muselo svítit. Láska mi zatemnila mozek, takže jsem nic nevnímal, ani pana profesora Bivoje, který nasázel za tu hodinu sedmnáct koulí kvůli nějaké exponenciální rovnici, a mně se jako zázrakem vyhnul. To všechno ta svíčka. Potom, o velké přestávce, mi nastal problém: kvinta, kam chodila Marie, i sexta, kam chodila Irena, byly na stejné chodbě, a obě holky teda promenovaly, pod dozorem latinářky, v jednom kruhu. Vyřešil jsem problém tak, že jsem celou přestávku zůstal na záchodě a kecal s Harýkem o filmu Celá škola tančí s Alicí Babs Nilssonovou, a podobný problém, kterou doprovodit ze školy, jsem obešel tím, že jsem se na poslední hodinu ulil a šel jsem na bukvicovou kávu do městského hotelu Beránek. Nikdo tam nebyl, jenom v rohu hrál hrbatý pan Lajtner šachy s nějakým penzistou. Seděl jsem za širokým oknem s vyleptanýma květinama v rozích a v jednu hodinu se po náměstí začali trousit kluci a holky z gymplu domů. Přestalo sněžit a náměstí svítilo, hladce přikryté bílým sněhem, že mě skoro bolely oči. Karavana z gymplu táhla s aktovkama a v zimácích, a po nejhezčích holkách házeli kluci sněhové koule. V kavárně bylo teplo a mně bylo příjemně, jak jsem tam seděl jako na přehlídce. Byla to opravdu prima sezóna. A pak jsem viděl Marii, jak se uhýbá palbě sněhových koulí a kapuce spuštěná na záda jí dělá tentokrát docela regulérní V, fau fýr viktoria, a zlaté vlasy měla až na záda a kolena zase v těch rýhovaných punčochách. Potom přešlo několik skupinek z nižšího gymplu a pak hnali Irenu hotovou sněžnou kanonádou a Irena utíkala přes náměstí, sama, smála se a koule svištěly kolem ní a jedna se rozprskla na pískovcové soše vyklešťovaného mučedníka, o kterém nám velebný pán Meloun namlouval, že znázorňuje značkování otroků rozžhaveným železem, ačkoliv vedle mučedníka byl pískovcový pes a držel to v tlamě. Měl jsem neskutečný pocit, že se mi všechno jenom zdá, obě ty holky, jedna hezčí než druhá, a obě se už dopustily malého počátečního hříšku předehry k nevěře, a obě to ví a já to vím, ale nevědí to jedna o druhé, kdežto já to vím o obou, a jinak to neví nikdo, ani jeden z těch, co je tu ženou koulema přes náměstí, a nejmíň ze všech to ví blbec Zdeněk Pivonka a blbec Franta Kočandrle, nevědí ani ň o mojí krásné šanci. Karavana přešla, na náměstí nebylo už nic zajímavého. Zaplatil jsem bukvicovou kávu a vypad jsem z kavárny. Pod bičem dvojnásobné lásky táh jsem domů jako náměsíčný.

Ve tři jsem opatrně vešel do Ireniny ulice a nenápadně jsem se rozhlédl. Bylo ospalé sobotní odpoledne a nikde zase ani noha. Kdyby se náhodou uplatnil zákon schválnosti a náhodou šla kolem Marie, můžu vždycky říct, že jdu k Brynychovi. Bydlel tam taky, ve čtvrtém poschodí. Ale lepší je neriskovat. Vylezl jsem do třetího poschodí a zazvonil jsem u dveří, nalakovaných na žluto, s mosaznou špehýrkou. Bylo ticho, jenom jsem slyšel, jak mi tluče srdce. Měl jsem trému. Tohle teda vypadalo vážně. Tohle už nevypadalo jenom na líbání a muchlování. To teda ne. Za dveřma bylo taky strašné ticho, a vůbec v celém baráku, všichni asi byli v tahu a mně napadlo, že takovéhle ticho panovalo asi ve všech těch domech, kam podle románů Bedřicha Böhnela chodili elegáni svádět přes den nevěrné paničky zaměstnaných mužů. Jenomže elegáni v tom měli praxi. Krk se mi úplně stáh trémou. Já byl spíš konverzační typ. Ještě tak dotyky, jak tomu říkal velebný pán Meloun, ale teď to vypadalo, že půjde do tuhého. Rozklepaly se mi nohy, a Irena najednou klidně otevřela dveře, vůbec nebylo slyšet kroky, a stála přede mnou v kostkované blůze a šedivé sukni a na nohou měla červené pantofle s bambulkama.

„Ahoj, Danny. Poď dál,“ řekla a usmála se na mě veselýma očima. Měla je úplně klidné. Vstoupil jsem do předsíně a tréma mě skoro knokautovala. I v bytě bylo to ticho, Irena šla přede mnou, zadeček se jí rýsoval v úzké sukni a hnědé vlasy měla vykartáčované a leskly se jí, jako kdyby byly z leštěného kaštanu. Hergot, hergot, drmolil jsem v duchu a šel jsem za ní dlouhou předsíní po červeném kokosáku a díval jsem se jí na pohyblivý zadeček jako zhypnotizovaný. V tom bytě bylo strašně ticho a v předsíni skoro tma. Irena otevřela dveře do svého pokoje, a já tam vlez za ní. Všechno tam bylo nějak strašně zvláštní, to tím, že to byl Irenin pokoj. U stěny stál zelený gauč, naproti bylo široké okno a za ním protější činžáky, celé zapadané sněhem. V jednom rohu pokoje šatníček, na stěně vedle malé benátské zrcadlo, kousek dál psací stůl s pohárem, který Irena vyhrála v létě za vítězství v kategorii mladších dorostenek v přespolním běhu na zámku. Pod pohárem nějaké otevřené sešity. Irena na ně ukázala opáleným prstem:

„Heleď, Danny. Dyby někdo přišel, tak mi pomáháš s matykou.“

„Já, jo?“ přemohl jsem nadlidsky trému a promluvil jsem s ironií v hlase. „Já měl z matyky ve čtvrtletí napínáka a předloni reparát.“

„To voni neví,“ řekla Irena a myslela tím své neinformované rodiče. Napadlo mi, kolik toho její rodiče o ní asi nevědí. Nojo. A kolik toho nevím já?

Rozhlédl jsem se. Střechy protějších domů svítily jak oslňující reflektory ze sněhu, protože nad nima visela tmavošedá ocelová obloha a po ní se sunul černý mrak. Asi zas začne sněžit. V Irenině pokoji bylo šero, ale to mi nevadilo. Tréma mě pomalu sama od sebe opouštěla.

„Máš to tu hezký,“ řekl jsem.

„Dyťs už tu přece byl.“

„No byl. Ale -“ sebral jsem odvahu a pohlédl jsem na Irenu, jak jsem uměl nejsvůdničtěji, „- ale ne sám s tebou,“ a vyjel jsem po ní rukama.

„Moment! Moment, Daníčku! Na tohle sem tě sem nepozvala!“

„Ne?“ řekl jsem zklamaně. „Tak na co?“

„Chceš čaj?“

„Čaj?“

„No. Z lípovýho listí.“

„Ne,“ řekl jsem pevně.

„Ne?“

„Ne.“

„Tak co chceš?“ pravila Irena a sedla si na gauč. Dala nohu přes nohu v krátké sukni nad kolena. Ukázalo se kolínko, ne rýhované, ale nahé a taky pěkné, a já byl najednou ve svém živlu. Rozmluvil jsem se nebo co. Přistoupil jsem ke gauči a dřepl jsem si k Ireninu kolínku na malý chlupatý kobereček. Upřel jsem na tu královnu škvárových tratí oči psím pohledem.

„Chci tě vidět, Ireno,“ řekl jsem oddaně a tréma byla v tahu.

„Copak mě nevidíš?“

Ruku jsem položil na bambuli červeného pantoflíčku.

„Chci si tě prohlídnout vod paty k hlavě, duše.“

„Jo? A proč?“

„Ponivač k tomu mám příležitost. Podívej, ty nohy,“

řekl jsem a zabrejlil jsem na kolínko před nosem. Neměla punčochy, takže nebude mít ani podvazky, blesklo mi hlavou, a poslední zbylý zbyteček trémy se rozplynul. A třebaže to byla taková tmavá makovička, měla nohy hladké jako had.

„Hladký jako had,“ řekl jsem.

„To se mi nelíbí,“ řekla Irena. „Hadi sou slizký a nepěkný.“

„A dlouhý, strašně dlouhý,“ pokračoval jsem nerušeně a jel jsem dlaní lehce po té hladké noze až nad koleno a prsty jsem zajel kousek pod sukni. Vzrušením se mi začalo špatně sedět, klekl jsem si. Irena mě chytila za prsty dřív, než jsem je mohl zasunout dál.

„Heleď, Danny,“ řekla Irena. „Popisovat mě můžeš, víš, ale nejseš slepec, aby sis přitom musel pomáhat hmatem.“

„Chci tě vnímat všema smyslama, Ireno,“ čichl jsem jí ke kolenu. Vonělo mejdlem. „Voníš jak růže,“ políbil jsem ji na koleno.

„Tak dost!“ rozhodla. „Posaď se hezky vedle mě a já pudu uvařit čaj.“

Otráveně jsem vstal. Chtělo se mi pokračovat v popisu Ireny, ještě jsem se nedostal k nejzajímavějším částem, ale ona mi přísně pokynula:

„Sedni si!“

„Čaj dělat nechoď!“ řekl jsem a vzal jsem ji za ruku. Nějak se ještě víc setmělo. Nebe nad bílýma střechama domů naproti se zatáhlo tím černým mrakem a střechy pohasly. Irena mi ruku vykroutila.

„Ireno!“

„Buď hodnej!“

„Ale co mám sakra dělat?“

„Seď a povídej mi něco.“

„Kvůli tomus mě sem pozvala? Abych ti něco povídal?“

„No.“

„To sme mohli rovnou do Berana na kafe,“ pravil jsem a vztekle jsem dodal: „bukvicový.“

„Ty nejsi rád, že tu seš se mnou?“

„Ale sem, ale -“

„Ale co?“

„Je to mrhání časem.“

Naježila se.

„Jak to?“

„Sedět tady a povídat si s tebou.“

„Tak to ti pěkně děkuju. Vždyť můžeš jít domu. Nikdo tě tu nedrží.“

Lekl jsem se. Černý mrak ještě víc zčernal a v Irenině pokojíčku se všechno ponořilo do tmavého stínu. Bylo to tam velmi krásné.

„Ale tak sem to nemyslel, Ireno. Jenže povídat si s tebou můžu všude, ale když sme tady sami - tak -“ Už to začalo být nesnesitelné. Strašně se mi chtělo se s ní líbat a to šero a to ticho v tom bytě -“Tak bych se chtěl s tebou -“

„Neřikej to, Danny!“

„Dyť ani nemusim. Ty dobře víš co.“

„Ale pro to sem tě sem vážně nezvala.“

„Ježišmarjá, tak proč, Ireno? Abych ti zvoral matyckej úkol nebo co? Eštěs řikala, že nikdo nebude doma!“

„Copak se mnou nejseš rád?“

„Sem, sakra. Ale eště radši bych s tebou byl rád jinak. Však víš jak.“

„Tak se trošku opanuj,“ pravila spisovně. „A řikej mi o mně nějaký hezký věci.“

„Hezký věci,“ vzdychl jsem trpce. „To budem takhle sedět do rána, než je všechny vymenuju.“

„Můžeš tu bejt tak do osmi, dřív táta nepříde,“ pravila.

„To máš na vymenovávání času dost a dost.“

Vztek, smíšený se strašnou chutí a s láskou, se mnou zalomcoval. Takovéhle jsou, káči! Člověka rozběsní, a pak si ho nepřipustí k tělu. Jestlipak si takhle zahrává se Zdeňkem. Jo, s tím. Ten by ji asi těma svýma horolezeckýma pařátama popad - podíval jsem se na ni, skoro se ztrácela v šeru v rohu gauče, sukně se jí ještě o kousek vyhrnula a hnědé oči se v šeru škádlivě leskly. Nojo, houby. Oni to prostě chtějí s předmluvou. Všechno bude. Někde nad námi pustili rádio, Irmanova, skrz strop zpíval slabounce tou svou poťapanou výslovností „Zamknu si dnešní den do truhly snů „, saxofony zavyly, ale to jenom ještě podtrhlo to ticho v bytě.

„Mám tě teda popisovat dál?“ zeptal jsem se.

„Ale pěkně!“ broukla.

„Ale vono - víš - teď už to pude jenom za pomoci hmatu. Já už na tebe nevidim,“ řekl jsem a hmátl jsem jí po pase. Nahmátl jsem ho úplně odborně, pod blůzou nic neměla, jenom nahou kůži, horko mi okamžitě zasálalo skrz blůzu do dlaně. Sjel jsem dlaní od pasu přes bok v šedivé sukni, nebránila se, takže už je to tady, blesklo mi hlavou a mozek se mi trošku zamlžil, slyšel jsem, jak se zasmála, a najednou mě oslnilo prudké žluté světlo. V něm se na mě zlomyslně zasmály jantarové oči.

„To abys na mě viděl,“ řekla Irena. Rozhlédl jsem se. Potvora! Rozsvítila si na mě lampičku v hlavách gauče. A znova mě vzala za ruku a položila mi ji do klína. Ne sobě. Mně.

„Ty zmije!“ zasyčel jsem.

„To neni hezký.“

„Ty kočko falešná!“

„Kočko už je hezčí. Ale ne falešná.“

„Ty!“ zasyčel jsem. Přejel jsem pohledem od červených bambulí až po veselé oči. „Ty se vymykáš popisu.“

„Ale!“ pravila posměšně. „A potom nám tě dávaj za vzor. Kecaj!“

„Za vzor?“

„Vojta. Jaký prej píšeš krásný slohy. Posledně nám z jednoho čet. Lesy na podzim.“

„Ten blbec!“

„Náhodous tam moc hezky popisoval podzimní lesy. Vidíš, a vobyčejnou sextánku popsat neumíš.“

„Neobyčejnou.“

„Jo, houbičky.“

„Neobyčejně zlou. Neobyčejně krutou.“

„Povídals, že budeš řikat hezký věci.“

„Krásnou,“ řekl jsem. „Jenom třeba ty nohy. Dybych se moh podívat, Ireno, kousek nad koleno, to bys koukala ten popis!“ a vzal jsem lem sukně do dvou prstů.

„Dyť nemám jenom nohy. Popisuj vejš!“

Hladově jsem jí pohlédl na ňadra. Sledovala můj pohled veselýma očima a řekla:

„To přeskoč. Na lidech je dycky nejzajímavější vobličej.“

Pohlédl jsem jí tedy na obličej. Měla ho krásný, líbil se mi moc, ale upřímně řečeno, bylo by mě zajímalo vidět jiné věci. Její obličej jsem mohl vidět každý den. Proto jsem spustil:

„Oči máš jak medový plástve. Jako med lesních včel. Ukaž. Taky ti tak voněj?“ a přiblížil jsem se obličejem k jejímu obličeji a začichal jsem u očí. A samozřejmě mě přitáhla její pusa, která opravdu voněla. Mlíkem nebo čím. Možná tím lípovým čajem. Prudce jsem se na ni přisál, ale popadla mě oběma rukama za ramena, bránila se, zuby měla stisknuté. Sjel jsem hubou po horkém líčku až na krk a přisál jsem se jí teda tam. Trošku se uklidnila, sál jsem, skoro se mi zdálo, že cítím na jazyku sladkou Ireninu krev, levačkou jsem hmátl po zipu na sukni, zatáhl jsem - a najednou sebou Irena škubla a vymrštila se z gauče.

„Ježišmarjá vokno!“

Zblble jsem na ni zíral, jak horečně stahuje zatemňovací roletu a jak za roletou mizí průčelí protějších domů, jejich bílé střechy, světélkující pod těžkým černým mrakem na obloze. Irena stáhla roletu až dolů a pak si energicky zavřela zip. Otočila se ke mně a veselé oči měly najednou trošku strach.

„Jestli se někdo koukal -“

„Sem?“

„No. Měli sme rozsvícíno.“

„Já sem nerozsvítil.“

„Ale je to tvoje vina!“

„Jak to?“

„Byls protivnej, tak sem musela rozsvítit!“

„Protivnej, řikáš.“

„A nebyls?“

Přistoupila k malému benátskému zrcadlu vedle šatníčku. Blůzu měla ze sukně trochu vytaženou, zastrčila si ji a přitom jsem zahlédl kousek hnědé, opálené kůže na boku. Pak se podívala do zrcadla.

„Danny!“ vykřikla zoufale. „Tys mi udělal cucflek!“

„Houby. Ukaž.“

Otočila hlavu poněkud doleva a malinko si rozhrnula výstřih. Přistoupil jsem k ní zezadu a podíval jsem se do toho jejího benátského zrcadla. Na opáleném krčku, kousek pod límcem blůzy, se černal nádherný čerstvý cucflek.

„A jo,“ řekl jsem.

„Vidíš!“ pravila vztekle a jako nešťastně.

„Já ti to pofoukám,“ nabídl jsem se a zezadu jsem ji objal. Vyškubla se mi a šla k šatníčku.

„Nech mě bejt!“ otevřela šuplátko a začla se v něm přehrabovat.

„Ireno!“

„A nemluv na mě!“

„Dyť se nic nestalo.“

„Ne? A co tohle?“ ukázala na svůj krásný cucflek. „Dyť voni si toho všimnou.“

„Voni? Jako vaši?“

„No kdo jinej?“

„No já nevim, kdo jinej,“ odsekl jsem zas já vztekle. Najednou jsem začal žárlit. Napadlo mi, že kvůli tátovi a ségře by ten cucflek takový děs snad nevyvolal. Irena to pochopila.

„No ten taky.“

„Aspoň uvidí, jaká seš.“

„A jaká sem, prosim tě?“

„No takováhle. S nim chodíš a mě tady - jenom tak -“

„Dyť pořád chtěls se mnou bejt!“

„Jenže pořádně.“

„Jenže to já právě nemůžu.“

Vytáhla ze šuplíčku zelený hedvábný šátek a uvázala si ho kolem krku. Pak zas přistoupila k zrcadlu, jestli jí na ten cucflek není vidět.

„Proč nemůžeš, Ireno?“ zahučel jsem temně z rohu místnosti.

„Nemůžu,“ řekla, „protože nechci.“

„Tak pročs mě sem zvala?“

„Chtěla sem ti udělat radost. Dyž pořád řikáš, že mě miluješ.“

„Já tě miluju, Ireno. To ani nevíš jak.“

Pohled do zrcadla ji trochu uklidnil, načechrala si šátek pod bradou a zrcadlem koukla na mě.

„Nezlob se na mě, Ireno. Já tě vopravdu strašně miluju.“

„Jo miluješ. Chceš se mnou to - a nic víc.“

„To neni pravda,“ řekl jsem. „Dyž ty nechceš, tak ne. Já tě miluju i bez toho.“

Znova koukla do zrcadla, v něm na mě, pak se otočila a šla si sednout na gauč.

„Budeš už hodnej?“

„Budu,“ pravil jsem falešně.

„Tak si poď sednout sem. Dyž mě miluješ.“

Poslechl jsem.

„Ježkovy voči!“ pravila Irena. „Jestli na to táta příde, tak mě zřeže. Tos nemoh dát pozor?“

„Já se nevovlád,“ řekl jsem. Najednou mně to všechno přišlo poněkud k smíchu, jak jsme tam tak seděli vedle sebe, sami, a Irena si dělala starosti kvůli cucfleku. Asi jsem byl idiot, ale přišlo mi to k smíchu.

„Budu muset říct, že mě bolí v krku,“ řekla Irena. „Náš táta je děsnej pruďas. Neni to moc vidět?“

Pohlédl jsem na krček v zeleném šátku. Vůbec se nehodil ke kostkované blůze a vypadal legračně.

„Ireno,“ řekl jsem, „ale stejně je to s tebou prima!“

„Tak vidíš,“ řekla. „A i bez toho. A ty furt proč sem tě pozvala. Prostě sem tě pozvala, abych tě potěšila.“

„A sebe ne?“ otázal jsem se smutně.

„No - taky. Trochu,“ řekla a sáhla si na krk. „Hernajs, neměla bych si to rači zafačovat?“

Podívala se na mě tázavě a na očích jí bylo vidět, že jí to opravdu dělá problém, aby ji táta nezřezal. A to už jsem to nevydržel. Rozchechtal jsem se a Irena, když se na mě nejdřív chviličku dívala nechápavě, taky vyprskla. Padli jsme si do náručí a já, jak se mnou smích lomcoval, položil jsem jí hlavu do klína a objal jsem ji kolem pasu, hlavu na jejím měkkém klíně, pravé ucho přitisknuté k jejímu pevnému bříšku. Položila mi ruku na hlavu, druhou sebrala něco ze stolečku v hlavách gauče, zašilhal jsem po tom, bylo to kapesní zrcátko, a prohlížela si cucflek. Přišlo mi to ještě víc k smíchu, skoro jsem zavyl. V bříšku zakručelo. Položil jsem na ně pusu místo ucha, políbil jsem jí ho, pořád jsme se smáli a pak jsme se pomalu uklidňovali. Zavřel jsem oči a smál jsem se už jen v duchu. S Irenou to bylo prima. Tenkrát dávno. I bez toho.

Sáhl jsem jí se zavřenýma očima po ruce, nahmátl jsem ji, nad loktem byla měkká a teplá. Jel jsem po té měkké ruce nahoru, po rukávu kostkované blůzy, za krček a do vlasů.

„Buď hodnej!“ řekla, ale tiše. Oběma rukama jsem ji jemně stiskl kolem ramen.

„Hodnej buď!“ opakovala, úplně slabounce. „Hodnej, slyšíš?“

A to už jsem jí položil pusu na její pusu, zabzučelo to, jak asi něco chtěla říct, ale já ji tou pusou umlčel, a pak ona znova pusu pootevřela a pak to byla regulérní, vlhká, teplá pusa a trvala dlouho, začalo se to rychle vyvíjet k totálnímu úspěchu - a najednou do ticha v tom tichounkém bytě studeně zarachotil klíč. Irena vyletěla z gauče, jako kdyby se odrazila od trampolíny, a já spad na zem a praštil jsem se šeredně do brňavky. V předsíni se otevřely dveře a zavrzaly těžké boty.

„Táta!“ zašeptala Irena zděšeně, úplně klasicky.

„Dyťs řikala, že má bilanci,“ sykl jsem a sbíral jsem se rychle ze země. Brňavka mi dělala divy. Irena těkala rozčilenýma očima po místnosti, blůza se jí vepředu rozepnula a bylo vidět růžovou podprsenku. Ale schválně jsem jí nic neřek. Sedl na mě nějaký sadismus nebo co, anebo mi snad, jak jsem byl ze všeho blbý, zalichotilo, že to rozepnutí jsem způsobil já.

„Honem!“ šeptala Irena. „Poď sem! Že mi jako vykládáš matyku!“

Popadla mě za ruku, jenže nikde v pokoji žádná druhá židle, na tu jsme zapomněli. Tak si honem dřepla do té jediné, před psacím stolkem, a já si stoup za ni, jako kdybych byl jako preceptor a dával jí kondici. Pěknou kondici. Ale bylo mi to jedno. Najednou jsem na ni měl vztek, že to tak blbě zorganizovala. Skoro jsem jí začal přát ten výprask, co ji zřejmě očekává. V otevřeném sešitě mi padl do oka příklad:

______ ____________

√2(x + y) = √x8 y 8 2 xy + 5

„Jo,“ řekl jsem tiše. „Tak tam honem pod to něco napiš, aby to vypadalo, že sme počítali.“

„Ale co?“ špitla zoufale. Měla opravdu strach. Pořád jsem na ni měl vztek, ale zároveň se mi jí trochu zželelo. Byla najednou malinká a ubohá. Pravil jsem sadisticky:

„To já nevim. Řikal sem ti, že sem měl z matyky napínáka.“

Irena honem naškrábala:

________ ____ ______

√2(x + y) - √x + y = √xy + 5

A to už se otevřely dveře a do jejího pokojíku vešel pan rada.

Irena, jak byla rozčilená, dělala, že je úplně zabraná do zajímavé problematiky toho zajímavého příkladu, zato já jsem vzhlédl a jako mile překvapen jsem pana radu slušně pozdravil:

„Dobrý večer, pane rado!“

„Dobrý večer,“ pravil pan rada velmi nevlídně a přistoupil ke stolu. Teprv teď udělala Irena taky jako překvapenou.

„Jé, dobrej večer, tati!“

„Co to tu děláte?“ otázal se pan rada s přízvukem velice vystihujícím situaci. Ta situace se mi líbila pořád víc a víc. Dobře ti tak, Irenko. To máš za to, že se nejdřív necháváš tak abnormálně dlouho ukecávat, a nakonec všecko zvořeš. Pohlédl jsem úkosem na tu tmavobrunet holku a s potěšením jsem zkonstatoval, že si dosud nevšimla rozepjaté blůzy a že je jí vidět růžová podprsenka, ačkoliv to nebylo vlastně mojí zásluhou. To snad všechno ta svíčka v neděli, že jde na Irenku trest boží. Potila se.

„Počítáme tady takovej děsně těžkej příklad, tati,“ zalkala. „Von mi Danny slíbil, že mně s tím pomůže -“ pravila doztracena.

Situace se psychologicky schylovala k explozi.

„Tak?“ pravil pan rada. „Ukaž mi to.“

Dal si předložit sešit s tím Ireniným narychlo připsaným řádkem, který byl určitě nesmysl.

„To je rovnice o kolika neznámých?“ otázal se.

„O -“ řekla Irena, „- o -“ dál nevěděla.

Pan rada nastavil sešit mně.??Ix, ypsilon, tolik jsem zase znal. Odpověděl jsem správně:

„O dvou neznámých.“

„Lze takovou rovnici, tak, jak ji tu máš napsanou, Irenko, vyřešit?“ položil pan rada dceři smrťáckou otázku. Irena si najednou všimla rozepjaté blůzy a začala se honem zapínat. To jí tak zatemnilo mozek, že ani nepostřehla otcův přízvuk, z něhož jasně plynulo, že takovou rovnici, tak jak ji má napsanou, vyřešit asi nelze. Nemohla se knoflíčkem trefit do dirky.

„Takovou rovnici -“ blábolila. Pan rada pohlédl na mě. Bezohledně jsem pokrčil rameny, pan rada tedy opět pohlédl na dceru. „Já -“ vzlykla dcera, „dyž já to neumim, tati!“

„Mno,“ udělal pan rada. Pak utkvěl pohledem na zeleném šátku. Otázal se přesně:

„Tebe bolí v krku?“

„Ano,“ pípla Irena.

„Tak pojď se mnou!“ Pan rada se otočil a beze slova vypadl z pokoje.

Udělal jsem na Irenu obličej a rukou jsem se poplácal po zadku, abych naznačil, co ji za hranicema jejího pokojíčku čeká. Irena na mě vyplázla jazyk a vypadla za tatínkem.

Pohodlně jsem se rozvalil na gauči a čekal jsem, až uslyším Irenu řvát. Sám jsem strach neměl. Byl jsem proti Ireně ve výhodě: mě pan rada vyplatit nemoh. Nanejvýš mohl mé chování oznámit mému otci, a mě už doma dávno nebili. Jezdil jsem zrakem po Irenině pokojíčku a měl jsem škodolibou radost ze všeho, co se přihodilo. Irena, ta odmítavá královna, přede mnou otcem shozená, naslouchala někde vedle v pokoji pokorně kázání, a já se rozvaloval na jejím gauči a najednou jsem si vzpomněl na Marii a rázem mi začalo být ještě příjemněji. Zamhouřil jsem oči a představil jsem si zlaté vlasy Marie Dreslerové, jak se jí třpytily dnes u kostela na náměstí, když ji hnali sněhovýma koulema. A pak jsem si představil zítřek, jak za ní pofičím na lyžích Pekelským údolím z Černé Hory, pokud se nenabourám, k té jejich přepychové vile, která je přímo stavitelská neřest, rovnou z těch Böhnelových románů.

Marie je kočka. Blond kočka. Ta to bude umět zařídit líp než Irena.

Dveře se otevřely, vstoupil zase pan rada. Vstal jsem z gauče. Pan rada na mě pohlédl přes brýle a já se drze usmál.

„Pane Smiřický,“ pravil pan rada. „Vy přece víte, že rovnici tak, jak jste ji měli napsanou, vyřešit nelze?“

„Ne?“ otázal jsem se udiveně. „Ani vy ji neumíte vyřešit, pane rado?“

„Ne,“ řekl pan rada. „Ani já, ani Albert Einstein by ji takhle nevyřešil. Abyste ji mohl vyřešit, vy nebo kdokoli jiný, musela by být doplněna o tohle: A vzal pero, přeškrtl, co napsala Irena, a připsal:

____ ____

√x + y √x + y _____

√

-------------- + --------------- =

x + √3

2 2

„Tak, a teď počítejte!“ vyzval mě potom.

Pohlédl jsem na něj, poněvadž jsem nevěděl, jak to myslí. Ale koukal bez výrazu v baculaté tvářičce za zlatýma brejličkama. Asi to teda myslel doslova.

„No prosím,“ řekl, a tak jsem si teda k tomu sednul.

Přirozeně, s něčím takovým jsem nemohl hnout. Takové věci za mě na kondicích vypočítával pan profesor Stařec. Pan rada si přinesl židli a civěl mi přes rameno, a já psal vedle sebe a pod sebe číslice, jak mě napadlo, a moc mě nenapadalo. Prokázal jsem brzy naprostou neschopnost. Měl jsem akutní pocit úplné vylízanosti a pan rada mě opravoval, škrtal, co jsem vytvořil, připisoval něco jiného, ale vždycky zas nechal mě vrávorat mezi těma číslicema. Odněkud tloukly hodiny, já počítal a počítal, a zdálo se mi, že se zmenšuju. Dorazili jsme jeden, a hned jsem dostal nový příklad, zapeklitější, proměnil jsem se ve školáčka. Pan rada odešel někam vedle a dlouho tam zůstal. Za tu dobu jsem neposunul příklad ani o milimetr k žádoucímu výsledku a zase někde odtloukly hodiny, pan rada se vrátil, zkontroloval, jak jsem daleko, zkonstatoval, že jsem se nehnul z místa, pomohl mi, měl jsem náhle silný dojem, že pan rada je nějaký mocný a mně příliš nenakloněný duch, takže jsem se nezmohl na odpor, zůstal jsem tam sedět a pan rada zase zmizel vedle. A zase odbily hodiny, deset, a tak to pokračovalo pořád dokola. Někdo odemkl dveře v předsíni, pan rada seděl právě u mě, do dveří pokojíku nakoukla Irenina ségra v teplácích, rovnou z toho basketbalového mistráku, a vyvalila na nás oči. Pan rada vstal, odvedl ji kamsi do bytu, slyšel jsem tlumené hlasy, pan rada se opět vrátil. Zoufale jsem se pokusil oznámit mu, že musím domů, protože naši budou mít strach.

„Jen seďte a počítejte,“ řekl klidně pan rada. „Zítra je neděle, můžete si přispat. Já jsem vás už u vašeho pana otce telefonicky omluvil, že naši Irenku učíte exponenciální rovnice.“

A tak jsem tam tvrdnul a tvrdnul a počítal, otrávený na nejvyšší míru, láska ze mě spadla a Irenu jsem už málem nenáviděl. Těch rovnic jsem tam musel napočítat na rok dopředu. Pan rada přicházel a odcházel, provázen bitím hodin jako apoštol z orloje, a noc se vlekla a táhla. Jednu chvíli, když byl pan rada zrovna pryč a já si zrovna říkal, jestli má takovou běhavku nebo co, strčila do pokoje znova hlavu Alena. Byla už v pyžamu a zašeptala: „Ste pěkný pitomci. Proč ste si nezatáhli roletu?“

„Co?“ „Někdo telefonoval tátovi do kanceláře, že mu tady vochluješ dceru. Teda ne mě,“ řekla, jako lítostivě. „Ségru.“

„A kdo, nevíš?“

„To nevim. Někdo. A hele, jestlipak vo tom vochli ví Zdeněk Pivonka?“ „Koukni,“ povídal jsem. „Koukni, drahoušku. Běž se učit latinský slovíčka, V předsíni vrzly kroky, Alena se vypařila a já se vrh například:

______________________

√(a/2 +b) . (b - a/2) . a/2 . a/2 = 12

a + 2b = 16

Vycházelo mi, že a = 3859. Ale pan rada na to jen mrknul a tiše se zeptal: „Kde jste přišel na takový nesmysl, pane Smiřický?“

Škrt mi můj pracně vypocený výsledek a pravil: „Tak znova, pane Smiřický.“

A sám se opět odebral pryč, snad na záchod, nebo kam to pořád chodil.

Kam to pořád chodil, jsem se dozvěděl, až když odbila půlnoc a pan rada mě konečně propustil. Z předsíně jsem pootevřenými dveřmi do kuchyně zahlédl uřvanou Irenu, u kuchyňského stolu, taky nad nějakým příkladem. Takže pan rada pendloval mezi mnou v pokoji a Irenou v kuchyni. To měla teda Irena horší než vejprask. Ten její papá byl pěkný sadista.

Marii jsem tu noc už přirozeně nezavolal. Dávno jistě spala ve své bílé posteli v té jejich přepychové vile pod Černou Horou a pod hvězdičkama, když jsem dorazil domů a zjistil, že i naši jsou pokojně v limbu. Pan rada dodržel slovo: telefonoval otci, že připravuju Irenku na kompozici z matematiky. Otci bylo sice samozřejmě divné, že já dávám kondice z matematiky, když na ně sám chodím k panu profesorovi Starcovi, ale pan rada v telefonu působil asi věrohodně.

Hned po snídani v neděli ráno jsem se pokusil napravit, co jsem večer zameškal. Jenže Marie byla taky obšťastněná sourozencem, starším bráchou, a ten, měl jsem dojem, vykonával nějaké příkazy.

„Ségra je v koupelně,“ pravil, „a tobě mám říct, že už šla do auly.“

Otázal jsem se idiotsky:

„Jak tomu mám rozumět, čeče?“

„No to já nevim. To víš asi líp ty, ne? Prostě, Mařena je ve vaně, a pokud de vo tebe, už šla do auly. Já tomu nerozumim.“

Já tomu teda už vůbec nerozuměl.

„Tak ti ď,“ a zavěsil jsem sluchátko.

Navlík jsem si kabát a klobouk a jako blbec letěl jsem pro všechny případy do auly. Město bylo jako betlém, sněhu po kolena, takhle brzo ráno ho ke gymplu ještě nikdo neprošlapal. Prodral jsem se jím až ke škole a vyběhl jsem po širokých schodech do prvního poschodí. Otevřel jsem dveře do auly. Přirozeně, Mařenka byla ve vaně.

Sedl jsem si na židličku v první řadě, přichystané pro primány, a truchlivě jsem se zadíval na oponu, která zakrývala oltář. Jak si tohle, sakra, vysvětlit? Jediné vysvětlení, protože to byla Marie, bylo, že ji asi začalo hryzat svědomí kvůli Kočandrlemu. Byla to patrně nejzbožnější holka na gymplu, to bylo všeobecně známo. Ale současně zas žádná jeptiška. To bylo taky všeobecně známo. Jenže od prázdnin si ji nabrnk Franta Kočandrle. Což je, pomyslil jsem si trpce, taky všeobecně známo. Zhřešit trošičku sem tam proti šestému přikázání, to jí ještě tak nevadí. Ale díky existenci vztahu ke Kočandrlemu je hříšek proti šestému taky hříškem proti devátému přikázání, a to už je asi moc. Tak to bude. Ta svíčka na to patrně nestačí. Byla jen jedna??

Opona se maličko rozhrnula a důstojný pán Meloun strčil dovnitř kulatou hlavu.

„Á, Smiřický!“ řekl vlídným hláskem. „Pochválen buď pán Ježíš Kristus.“

„Pochválen buď pán Ježíš Kristus, pane profesore -“

„Důstojný pane,“ opravil mě mírně. Důstojný pán Meloun byl profesorem náboženství a zeměpisu, ale pane profesore si dával říkat jenom při zeměpise, protože ten jsme měli dohromady s jinověrci. Jinak si zakládal na svém kněžství, a bydlel na náměstí na faře. Pana děkana loni Němci zavřeli, tak ho teď zastupoval. Byl to hodný a trošku přitroublý velebník a zřejmě měl něco na srdci.

„Ano, důstojný pane,“ řekl jsem poslušně.

„Pojďte sem, Smiřický,“ pravil a objevil se mezi cípy opony celý. Vysoký, obtloustlý, s holou hlavou opravdu jako pětikilový meloun. „Smiřický,“ opakoval. „Volal pan Linke, že jejich Arnošt má chřipku, a Rudolf Chrastinů také. A tercie a kvarta jsou na výletě do Hradce. Smiřický, vy jste přece hodně ministrovával. Pojďte dnes ministrovat.“

To mi ještě scházelo. Budu ministrovat, a Marie mi uteče.

„Ale já - důstojný pane, už sem to trošku zapomněl. Já -“

Zaprosil mě modrýma očima a strašně zesmutněl.

„Budu vám napovídat,“ řekl takovým tónem, že mě chytila lítost. „Pojďte!“

„Já bych rád, velebný pane,“ vykrucoval jsem se, i když už jsem věděl, že těm jeho modrým venkovským očím neodolám. „Jenže já nebyl od velikonoc u zpovědi, tak bych ani -“

Důstojný pán pohlédl na hodinky.

„Máme ještě čas. Můžete se vyzpovídat.“

Zřejmě se to na mě valilo nezadržitelně. Pokusil jsem se chabě namítnout, že není čas na rozjímání a zpytování svědomí, ale důstojný pán mi to vyvrátil. „Pomodlete se, a pak to probereme podle svatých přikázání. Přijďte za mnou do apsidy.“

Zmizel. Doprčic! Zřejmě se nedá nic dělat a Mařenka mi vyklouzne pod rukou. Ale důstojnému pánovi odmítnout nemůžu. To je jasné. Mimoto bych si to moh zavařit u Pána Boha. Stejně to je asi nějaké boží řízení, že ti dva pitomci ze sekundy mají chřipku. Třeba je to zkouška. Asi jistě. No jistě. Najednou se mi to jevilo jako jasná zkouška. Marie přece po mši klečí ještě nejmíň deset minut, až všichni odejdou. To to stihnu. Určitě je to řízení boží.

A taky to, že k ní pak přistoupím zbaven hříchů. Jako lilium. Pán Bůh mi vlastně úplně připravuje cestu. Určitě mě odmění. Vjela do mě radostná a zbožná podnikavost, prošel jsem oponou, klekl jsem si před oltářem a začal jsem se modlit.

V apsidě nebyla zpovědnice, a tak mi bylo trochu trapně. Důstojný pán Meloun seděl na obyčejné židli a já klečel před židlí jako pařez. Vyjmenoval jsem své obvyklé hříchy podle desatera, až jsem se dostal k tomu choulostivému šestému. V duchu se mi objevilo včerejší odpoledne s Irenou, jak jsem jí jel po té nahé noze až pod sukni, a pak ten cucflek. Polkl jsem, a odhodlaně jsem pravil: „Sesmilnil jsem.“ A honem jsem přešel na patero přikázání církevních a poháněl mě strach, jestli se důstojný pán nebude zajímat o bližší detaily toho sesmilnění, eventuálně jestli nebude chtít vědět s kým. Pan děkan v kostele, kam se gympl chodil zpovídat, se obyčejně vyptával: zda sám, nebo s jinými, a zda jen dotyky, nebo taky jinak. Ale důstojný pán Meloun byl hodný a stydlavý. Neptal se na nic. Udělil mi jen obvyklé napomenutí, velice jsem prý svým hříšným konáním urazil Pána Boha, ale sám se vůbec neurazil, jenom mě požádal, abych si předsevzal, že se napříště takových hříchů vyvaruju. A dal mi rozhřešení.

S tím jsem se odebral zpátky k oltáři a znova jsem si klekl. Otče náš, začal jsem v duchu, a najednou, jako když do mě uhodí blesk, jsem si uvědomil, že platnost rozhřešení závisí na dobrém předsevzetí, a že jsem teda v rejži. Předsevzít si, že po mši svaté udělám všechno, abych odpoledne nesesmilnil s Marií, i když patrně pouze dotyky, je nad moje síly. Učinil jsem chabý pokus si předsevzít, že ji nechám na pokoji, ale pokus se zhroutil v zárodku. Kdepak. To nepůjde. Jak to asi dělá Marie s předsevzetím? Asi jí to taky moc nejde. Proto se asi vždycky po zpovědi tak dlouho modlí, jako kdyby byla přinejmenším Máří Magdaléna těsně po polepšení. A co tedy budu dělat? Klečel jsem před oltářem s uloženými pěti otčenáši nedomodlenými a po zádech mi stékala kapička smrtelného potu, a jak tekla níž a níž, byla čím dál studenější. Za okny se zase rozchumelilo, oltář zalilo chladné bělostné světlo. Bylo to nevyřešitelné dilema. Podíval jsem se gotickým oknem na ten sníh, sypal se štědře, veliké, krásné vločky, panensky bílé. Krásné vločky na krásné hříšné město Kostelec. Plné krásných holek. Vrátil se mi ten prima pocit té krásné sezóny. Houby, řekl jsem si, a svatý Ignác, ten dobrý patron postranních cestiček, mi zničehožnic našeptal čistě teologické řešení. Houby. Já přece nechci s Marií hřešit. Chci ji jenom získat, a jak jinak se dají holky získat než tím líbáním a dotyky a tak. Miluju ji. Když to bude možné, tak si ji vemu. A tím se všechny ty hříchy zneutralizujou, dodatečně to vlastně potom už nebudou hříchy. Takže vlastně mám dobré předsevzetí. Takže vlastně mám to vůbec nejlepší předsevzetí, a jestli si mě Marie neveme, moje vina to nebude.

S opravdovou vroucností jsem znova načal Otče náš, jenž jsi na nebesích, ale dál jsem se zas nedostal. Napadlo mi, že to všechno vlastně vůbec není hřích. Ani to s Irenou nebyl žádný hřích, i když dotyky byly, a s Marií to teprve žádný hřích nebude, poněvadž tu miluju. A Irenu jsem včera taky miloval, a dělal jsem to všechno proto, abych ji získal. Taky bych si ji nakonec byl vzal, kdyby nakonec chtěla, a jak jsem tak klečel před oltářem, nebyl jsem si už tak jistý, že ji vlastně už zase taky nemiluju, takže i kdybych odpoledne místo s Marií šel na ty lyže a tak dále s Irenou, bude to všechno naprosto bez hříchu, a najednou mi bylo jasné, že přesně vzato je vlastně miluju zase obě, jenom momentálně víc Marii, což je vlastně taky řízení boží, neboť je to nutné vzhledem k větším vyhlídkám na dřívější hřešení už dnes odpoledne. Jak bude po mši svaté, umínil jsem si, musím sebou hodit, abych ji chytil před školou. Jestli má strach, že to je nevěra, to je blbost. Kočandrle přece není její muž. Jedině že s ním chodí. Nebo chodila. To není manželství. To se dá skončit klidně bez hříchu. Však já jí to vysvětlím, myslel jsem si, a bylo mi před tím oltářem krásně, úplně jsem cítil, jak se povznáším k úplné extázi duchovního blaženství. A i když se mi ráno z těch evidentních důvodů zapřela, na ty lyže s ní odpoledne přece jen půjdu. Jen abych se na nich nenaboural. To by se mi nehodilo.

„Už jste se pomodlil pokání?“ diskrétní, tichý šepot důstojného pána Melouna mě vytrhl z meditace, a ve mně hrklo. Došlo mi, že místo otčenášů jsem vlastně zase myslel na holky. Jenže velebný pán už čekal, v albě a s ornátem v adventní barvě přes ruku. Domodlím se to až potom, pomyslel jsem si, vstal jsem a přistoupil jsem ke skříni s rochetami. Nasoukal jsem se do té největší. Byla mi nějak těsná. Nojo. V aule normálně ministroval jen nižší gympl.

Za chvíli už jsem v té těsné rochetě pochodoval za důstojným pánem k oltáři, před očima narvané auly, a Joska Špork k tomu velebně hrál Boba Catse na varhany. Pochodovali jsme do rytmu a já měl dojem, že mám asi ránu. Aulou zašumělo, a už jsem si byl jistý, že mám určitě ránu. Rocheta se mi napínala přes prsa a přes zadek a byla mi krátká. Když jsem si klekl, něco zapraskalo. Patrně nějaký šev. Zazvonil jsem a koutkem oka jsem zapátral vlevo od varhan, kde stály holky z vyššího gymplu. Opravdu. Několik se jich podezřele šklebilo, asi mně. Zahlédl jsem Mariin růžový obličej, ale Marie se tvářila zbožně, jahodovou pusu měla přísně našpulenou do kancionálu, a jak se na momentík setkala očima s mým zrakem, sklopila řasy do kancionálu jako svatá Terezička.

Vzedmula se ve mně láska. Kdepak Marie, ta se mi kvůli těsné rochetě smát nebude, i když mám ránu, protože rocheta je součást bohoslužebné výstroje. A stejně se mi zapřela jenom z těch výčitek svědomí. Cit mnou zalomcoval jako blažená zimnice, důstojný pán Meloun pravil: „Introibo ad altare Dei,“ a já slavnostně, jásavě a hodně nahlas, ne tiše, jak to ministranti obvykle huhňají, odvětil: „Ad Deum qui laetificat iuventutem meam!“ a mrkl jsem po Mariině jahodou ozdobeném ksiftíku. Joska Špork přešel z Boba Catse na Dinah a já si radostně pomyslel, že meam iuventutem laetificant spíš holky než Deus, ale holky jsou možná, úplně určitě, vlastně vtělením Pána Boha, neboť On je ve všem přítomen, jak nás učil důstojný pán Meloun, a nejvíc v krásných svých dílech, a co může být krásnější boží dílo než Mariina našpulená pusa jako jahoda. Takže jsem při tom pokání, když jsem myslel na ty dvě holky, co je obě miluju, myslel vlastně na Pána Boha, trošku jsem se lek, jestli se nerouhám, ale vtom řekl důstojný pán Meloun: „Iudica me, Deus, et discerne causam meam,“ a já vroucně přitakal: „Quia tu es, Deus, fortitudo mea!“ a znova jsem, radostně, mrkl po Marii. Ta pusa byla opravdu jako jahoda na šlehačkovém dortu. Marie byla krásná světlá blondýnka se smetanovou pletí, v tom krásném městě Kostelci, takové překrásné dílo Páně. Úplně jsem se zasnil nad tím divem stvoření, že jsem přestal vnímat velebného pána a věděl jsem jistě, že jí ty výčitky svědomí rozmluvím a odpoledne jí dám krásnou kondici z telemarků, pokud se ovšem nenabourám, a v pondělí, napadlo mě plynule hned potom, dám krásnou kondici z exponenciálních rovnic taky Ireně, protože pan rada má bilanci až do středy, a podruhé si včas stáhnem tu roletu. A pak - a najednou jsem se vrátil z rajského Kostelce nejbližší budoucnosti, protože jsem si uvědomil, že důstojný pán Meloun syčivě opakuje: „Deus tu conversus vivifica bis nos!“ a že holky jsou sice nepochybně vtělení boží, ale u oltáře se na ně přece jen asi myslet nemá, a horlivě jsem zvolal: „Et plebs tua laetabitur in te!“ A bylo mi tak krásně, až jsem si byl jistý, že i když to vlastně navenek vypadá jako smilnění kombinované s bigamií, nějak nemám a nemám pocit, že by to byl hřích. Skoro jako spíš naopak.

Velebný pán si ještě ani nesundal pluviál a já už stál před gymplem, připravený k disputaci s Marií. Všichni už přešli, kluci z orchestru snesli po schodech dolů Lucii, která měla z lyží vyvrknutou nohu, a pak se rozhodli, že ji donesou až domů, protože to bylo kus po hlavní třídě a bude to budit pozornost, a já jsem všem takovým svodům odolal a stál jsem, už zase trochu jako pařez, ale pořád s velkou nadějí. Objevila se opravdu poslední, jak jsem k ní vzhlídl dole pod schody, uviděl jsem jí až kousek nad kolena v těch rýhovaných punčochách a polilo mě blaho.

„Ahoj, Marie!“

Kráčela po schodech, kolínka pod lemem sukně se zdvihala úplně opojným pohybem, a přešla kolem mě, jako kdybych byl vosk. Honem jsem ji dohonil, a pořád to ještě byla hra.

„Co je, Marie?“

Ale zas jako kdyby neslyšela, ačkoliv růžové uši neměla pod kapucí, kapuci s bílou kožišinou měla na zádech. Svůj hrdý nos nesla jako monstranci a dokonale mě ignorovala. Místo teologických argumentů jsem zaúpěl:

„Neblbni, Marie! Co je?“

„Nic,“ pravila úsečně a nasadila si přes zlaté vlasy tu kapucu. Vepředu ji modrý kabátek krásně obepínal, opravdu tam byla krásně vyvinutá, náramné dílo boží. Ale já už cítil, že se žene nějaká pohroma.

„Jak to nic? Já ti ráno volal, a ty ses mi dala zapřít.“

„Dala.“

„A proč?“

„Proto.“

Takováhle odpověď mě u tak krásné kvintánky namíchla.

„Takovýhle blbosti neřikej, Marie! Proč?“

„No pro to!“ pravila a velice nápadně oddělila ta dvě slova. Co to znamená, to pro to? Zauvažoval jsem. Tamto s věrností Kočandrlemu? Rozhodl jsem se použít teda teologie.

„Mělas výčitky svědomí?“

Široce na mě otevřela modré oči v černých rámečcích řas.

„Já?“

„No ty.“

„Proč já?“

„No ty. Já s nikym nechodim.“

„Ne, nechodíš, že ne?“

„No ne.“

Zřetelně se ušklíbla. Projela mi hlavou děsná myšlenka, jestli se nějak nedomákla toho včera s Irenou. Ale jak, proboha? Její otec se s panem radou znal, ale že by se pánové chlubili záletama svých dcer? To sotva teda. Blbost. Hned jsem takovou myšlenku zahnal.

„Je to kvůli Frantovi?“

„Co jestli je kvůli Frantovi?“

„Že ses mi dala zapřít.“

„Ty si myslíš, že to je kvůli Frantovi?“

„Tak kvůli komu?“

„Prosim tě!“

„No tak proč teda?“

Podruhé za tu konverzaci na mě koukla a vztyčila svůj rituální nos. A zase, jako předevčírem v noci, jí na něm přistála krásná vločka. A zase našpulila růžovou pusu, vystrčila krásný růžový spodní ret a chudáka vločku sfoukla.

„Hádej!“

To jsem dobře nemoh. Šli jsme zrovna kolem Skočdopolovic skladu a před ním stál Přema v čepici a s kanadkama na nohou a kouřil. Přes ty nezdary mi bylo příjemné, že mě Přema vidí s Marií, ale hádáním, z kterého on by si snadno odvodil, že na mě Marie kašle, jsem se nechtěl před ním shodit. Přema se dotk prstem čepice a já řekl:

„Ahoj!“

Ale sotva jsme byli z dohledu, naléhavě jsem zahučel:

„Seš na mě naštvaná nebo co?“

Místo odpovědi jenom zase sfoukla novou vločku.

„Něco sem ti udělal?“

Nic.

„Nebo se bojíš nebo co?“

Kráčela jako na módní přehlídce, jenže bez úsměvu, mlčela, sem tam padaly osamělé třpytící se vločky na krásný bílý koberec. A mlčela.

„Copak je na tom něco zlýho, vyjet si na lyže?“

Nic. No přirozeně, takhle blbé řeči na tak krásnou kvintánku neplatí. Ona dobře ví, co je zlýho na vyjíždění na lyžích.

„Marie!“ řekl jsem naléhavě. „Proč mě ničíš? Sem do tebe úplně šílenej, a ty deš jako kus ledu. Krásnýho, ale studenýho. Řekni mi něco, sakra.“

Opět nic. Jenom vločky přistávaly, byly sfukovány, kroužily kolem toho mrazem trošku zčervenalého oltáříku.

„Tak mi něco řekni, Marie!“ úpěl jsem dál. „Nebo támhle skočim do řeky, je tam slabej led a -“

Pokrčila rameny a rukou v bílé rukavičce udělala posměšné gesto, jako Prosím, jako abych teda skočil. Ještě blbější řeči.

„Marie,“ začal jsem vážně. „Já z tebe fakt zešílim. Co sem ti proboha proved?“

Nic. Nic. Mlčela, šla, rýhovaná kolínka pod tou krátkou sukní tancovala, něco úplně magického. A mlčela. Co se dalo dělat. Dal jsem se teda taky na mlčení.

Ploužil jsem se po jejím boku přes bílou pláň před československým kostelem, byla tam hluboká závěj a Marie zvedala vysoko nohy ve válenkách, aby si do nich nenabrala, a kolínka v rýhovaných punčochách byla úplně k pominutí. Já si lhostejně nabíral do polobotek, šlapal jsem vlastně v malých mrazivých rybníčcích, a bylo mi to úplně jedno. Marie se na tom bílém sněhu celá modrala, celá čerstvá a svěží a vymydlená, kapuca se jí svezla dozadu a na něžných zádech se zas udělalo fau fýr viktoria. A pořád sem tam ty vločky, rozhazované z nebe asi kvůli ní, lítaly kolem ní jako svatojánští broučci, kteří se omylem vzbudili v zimě, z krásných mračen vylezlo slunce a zlaté vlasy se zatřpytily jako za výkladem. A slunce taky rozsvítilo ty spousty brilantků všude po té bílé pláni, skoro mě to oslepilo, a Marie byla najednou oblitá brilantovou září, krásné zjevení z nějakého mystického obrázku, a do mé sklíčenosti se vloudilo něco jako pokora nebo co. Šli jsme a šli a já trpěl jak pejsek v náhubku a kolem nás vládlo veliké nedělní ticho.

Došli jsme na silnici k řece a blížili jsme se k mostu, kde stál Irenin dům. Pomyslel jsem si, že by bylo blbé, kdyby nás teď Irena potkala, jenže proč vlastně? A zoufale jsem si umínil, že až doprovodím Marii na téhle mlčenlivé pouti až k jejich vile s korintskými sloupy, stavím se zpátky u Ireny. Když teda kondice, tak teda kondice. Aspoň jedna z obou těch krásných holek mi vyjít musí, nebo snad opravdu umřu vší tou netykavou krásou.

Byli jsme už skoro u mostu, přes který půjdem nahoru, a kolem pivovaru, tou starou noční cestou, teď ve dne. Zamrzlá řeka pod mostem se proměnila v koberec a po něm hopkovaly vrány. Rovnou přes řeku si to šněroval statný havran, kráčel důstojně a zanechával za sebou šlápoty jako větvičku.

„Tak mi něco řekni, Marie,“ přerušil jsem chabě naši meditaci, ale pomyslel jsem si hned, že teď už se asi sotva dá moc říct, a zašilhal jsem k Ireninu oknu. Měla je, přes tu zimu, otevřené, protože byla otužilá.

Mechanicky jsem zahnul na most k pivovaru, a nastala kolize. Marie nezahnula se mnou, šla rovně dál, a jak jsem do ní vrazil, málem sebou sekla. Ale nevydala ani hlásek a tvrdošíjně si zas srovnala směr. Rovnou ke dveřím Irenina domu.

Strašně jsem se lekl. Popadl mě děs. Proboha! Snad se

ty dvě holky nějak nedomluvily! Snad to všechno nebyla nějaká perfektní habaďůra, na mě perfidně nalíčená zrádnými kráskami z Kostelce! Dohonil jsem tu blond holku a bezmocně ze mě vylítlo:

„Kam deš, Marie?“

Nic. Byla už skoro u dveří Irenina domu, užuž se zdálo, že zahne dovnitř, ale místo toho přímo před nima udělala vlevo vbok a namířila si to přes zasněženou ulici na druhou stranu. Spad mi kámen ze srdce a jako slon jsem klusal za ní.

„Kam deš?“ zabečel jsem.

Prvně od Skočdopolovic skladu jsem jí stál za odpověď.

„K tetě,“ řekla.

„Ty tu máš tetu?“

„Jo.“

Zastavila se před domem naproti Ireninu domu a prstem v tlusté bílé rukavičce ukázala vzhůru. „Támhle nahoře, ve čtvrtym poschodí. Víš, Daníčku?“

Přitrouble jsem tam otočil zrak. Všechno mi začalo docházet. Marie, zdánlivě bez souvislosti, řekla: „Tak pro to!“ a když jsem zrakem zase sjel z toho zajímavého průčelí k jejím modrým očím ve smetanové tváři, sám silně zčervenán, měla v nich čerty, kteří se tam na tak zbožnou dívku nehodili.

„Pro to,“ opakovala hláskem sladkým jako med, a ještě jednou, zcela k zbláznění: „Víš, Daníčku?“

To už jsem teda určitě svítil. Jako výstražné znamení. Na tom bílém sněhu jsem se teď asi já podobal jahodě. Marie se elegantně otočila, fau fýr viktoria zmizelo v tmavé chodbě toho činžáku a já zůstal na chodníku sám. Slunce, jako na povel, zalezlo za mrak, začalo sněžit. Probudil se ve mně pocit nějaké nepěkné křivdy. No dobře, Marie. Já chápu, že ses teda na mě nafoukla, kdyžs viděla to za tou nestaženou roletou. Ale nemuselas hned telefonovat panu radovi. Nemuselas mi to kazit. Člověk nemá závidět. Katolický křesťan nemá být nepřející. To není žádná pěkná křesťanská vlastnost, Marie. To teda ne. Trčel jsem zas jako patník před Ireniným barákem, stejně jako předevčírem v noci, jenomže teďka nešťastný a čelem vzad, a pomalu jsem zapadával. Pocit křivdy rostl a sílil. Hustě sněžilo a v ulici bylo to děsné ticho jako u Ireny v bytě. Nikde ani noha, ani nožička.

A pak za rohem, jako tenkrát, slabounce zavrzaly něčí kroky a blížily se tím soumračným tichem. Ze stínu chumelenice se za rohem vynořil Zdeněk, měl přes rameno lyže a na sobě celtovou bundu s odznakem KČT, zastavil se před dveřma Irenina domu a v tom šeru si mě ani nevšim, odupal našlapaný sníh z bot, oplácal si ho z ramen a z toho pitomého odznaku KČT a s lyžema v náručí zmizel v chodbě. Takže se teda udobřili.

Otočil jsem se, a jak jsem byl zapadlý až po kolena, začal jsem se brodit sněhem k nádraží. No dobrý, Pane Bože, dobrý. Tak přísný ale snad být nemusíš. Vždyť jsem zas tak moc neudělal. Pro těch pár dotyků tohle všechno. Já vím, měl jsem možná koupit dvě svíčky, asi jsem chtěl na jednu svíčku moc. Když ale tohle není v katechismu. Jak má člověk všechno vědět. Šel jsem, otrávený do nejhlubší hloubi duše, krásný, čistý, panenský sníh se velikými vločkami sypal na krásné město Kostelec, a já se na rohu ohlédl na ta dvě okna proti sobě, jedno ve třetím a druhé ve čtvrtém poschodí, obě otevřená a lákavá, ale prázdná. To bude teda prima sezóna.

Prima sezóna pokračuje: MÁJOVÁ KOUZELNICE

Město se k spánku ukládá,
až na lenochy v kavárnách.
Měsíc mě svádí k výpravám
po tajných dívčích komnatách,
kde tajemným životem žijí
princezny s květy magnólií ...

JOSEF KRÁTKÝ Septima b

„Hele, Danny! Diž!“ řekl Benno.

Nevěděl jsem, na co se mám koukat. Stáli jsme před výkladem pana Burdycha, a všechno v něm bylo jako vždycky. Altka značky Toneking, která tam byla už dva měsíce, esklarinet, ten už tam ležel na slunci nejmíň taky tak dlouho. V rohu eufonium, staré teprve čtrnáct dnů. Jinak nějaké housle, mandolína, pár foukacích harmonik, fialový bandoneón a krabičky s kalafunou a se saxofonovými plátky. Ty byly prázdné. O plátky byla nouze a pan Burdych nám je schovával pod pultem. Potom hromada sešitů Li dové školy hry na všechno od varhan po hacašprndu.

„Co tam vidíš?“ zeptal jsem se. Benno skutečně mačkal nos na sklo. Snad to byla recese, Benno rád dělal všelijaké blbosti, jako kdyby je myslel vážně. Ale stál prostě s nosem rozpláclým o výkladní skříň pana Burdycha a čuměl dovnitř, jenomže co ho mohlo zajímat na okoukané altce, to byla záhada. Před výkladem pana Burdycha jsme se zastavovali skoro každý den, celá kapela. Skoro nikdy tam nebylo nic, co bysme neznali. Ale pro nás to vždycky bylo blaho, koukat na perleťové klapky saxofonu, nebo jak se v břiše velké tuby všelijak kroutí mosazné trubičky. Asi to bylo něco jako alkoholismus. Nástroje nás prostě fascinovaly. Dokonce jsem si z Městské knihovny vypůjčil Dějiny hudebních nástrojů a stačilo mi jednou to přečíst, a všechny jsem si pamatoval, i s rozsahem. Na vědy jsem byl dokonale pitomý. Z matyky reparát každý druhý rok, z dějepisu mi v hlavě neuvízlo jediné datum, z chemie jediný vzoreček a na latinská slovíčka mě Ulryška tahala každý den, aby třída měla nějakou legraci. Ale nástroje jsem si pamatoval. Bassetový roh, ofikleida, sarrusofon. Skleněná harmonika. Taky jsem tím zkoušel zaimponovat Ireně, jenže Irenu to nezajímalo. Té jsem tím nezaimponoval.

„Támleto, čeče, vidíš? To bylo na vobrázku v Buriánovi!“ ukazoval Benno tlustým prstem kolem vlastního ucha.

„Jak se to menuje?“

A to už jsem to uviděl.

„Páni! Flexatón!“

„No. To je von!“

Hleděli jsme zbožně na ten kus plechu. Vypadal přesně jako v Burianově Ja zzu . Plechový trojúhelník v trojúhelníkovém rámu z drátu, drát zapuštěný do dřevěného držadla. Na dvou pérách, přiletovaných k plechu, dvě dřevěné kuličky, každá z jedné strany.

„Dyž se s tim třese, vydává to zvuk jako pískání,“ řekl jsem. Napadlo mi, že jsem jak Apollinaire. Taky jsem věděl všechno o věcech, o kterých nikdo jiný nic nevěděl, ale o kterých taky nikdo nic vědět nepotřeboval. „Kuličky mlátí do plechu, ty palcem prohejbáš plech, a podle toho reguluješ tón.“

Benno pořád mačkal nos na sklo, teď už patrně ne z recese. Stál jsem vedle něj a taky jsem čuměl na flexatón. Museli jsme vypadat jako Matka Kráčmerka s dcerou Bettynkou, když koukaly do výkladu klenotnictví na náhrdelníky. Benno aspoň postavu Matky Kráčmerky určitě měl. Vážil devadesát dva kilo a byl menší než já.

„Já to du koupit!“ rozhodl se.

„Fajn. Mohli bysme na to hrát jeden chorus v Di nah . Na tý desce s Boswellkama hrajou jeden na havajskou flétnu.“

„Di do prdele,“ pravil Benno. „To neni s Boswellkama. To je na jednom starym Whitemanovi. Čkej na mě!“

Zapadl do krámu, zvonek pana Burdycha titěrně cinknul. Zůstal jsem koukat na flexatón. Bylo horko. Teprve máj, ale horko jak v červenci. Ve vyleštěné mědi eufonia se objevila karikatura nějakého chlapečka, který si cpal do huby cosi růžového. Otočil jsem se. Kluk si nes kornout jahodové zmrzliny, už od ní měl pokecané bílé tričko. Vedle obchodu pana Burdycha byla cukrárna pana Chmelaře. Rozhodl jsem se, že si tu slast taky dopřeju. Ale jak jsem sáhl po klice skleněných dveří cukrárny, objevil se ve svém výkladě pan Burdych, natáhl se přes fialový bandoneón a opatrně vzal do krátkých ruček flexatón. Pozdvihl ho jako monstranci, plech byl asi z ocele, zajiskřil, až mě to oslepilo, protože byly už čtyři pryč a slunce stálo nízko nad zámeckou věží. Hleděl jsem na ten obřad a sahal jsem po klice cukrárny, nějak jsem ji nemohl nahmátnout, byla nějak hluboko ve výklenku, sahal jsem hloub a hloub a najednou mě něčí ruka vzala za prsty, hebká, jemná kočičí pacička, a hebký, předoucí kočičí hlásek pravil:

„Dovolíte?“

Škubl jsem sebou, a jak jsem byl oslepený sluncem odraženým od flexatónu, dostal jsem úplný černý zákal. Spíš bronzový zákal. Přede mnou stála úplně neznámá nádherná holka v zelených šatech s oranžovými puntíky, na hlavě vlasy asi čerstvě od kadeřníka, nádherně husté jak tráva v tom háječku za zámkem, kterému jsme říkali šmajchlvald, a bronzové jako parádní loupežnické nádobí nad krbem v Domanínovic zámku. Pod tou bronzovou helmicí zelené oči jak kočka, a zrovna se do nich taky trefilo slunce, takže zasvítily zlatě, smaragdově a křišťálově, jako dva malí průhlední skarabeové. V jedné ruce měla holka velký kornout vanilkové zmrzliny, druhou mě držela za ruku a podle pozice mé ruky se dalo soudit, že jak jsem prve šmátral po klice, šmátral jsem jí směrem k ňadrům, a nebýt její kočičí tlapky, došlo možná k trapasu. Měla pod oranžovými puntíky dva krásné kopečky.

„Pardón,“ pravil jsem zblble.

Holka se jenom usmála, objevily se bílé zoubky a po obou stranách pusy, vymyšlené na trýznění, se udělaly dolíčky. Přešla kolem mě, zavoněla fialkama, a už plula nějakým způsobem na krásných štíhlých nohou v zelených lodičkách přes plhovské náměstí a krátká sukně se jí v májovém větříku pleskala o kolínka. Zezadu, vždycky když s ní větřík zapleskal, odhalovala půvabnou dvojici žlábků v ohbí kolínka a kousek krásné hnědé kůže, hladké, až se skoro leskla, kousek výš.

Skleněné dveře cukrárny mě praštily do zad a cinkly. Vzoreček jsem neznal, ale podle fyzických zákonů by takový úder člověka mé váhy v pohyb neuvedl. Mě uvedl. Rozběhl jsem se přes náměstí, úplně zbavený smyslů i rozvahy, Benno dokonale zapomenut, i se svým flexatónem, a v mžiku jsem byl po boku neznámé krásky a úplně nestoudně jsem jí koukal na profil. Měla ho mimo soutěž. Podívala se na mě, a zlatí skarabeové nevypadali nepřátelsky. Dostal jsem obrovskou radost. Věděl jsem hned, že se nezachová, jak se v podobných situacích obyčejně chovaly obyčejně všechny slečny. Byla to holka, a nezachovala se.

„Já myslela, že jste šel na zmrzlinu?“ pravila.

Řekl jsem něco jako „Grlf“ nebo tak, odpovídalo to úrovni inteligence, jíž jsem momentálně vládl. Ta bronzová přilba z hedvábí, ty puntíky, ty dva kopečky a ty hladké nohy, kolem nichž plácala zelená sukně, mě oloupily o to málo inteligence, kterou vyjadřoval hrozící obvyklý reparát z matematiky, a letos taky nový, z latiny.

A holka viděla, že mně to nemluví, tak ke mně napřáhla ruku s perleťově růžovými nehty a se zmrzlinou jako housátko a řekla:

„Chcete si líznout?“

Byla to nějaká cizí holka. Nemohla být z Kostelce. V Kostelci jsem všechny holky znal. Všechny od vidění, všechny hezké jménem, a o ty nejhezčí jsem se většinou pokusil, většinou s výsledky většinou dost nepatrnými. Benno tvrdil, že trpím nějakou nemocí, a chtěl na ni vynalézt latinské jméno. Jenomže byl na latinu ještě blbější než já.

Pořád jsem měl na očích ten bronzově zlatý zákal. Kaleidoskopem báječného oslnění ke mně připlul zadeček housátka, kolem nosu mi zavoněla vanilka, fialky, a housátko mělo kolem dokola čtyři perleťové hvězdy jako svatý Ján. Vyplázl jsem jazyk, mohutně jsem housátko olízl.

„Vy jste žrout,“ řekla holka. „Skoro abyste mi šel koupit jednu novou.“

Nemohl jsem odpovědět, neboť jsem se dusil ledem. Ale světelnou slepotou zeleně, bronzu, zlata, oranže a perleti jsem konečně prohlédl a uviděl jsem, jak holka žalostně patří na kornout, mnou dokonale vylíznutý.

Vzpamatoval jsem se.

„Já vám doběhnu!“ pravil jsem, už zas skoro artikulovaně, a vyrazil jsem k cukrárně.

Když jsem zas, s dvěma dvojitýma porcema, vyběhl z cukrárny, holka už na náměstí nebyla. Nad náměstím se černaly zámecké věže, slunce se jich už dotýkalo, a jediná cesta vedla přímo k tomu magickému seskupení, do strmé stráně mezi šeříky, klikatá, plná oblázků.

Vyrazil jsem po ní, vyřítil jsem se do strmého prvního zákrutu, a plhovské náměstí najednou leželo pode mnou, jako kdybych se na ně díval z balónu, a z krámu pana Burdycha právě vyšel Benno s krabicí, zastavil se a začal se rozhlížet. Ale ani mi nenapadlo dát mu nějaké znamení. Vybral jsem další strmou zatáčku jako Nuvolari a holka tam seděla v takové jako jeskyňce z šeříků, nohu přes nohu, nahé kolínko rovnou proti mně a z fialového přítmí jeskyňky na mě tajemně pláli smaragdoví skarabeové.

„Probůh!“ pravila. „To jste nemusel přinášet tolik moc. Vylíz jste mi jen zbyteček. Větší díl jsem vylízala já.“

Řekla to jako báseň přeloženou z nějakého krásného originálu. Dřepl jsem vedle ní, a najednou se mi vrátily obvyklé schopnosti.

„Co pro vás eště můžu udělat?“

„Už nic,“ řekla.

„Prosim vás, to ne. Něco pro vás udělat musím!“

„Proč? Na to není žádný zákon.“

„Je, náhodou. A velice přísnej!“

„Co říkáte!“ podivila se holka. „To jsem nevěděla. A je to říšský zákon nebo protektorátní?“

„Světovej,“ řekl jsem. „Uznávanej všema válčícíma stranama. Jestli se podle něj nezachovám, stihne mě určitě trest.“

„No to by bylo velmi hloupé. To se radši zachovejte.“

„Tak co mám pro vás udělat?“

„Co chcete.“

„Bude to mnohem víc podle toho zákona, dyž řeknete vy, co chcete.“

Koukla na mě zlatýma očima a řekla:

„Víte, kde na zámku je vojenský hřbitov? Rostou tam plané růže. Přineste mi jednu. Ale budu na vás čekat jenom,“ podívala se na hodinky, které jí visely na řetízku kolem krku zrovna mezi jejími kopečky. Na plášti měly z emailu vykládané bílé růže. „- jenom přesně pět minut. Až vám řeknu teď -“

„Pět minut? Dyť je to děsně daleko!“

„Myslela jsem, že ctíte zákony,“ vzhlédla ke mně od svých růží. „Přirozeně budete utíkat. Takový jeden malý přespolní běh.“ Hleděla na mě, na tváři se jí objevilo zklamání. „Ach! Já si myslela, že nežvaníte. Ale vy žvaníte. Jako většinou všichni.“

„Nežvanim!“ zvolal jsem. „Poběžim jako maratónskej běžec -“

„Já nechci, abyste umřel!“

„Dyž nesplnim příkaz, musim stejně umřít.“

„Tak běžte,“ pravila. „Teď!“

Vypálil jsem jak Fikejz, přeborník na dvě stě metrů kosteleckého gymplu, a řítil jsem se do prudké stráně rovnou k věži. Slunce už bylo za ní a položilo na jedovatě zelenou trávu na stráni dlouhý a baňatý stín. Teprve později, až druhý den nebo tak, mně napadlo, že to bylo asi něco jako ten most stínů, po němž se Kepler, s pomocí duchů, dostal na Měsíc. Takový kouzelnický trik nebo co, pádil jsem po stínu a vpravo od věže se opravdu objevil perleťový, kulatý, májový měsíc, hnal jsem se k němu a ještě jsem netušil, že s tím Keplerem to není tak přehnané. V duchu jsem pokračoval v konverzaci s tou nádhernou cizí holkou a šlo mi to, jako mi šla tenorová improvizace ve Sweet Georgia Brown, v tom fláku, který jsme momentálně měli nejradši a hráli ho do zblbnutí. Jako mi šla, když v Portu seděla Marie nebo Helenka nebo kterákoli z těch asi dvaceti nejhezčích kosteleckých holek, u kterých jsem to u všech zkoušel, ale u kterých jsem toho u žádné bohužel moc nedokázal. Ta improvizace, to ovšem taky nebylo něco, co by padalo z nebe. Hrál jsem sólo ve Sweet Georgia Brown už nejmíň padesátkrát, spíš víckrát, a jak jsem je uměl málem i pozpátku, dařilo se mi okolo pevně zafixovaných frází vyšívat všelijaké malé ozdůbky, vždycky trošku jiné podle toho, která z těch dvaceti holek zrovna seděla v Portíku. A těch dvacet nebo kolik pokusů mě taky vytrénovalo. Každý jsem provedl nejmíň třikrát, v případě Ireny a Marie nejmíň třikrát za měsíc, takže dohromady to dělalo jistě nějakou stovku konverzací podle stejného vzorce, ale pokaždé se mi rovněž podařilo uštrykovat nějakou tu novou ozdůbku. Pro tuhle neznámou holku ji taky určitě uštrykuju.

Doběhl jsem na hřbitov a srdce se mi tlačilo na ohryzek. Hřbitov byl vystavěn jako umělá ruina gotické katedrály a po hrubých kamenech jakoby rozpadlých zdí se vinuly plané růže. Voněly tu šišky, smůla, přes hroby vojínů, padlých v roce l 866 za císaře a vlast, skákaly rezavé veverky. Jenomže mně se zdálo, že jsou bronzové. Rychle jsem se probral trsem červených růžiček, které se pnuly kolem nazelenalého náhrobku z pískovce. Nedávno tu místní kostelecký Verein der alten Frontsoldaten vyzlatil zašlé nápisy v pískovci, a tak ve věnci červených a bílých kvítků na mě zlatě zazářil nápis, že Hier ruhet Karl von Weber, Leutnant des k.u.k. XVIII Hulanenregiment. Den Heldentot gestorben für Kaiser und Vaterland, nie wird er vergessen . Sotva jsem si ho ale všimnul, protože z místa věčného odpočinku lajtnanta von Webera jsem surově serval celou náruč planých růží, a už jsem zas pádil lesem zpátky. Srdce mi horečně ťukalo na ohryzek, a jak jsem běžel, probíral jsem se růžičkama a zahazoval jsem ty, které se mi zdály moc malé. Za mnou se lesem a po mostě stínů na jedovaté stráni táhla červenobílá stopa zhrzených kvítků, až mi v ruce zůstala jedna, větší a něžná a červená, skoro jako pravá růže. S tou v napřažené ruce a s jazykem na vestě jsem dorazil k šeříkové jeskyňce, právě když se ta krásná holka znova podívala na hodinky.

Pohlédla na mě a pravila:

„Čtyři minuty a šestapadesát vteřin,“ a vtom se ozval ten divný zvuk.

A vtom jsem si všiml něčeho těžko vysvětlitelného.

Ten zvuk bylo vzdálené, magické pískání, zaznívalo odněkud zdola, od města, mezi šeříky a šuměním keřů, kterými kýval májový vítr. Divné, toužebné pískání, holka taky zpozorněla, pískání stoupalo, klesalo, najednou jsem si, bůhvíproč, vzpomněl na most stínů, co jsem ho právě vystlal těmi růžemi, mrkl jsem po perleťovém měsíci, holka vzdychla, vstala, pískání se náhle složilo ve známou melodii ... ale nově kouzelnou, kouzelnickou ... Di nah, is there anyone finer in the state of Carolina, if there is ... holka rozhrnula šeříky, vyhlédla na město, pravila užasle:

„Ach! Der Rattenfänger von Kostelec!“

Neřekla to, jako by to řekla česká holka z legrace, takovou tou němčinou naučenou z musu asi tak v sextě, kam asi tak musela chodit. Řekla to, jako by to řekla německá holka, jenomže mně to vůbec neznělo, jak by mně to znělo z úst pana Reichskommisara Horsta Herrmanna Kühla.

Přiložil jsem svou hlavu k její hlavě do rozhrnutých šeříků, jejich vůně se smíchala - s čím, sakra? S pomerančovou vůní, zdálo se mi. Snad jsem byl už tak omámený, že se mi pletly fialky a pomeranče. Nebo možná jsem se tak schvátil tím během. Vyhlédl jsem, a v paprscích zapadajícího slunce kráčel dole pod náma po plhovském náměstí der Rattenfänger von Kostelec , teda, a hrál na třpytící se flexatón ... Dinah, I'd wander to China ...

„Das ist ganz magisch , „řekla holka . „Aber wo hat er die Flöte?“

Pohlédl jsem na ni, ona na mě.

„Slečno -“ řekl jsem.

„Ach promiňte,“ řekla česky. „Já jsem zapomněla,“ řekla úplně česky česky.

„Slečno, já -“

Čuměl jsem na ni, a měl jsem ten pocit. Že jsem na Měsíci, že jsem po tom baňatém stínu věže, v které bývala hladomorna

„Copak?“ pravila medově a česky.

„Já - to sem teda úplně nebo co - ale dyť vy ste před pěti minutama měla -“

Bronzová hedvábná helma, skarabeové oči, jimiž pomalu plul zmenšený měsíc z perleti. Bílá majoliková růžička mezi dvěma kopečky. Zbyteček oplatkového kornoutu v pacce s růžovými nehty. Kolínka jak z béžového sametu, kolem nich v májovém větru pleskající krátká sukně modrá jako májová obloha v noci! Se smaragdovými puntíky! To mě prve snad oslnilo slunce? Nebo ty oči? Nebo co? Skoro mě zamrazilo, ne úplně nepříjemně, nebo snad v některém z minulých životů byla ta holka chameleón nebo co?

„Co jsem měla před pěti minutami?“ zeptala se.

„Zelený šaty!“ vybuchl jsem. „Zelený s oranžovýma puntíkama -“

... I'd hop an ocean liner , hvízdal z dálky na flexatónu kostelecký Rattenfänger, just to be with Dinah Lee ...

„Ach das,“ pravila holka.

„A proč mluvíte najednou německy!?“

„Já jsem zapomněla, že jsem s váma předtím mluvila česky.“

„Ale proč vů bec mluvíte německy?“

„U nás se s Vatim mluví německy. S mámou mluvíme česky.“

„Fatty je Němec?“

Holka sklopila řasy, černé přes zlaté a smaragdové broučky v očích. Zas je zvedla a posvítila si na mě tím zlatem.

„Já za to nemůžu. Ale Vati není Němec,“ řekla. „Vati je ein Österreicher .“

„Ale -“

... no gal made has got a shade on Sweet Georgia Brown ... zapískal, už z velké dálky, Benno, ale kiksnul.

„Ach!“ řekla holka. „Flétna!“

„To je flexatón,“ řekl jsem.

„Ó,“ pravila holka. „Co je to zač?“

Vysvětlil jsem jí, co je to zač, trochu jsem se uklidnil. Ve veliké dálce Benno navázal od toho kiksu a nádherně, jako kdyby byl nějaká swingová Siréna, přehrál celou frázi ... since she came, why, it's a shame how she cools 'em down ...

Vrátil jsem se k otázce šatů.

„To jste se asi přehlídl,“ řekla holka.

„To neni možný!“

„Proč ne?“ řekla a znova mě zhypnotizovala zlatýma očima. „Se mnou je všechno možný.“

„Ale že bych byl - že by ty šaty -“

„Taková hloupůstka,“ řekla. „Kdyby se mnou byly možný jen takové hloupůstky, to bych potom nebyla nic extra.“

„Vy ste?“

„Vy myslíte, že nejsem?“ Než jsem stačil odpovědět, řekla: „To by vám ale dávalo moc špatné vysvědčení. Kvůli nějaké obyčejné holce běžet cross-country pro jednu růži. Moc špatné vysvědčení.“

„Proč špatný?“

„Takové věci dělají kvůli obyčejným holkám jenom jenom - jak se jim říká? Schürzenjäger.“

Ovládal jsem to slovo. Irena ho užívala, česky, když mě chtěla charakterizovat, a tím vysvětlit, proč má proti mně ty silné výhrady.

„No to ne. To -“

„Mě takoví nezajímají. Jak se jim říká? Pomozte mi!“

„Sukničkáři,“ pravil jsem chabě. Vánek přinesl závan nějaké divné vůně, jako síra, asi, ale zase zavoněly taky pomeranče. Pravil jsem pokorně:

„Máte pravdu. Vy ste úplně mimořádná. Něco extra. Jste patrně kouzelnice. Můžete všechno. Proměnit zelený šaty v modrý, to je jen hloupůstka pro začátek, jako voda ve víno.“

Docela jasně jsem ucítil - síru? Asi to byl kouř z teplárny. Asi ten májový větřík „Tak vidíte,“ řekla holka a podívala se na hodinky.

„Nechoďte eště!“

„Musím,“ řekla. „Strýček už má jistě večeři uvařenou.“

„Strýček?“

Ukázala na vilu u cesty, kousek výš nad lavičkou.

„Vy ste slečna - Obdržálková?“

Zavrtěla hlavou.

„Tady ale bydlí pan dirigent Obdržálek.“

„Já ale nejsem slečna Obdržálková.“

„Jak se menujete?“

Pohlédla na mě přísně, pozvedla obočí, černé, s několika bronzovými chloupky jako s cizelováním.

„Nebyli jsme si představeni,“ pravila. „Kdo jste vy, vlastně?“

„No, já vám přece koupil tu zmrzlinu,“ řekl jsem, abych si víc užil plácání s tou holkou.

„Vy? Mně?“

Ukázal jsem na zbyteček oplatkového kornoutu, který pořád držela v prstech. Podívala se na něj taky, pak ho strčila do pusy, spolkla a olízla si růžové rty růžovou špičkou jazyka.

„Tu jsem si sama koupila.“

„To tu předtim.“

„Jakou předtím?“

„Tu, co sem vám sněd. Teda skoro sněd.“

Zadumala se, koukla po mně zlatýma očima.

„Že byste byl tak drzý?“

„Byl sem z vás tak vedle.“

„Na to jsem už zapomněla,“ pravila lehkomyslně.

„To máte nějakou krátkou paměť.“

„Kratičkou,“ řekla. „Ještě něco jste mi koupil?“

„Ne. Přines sem vám tu růži z vojenskýho hřbitova.“

„Na to se pamatuju,“ přistrčila si ji k nosu. „Přinesl jste hezkou. Voní jako mech.“

„To sem rád,“ řekl jsem. „Tak jak se menujete? Máte jistě nějaký hrozně krásný méno.“

„Jak se jmenujete vy?“

„Danny Smiřický.“

„Ach!“ řekla. „Daniel!“ vy slovila to zas po německu. „Mně můžete říkat buď Karla, nebo Marie. To je jedno.“

„Jakto jedno? Jste buď Karla, nebo Marie. Vobě ty ména sou moc krásný.“

„Poněvadž já se jmenuju Karla-Marie. To je jedno jméno. Karla-Marie.“ „A jak dál?“

„Weber,“ pravila německy, a česky dodala: „Weberová.“

„Karla-Marie Weberová?“

... it's been said, zazněl ze strašlivé dálky nad Kostelcem flexatón krysaře Benna, sh e knocks 'em dead ... okolo perleťového měsíce na obloze modré jako permutované šaty májové kouzelnice naskákaly perlové hvězdičky ... wh en she lands in town ...

„Karl-Maria von Weber!“ vydechl jsem.

„Ne von,“ pravila. „Já nepotřebuji být von, abych byla něco extra. Sbohem, pane Danny!“

Otočila se, zase nějakým způsobem plula v bílých střevíčcích po brčálové trávě k vile pana dirigenta Obdržálka.

„Počkejte! Nechoďte eště, Karlo-Marie!“

„Musím k večeři. Onkel by se zlobil.“

„Tak přiďte zas, po večeři!“

„To nemůžu, pane Danny. Musím cvičit.“

„Kam chodíte cvičit?“

„Myslím: cvičit na klavír. Já cvičím vždycky večer. Když je měsíc.“

„Budu vás poslouchat. Pod voknem.“

Zasmála se. Už byla dost daleko, ale zpod bronzové helmice vyšlehly zlaté paprsky, odrazily se o perleťový měsíc, měsíc explodoval ...

„Potom mi ale zítra koupíte zmrzlinu jako Honorarium za poslech.“

„Rozuměl jsem vám dobře, slečno Weberová?“ zvolal jsem.

„Já doufám dobře. Zítra ve tři u Militärfriedhof,“ pravila slečna Weberová a otočila se, doplula k brance Obdržálkovic vily a zmizela v jejích útrobách.

Byl cítit ten čpavý dým, asi z teplárny. A pomeranče. Nebo šeříky. Nebo fialky. Nebo co.

Benna jsem zastihl u večeře. Seděl ve svém pokoji v druhém patře Mánesovic vily a cpal se bramborama s tvarohem. Na stěnách měl všude kolem fotky jazzových muzikantů, nad pianem Louise Armstronga, vedle něho Andrews Sisters, nad stolkem v rohu, kde večeřel, Kamila Běhounka a Emila Ludvíka. Mlaskal a zapíjel brambory podmáslím. Flexatón ležel vedle hrnku s podmáslím, sebral jsem ho a zatřepal jsem s ním.

Ozval se magický zvuk.

„Benno, znáš pana dirigenta Obdržálka?“

„Jo,“ řekl Benno.

„Má von ňákou neteř, která by byla napůl Vídeňačka?“

„Zas máš záchvat, žejo?“

„Houby.“

„Silnej, jo? Asi tak na čtrnáct dní.“

Pohlédl jsem na Armstronga, z něho na Rosťův portrét Bennovy hezké sestry Evky a zatřepal jsem flexatónem. Opět ten magický zvuk. Benno si všiml, kam se dívám, a řekl:

„Naší káčou ses nakazil asi na tejden, pokud se pamatuju. Řikala, že jí samou vášní prasklo ramínko. Teda tvou vášní.“

„Kecala.“

„Ten monokl, cos měl loni na vosumadvacátýho řína??, ten prejs měl vod ní.“

„Tvá sestra vůbec moc kecá.“

„Ale mluví pravdu, ne?“

„Ale kecá. Takový věci si má nechat pro sebe.“

„Bráchovi to přeci říct může.“

„A komus to řek ty?“

„Nikomu. Heleně.“

„Tomu říkáš nikomu, jo?“

„Ta to řekne nanejvejš Járince Dovolilový, a úplně nanejvejš snad taky Dáše Sommernitzový a Marii Dreslerový -“

Vyjasnilo se mi jedno obzvlášť mrazivé období mezi mnou a Marií Dreslerovou loni na podzim, ale v té chvíli mě Marie Dreslerová a moje šance u ní tak nezajímaly. Zatřepal jsem flexatónem. Zas ten zvuk.

„Doprdele, tak na to zkus něco zahrát, čeče. Vydáváš zvuky jak fakir.“

Fakir? Zatřepal jsem flexatónem.

„Nevíš teda nic vo ňáký neteři z Vídně nebo tak?“

„Jeho ségra je prej vdaná v Linci,“ pravil Benno. „Tak doprčic zmáčkni to palcem! Hrej něco!“

... it's been said she knocks 'em dead , zahrál jsem kostrbatě, třepavá magická flétna zazněla pokojem, fakirský tón vylétl oknem do májového večera.

„Má děti?“ řekl jsem.

„Ňáký prej má, myslim,“ řekl Benno. „Takže tys teď dostal děckou nemoc, jo?“

... when she lands in town ...

„Neni to dítě,“ pravil jsem. „Je to kouzelnice.“

„Jo - myslim, že se menuje Weberová,“ řekl Benno.

„Její muž je prej dost v průseru. Nedal se k náckum, kafral, a tak je u nějaký štráfkolóny, pokud vim.“

... how she cools 'em down ...

„Karla-Marie Weberová,“ pravil jsem zasněně a rozechvěl jsem flexatón prudkou lyrickou vášní, co trhá ramínka, takže se rozezněl jako mistrovská vióla anebo jako hoboj, naladěný co možno nejhlouběji.

... they all sigh and wanna die ...

„Tě pic,“ pravil Benno.

... for Sweet Georgia Brown ...

„Ta Weberová tě teda vzala,“ pravil Benno. „Takhle sem tě viděl naposled, dyžs byl pošestý na Vítěznym běhu s Juditkou Garlandovou!“

Láska mě celého omotala jemným vlascem, utáhla mě, a já o tom musel s někým mluvit. Velký kus té lásky vytekl taky, jak jsem přetékal, na Benna, jako vždycky, a on, jako vždycky, svolil, že mi udělá chodící vrbu. Dole v jídelně seděla Dáša Sommernitzová s Tondou Kratochvílovým a pili ostružinové víno s paní Mánesovou.

„Rukulíbám, milostivá paní,“ pozdravil jsem paní Mánesovou a na Dášu jsem se zazubil: „Ahoj, Sommernitzová.“

Dáša sebou škubla, Tonda Kratochvíl taky. Zřejmě spolu chodili, to bylo teda od Tondy fajn, chodit s židovkou. Dáša byla prvního stupně, nebo jak tomu říkali, prostě čistokrevná. Teda, čistokrevná v nejlepším smyslu slova. Úplná královna ze Sáby. Tonda možná něco zaslech, možná od ní. Skoro mě to zamrzelo, když je to teda takovej fajn chlap. Nojo, ale já bych byl asi taky tak fajn. Jenomže mě Dáša nechtěla. Byla členkou toho týmu asi těch dvaceti v Kostelci, a snažil jsem se rovněž úplně marně. Tonda měl zřejmě větší štěstí. Ale bylo to zoufalé, radši jsem dál nemyslel. Paní Mánesová byla taky židovka, ale měla árijského manžela, takže to ji krylo. Zatim. A Benno a Evka byli druhého stupně nebo jak. Já byl úplně zanedbatelného stupně, protože jedině jedna otcova praprababička se jmenovala Ohrenzweigová, takže já byl árijec jak Brno. A paní Mánesová měla aspoň toho manžela. Dáše bylo teprve sedmnáct, a manžela neměla žádného. A zatim nebude mít, Tondu určitě ne, poněvadž Tonda byl árijec úplně beznadějný, ani žádnou Ohrenzweigovou neměl určitě mezi předkama, měl nosopršku, uši

vyrostlé tak, aby když se na něj člověk podíval z ánfasu, byly i uši z ánfasu, a takovým bezvadným árijcům Němci nedávno zakázali brát si takové královny ze Sáby, jako byla Dáša.

Šli jsme pomalu k nádraží, nad Kostelcem visela májová obloha jako pastelový baldachýn, perleťový měsíc, hvězdičky jako perličky, a já řekl:

„Viděls, jak po mně Tonda šleh zlym zrakem, dyž sem Dáše řek ,Sommernitzová'? Já to nijak nemyslel. Já jí nikdy neřikal křestnim ménem. Dycky Sommernitzová. To byl mezi náma takovej fór. Vona mi zas řikala Smiřickej. Ale stejně sem s ní nic neměl. Von žárlit nemusí, jestli s ní chodí.“

„To nebylo kvůli žárlivosti, ty vole!“ řekl Benno. „Taky si myslíš, že na tebe každej žárlí. Na tebe nikdo nežárlí, blbče. Každej ví, že akorát kecáš, ale skutek utek.“

„No dobře,“ pravil jsem. „Každej nemá takový kouzlo vosobnosti jako ty. A dyž nežárlí, tak proč se na mě kouk, jako dyby mi za to ,Ahoj, Sommernitzová' chtěl vrazit kudlu do zad?“

„Ponivač vona se už nemenuje Sommernitzová, vole. Voni se přeci vzali.“

„Nekecej! Kdy? To bych přece -“

„To víš. Budou to dneska vytrubovat,“ řekl rychle Benno.

Došlo mi, že Tonda Kratochvíl je opravdu někdo. Ale to se teda ... rychle jsem vzpomínal, ale ve spletité historii mnou obtěžovaných dvaceti nebo kolika krasavic se nešlo moc snadno vyznat, jenže určitě ... to se teda museli vzít ještě předtím, než to árijcům s nosoprškama ... nebo tak právě tou dobou, poněvadž když mě Sommernitzová rázně odstrčila svou svalnatou ručkou kostelecké přebornice na prsa, až jsem zakopl o drn a málem spad do řeky ... no jistě: když mi řekla Smiřickej, navždycky kamarádi, ale tim to končí ... to teda v tý době už sakra museli bejt svoji ...

Nešlo mi to do hlavy.

„Kdy se vzali, Benno?“

„Já nevim. Někdy,“ pravil Benno a zatřásl flexatónem ... Georgia claimed her ... „To ti přeci může bejt jedno, ne? Máš Weberovou. Co je Sommernitzová proti Weberový?“

... Georgia named her ...

„To je fakt, Benno,“ řekl jsem. „Viděls někdy holku se zlatejma vočima?“

„Já ne. Ale podle tebe je má Helenka Teichmannová, Marie Dreslerová, Zuzka Princová,“ začal je počítat na prstech, „Irena -“

„Počkej!“ přerušil jsem ho. „U těch se mi to jen zdálo. Tahle je má dovopravdy -“

... Sweet Georgia Brown ...

Flexatón v Bennově ruce zněl vábivě, šalebně večerním plhovským náměstím, vzpomněl jsem si, jak mu slečna Karla-Marie Weberová řekla der Rattenfänger von Kostelec ...

„Tvá nemoc, blbče,“ pravil tlustý krysař, „má mezi příznakama taky takovou barvoslepost zvláštního druhu. Chlapa se zlatejma vočimas eště neviděl.“

Potom jsme seděli s Bennem na brčálové trávě, na kraji nízkého lesa za vilou pana dirigenta Obdržálka, otevřeným oknem cinkaly vidličky a občas, dost často, mezi tím cinkotem cinkot sladkého hlasu Karly-Marie von Weberové.

„Benno,“ vzdychl jsem. „Čeče, vona je fakticky kouzelnice.“

„Jednous to řek i vo Althammerce,“ pravil Benno cynicky. „Než ti dala napasa z němčiny.“

Příčinu napasu z němčiny jsem pokládal za tajemství. Tehdy nová hezká němčinářka mě tak zmámila, že jsem to u ní dotáhl na málem kouli z říšského jazyka, ačkoliv ten patřil k poměrně málo předmětům, které jsem poměrně ovládal. Zřejmě to teda tajemství nebylo.

„U týhle to myslim doslova,“ řekl jsem a seznámil jsem Benna se zázrakem šatů měnících barvu.

„To teda, vole,“ pravil na to Benno, „tohle teda vodhaduju až na možná tři neděle. Dyž už vidíš jednu ženskou

nejen dvojmo, ale taky různobarevně, to je teda zatim nejtěžší záchvat -“

„Blbče,“ pravil jsem. „Tobě je marný něco vykládat.“

A myslel jsem na kouzelnici, na její trik se šatama. Snad je měla svrchu zelené a zespoda modré, a jak jsem běžel ten přespolní běh za planou růží, přetáhla si je přes hlavu naruby.

Že by se nebála, že by ji přitom pan dirigent Obdržálek moh vidět z okna?

Na chvilku jsem si představil tu krásnou snědou holku s bronzovou hlavou jen v kalhotkách a v podprsence, jak si přetahuje ty dvoubarevné šaty přes hlavu. Podržel jsem ji dlouho ve zraku, jímž jsem náhle neviděl Obdržálkovic vilu ani hvězdičky, zazněla do toho Malá noční hudba hraná na klavír, Karla-Marie Weberová v kalhotkách a v podprsence se toužebně protahovala v šeříkové jeskyňce ...

„Vole,“ řekl Benno. „To hraje vona?“

Vrátil jsem se na brčálový trávník a do vůně lesa. Z otevřeného okna v prvním poschodí vily se něžně a vábivě sypaly kovové tóny Obdržálkovic Petrofa. Malá noční hudba, potom Beethoven, nějaké rondo. Energické, přesné jako matematika, ale půvabné jako dámy na pařížských módách, jenže tak z konce století ... A Schumann, Snění ... Benno, roztažený do té doby v trávě, se posadil a s hubou pootevřenou poslouchal, jak noční vánek unáší ty ženské notičky vstříc komínům Mautnerovy přádelny ... odtud snad ta vůně síry? ... vstříc stráni, kde stál Port Arthur, kde Benno sám, každý druhý večer, surově a nádherně frázoval St ruttin With Some Barbecue ...

„Ta káča teda hraje, ty vole,“ pravil zbožně a já se přidal k té bohoslužbě. Snění doznělo, zazněla nějaká napěněná, nádherná sonáta, plná not, hlubokých rubatových basů i výšek z tenkého drátku.

„Ta teda hraje!“ vzdychl jsem.

„A von taky!“

Škublo to se mnou, jako kdyby mě Benno praštil do nosu.

„Počkej, kdo von?“

„Vobdržálek,“ řekl Benno a pořád poslouchal. Uvědomil jsem si, že klávesové čárymáry jsou výsledkem hry na čtyři ruce. „Já věděl, že je dobrej,“ řekl Benno. „Ale teda, to teda, ty blbče, to překonává sám sebe.“

Vzdychl jsem.

„Vedle ní ... na jedný klávesnici ...“ pravil jsem telecím hlasem. „To bych i já zahrál Mondšajnsonátu jak Paderewski ...“

„Ty určitě,“ řekl Benno. „Zatims eště nezvlád ani Czernyho Zběhlost prstů. A tohle neni Mondšajnsonáta. To je Weber.“

Weber! Slečna von Weber ... Karla-Marie ... krásné lovecké melodie se leskly jako odraz perleťového měsíce, jako perleťové nehtíky slečny Weberové, vedle blikotal Mars, celý bronzový jako vlasy slečny Weberové ... celý svět patřil slečně Weberové ...

Dohráli. Benno, zdálo se mi, že stejně zblblý jako já z pouhého hudebního aspektu slečny von Weber, zahmatal v trávě a vztyčil k tmavomodrému nebi stříbrný flexatón. Zaleskl se jako hladina drobné tůňky, jako v zrcadle se v něm objevil měsíc. A Benno rozechvěl měsíc, a do ticha, plného ještě vzpomínky na Karl-Maria von Webera a jeho valdhorny, jež kouzelnice nějakým způsobem imitovala na Petrofovi, zazněl magický, krásný, ničemu nepodobný tón toho vymyšleného nástroje a jistá ruka kosteleckého krysaře, toho jiného kouzelníka v čarovném mezikruží dvou hudeb, z něho vyprodukovala krásnou půlnoční melodii ... every star above simply knows the one I love ...

Z okna, tmavě zářícího do měsíčního svitu, sálalo ticho, v něm zaznělo skleněné zazvonění smíchu slečny Weberové. Ale hned zas ztichlo. V černém čtverci okna se objevila lesklá silueta její bronzové hlavičky.

... oh Sue, it's you! ...

Hlavička zmizela, zbylo jen ticho, a magické čarování Bennova flexatónu ... and the moon above simply knows the one I love ... zpíval měsíc chycený do té tůně ... it's you, just you ...

Pak, dřív než Benno mohl přejít do středního chorusu, ozvalo se tichoučké rubato plné akordů, čisťounkým, nákladným hlasem Petrofa ...

... no one else it seems ever shared my dreams ... hrály jisté ženské ručky májové kouzelnice ... without you I don't know what I'd do ...

K last chorusu se Benno přidal na svůj měsíček, zdálo se mi, že o oktávu výš, ačkoliv na flexatón to nejde, jenže slečna Weberová byla čarodějka, co proti tomu velkému nočnímu slowfoxu byly šaty napodobující chameleóny..

... in this heart of mine you live all the time ...

Koncert pro klavír a flexatón skončil. Silueta slečny Weberové se objevila v okně:

„Ist das der Rattenfänger von Kostelec?“

Dřív než jsem mohl něco říct, pravil Benno:

„To bylo štandrle, slečno. Vod ňákýho Smiřickýho.“

A kouzelné, spíš kouzelnické zazvonění hlasu, plného hvězd a drobných bronzových dukátků.

Druhý den, čtvrt hodiny před třetí, jsem klečel u hrobu lajtnanta von Webera a po očku jsem koukal na lesní cestu, kde se asi musela vynořit kouzelnice. Strašně mě bolely kolena, ale tu bolest jsem vytrvale kladl k jejím nohám.

Objevila se, zlaté stíny lesa jí zářily v bronzové hlavě, plula opět tím svým nějakým způsobem po jehličí, v modrých střevíčkách a bílých šatech, v pase měla širokou modrou mašli a modrou krásnou mašli taky ve vlasech. Dělal jsem do modlitby hluboce ponořeného a že ji nevidím. Slyšel jsem jenom, jak pod bílými střevíčky jehličí jemně praská blahem, a ucítil jsem fialkovou vůni.

A sladký hlásek řekl:

„To se mi moc líbí.“

Jako jsem se vytrhl z modlitby.

„Ach!“

„Že jste tak zbožný, to se mi líbí. Za co se modlíte?“

„Modlim se k vašemu předkovi. Aby se za mě u vás v nebi přimluvil.“

„Já přece nejsem mrtvá.“

„To nejste. Ale dyž nejste se mnou, nemůžete bejt nikde jinde než v nebi. Takový jako vy nemůžou bejt z tohoto světa.“

Zasmála se.

„To se mi taky líbí,“ pravila a koukla na čerstvě vyzlacené písmo na pískovcovém pomníčku. „Chudák Leutnant von Weber . Takový to byl -“ zarazila se.

„Jaký?“

„Zemřel tak mladý,“ řekla a sedla si na hrobeček proti hrobečku lajtnantovu, ale nejdřív opatrně rozestřela širokou bílou sukni, takže si sedla jenom na holý zadeček v kalhotkách. Kalhotky jsem přirozeně ani nezahlédl a slečna Weberová se začala podobat květu veliké bílé růže, až na to, že voněla fialkama.

„Co pro mě uděláte dnes?“ zeptala se.

„Řekněte si. Třeba zas poběžim pro nějakou květinu.“

„To byste neudělal tak moc.“

„Málem jsem vypustil duši, jak jsem běžel, abych stih váš limit.“

„Čtyři minuty šestapadesát vteřin,“ ohrnula ret, „to není žádný výkon.“

Namíchlo mě to.

„Rychlejc by to zaběh jedině Fikejz, a to je přeborník kraje!“

Slečna Weberová utrhla rudou růžičku a umístila ji mezi své kopečky. Dlouhý stonek zmizel v údolí, jenom červený květ koukal ven. Na bílých šatech měla slečna Weberová dost hluboký výstřih.

„V tom případě,“ řekla, „mají běžci vašeho kraje dost mizernou úroveň. Já bych to běžela za tři.“

„Vy jste sprintérka?“ zeptal jsem se a obhlédl jsem postavu slečny Weberové. Jistě by mohla běhat sprint. Jistě to nebyla dívka, která se celé dny jenom válí na polštářích.

„To ani ne,“ pravila. „Ale zapomněl jste, že jsem kouzelnice.“

„To máte pravdu. A já to nezapomněl.“

Rukou pohladila zelenou trávu na hrobečku svého předka.

„Ale já opravdu jsem. Já to myslím vážně. V dřívějších dobách bych byla už dávno upálená.“

„Jaké štěstí, že jste se narodila až teď,“ pravil jsem posměšně.

„Vy mi nevěříte. Ale já vám to můžu dokázat.“

„Změníte zas barvu?“

„Možná také, když budete chtít. Ale že umím běžet dvakrát tak rychle jako vy.“

„To neumíte! Dvakrát ne!“

„Třeba třikrát!“

„Tak poďte!“

Vyhlídka na honičku mezi stromy za bílým motýlem mě naplnila velkou energií.

„Dobrá,“ pravila slečna Weberová. „Tady kousek dál je jezdecká dráha, znáte to tam?“

Přikývl jsem.

„Tam půjdeme běžet.“ Vstala, bílá sukně se zavřela za zadečkem, takže jsem nic neviděl. Stačilo mi, co jsem viděl.

„Vy poběžíte napravo, já nalevo,“ nařizovala mi pět minut poté. Stáli jsme na dost zarostlé jezdecké pěšině, kde jsem občas vídával komtesu Schaumburg-Lippe a jejího asi tak stoletého děda zvolna cválat v sedlech, která měla po straně vyšitý dost vyšisovaný erb jejich rodu. Dnes tu nebyli. Dráha vedla dlouhou elipsou kolem hustě zarostlé bažantnice zpátky zas tam, kde začínala. Komtesa a hrabě po ní kroužívali jako dvě zapomenuté oběžnice kolem zlatých bažantů.

„Uvidíte, kde se setkáme! Kdo z nás za stejnou dobu uběhne víc!“

„Přirozeně že vy, slečno Karlo-Marie,“ řekl jsem. „Ale třikrát víc než já to nebude.“

„Bude to čtyřikrát,“ pravila. „A jestli se chcete vsadit, budete mít lepší, když se nevsadíte. A postavte se zády ke mně!“

Vyplnil jsem rozkaz.

„Blíž!“ nařídila. „Abychom se dotýkali zády.“

Vyplnil jsem i tento rozkaz. Na zadku jsem pocítil její žhavý zadeček, mých lopatek se dotkly její, zakryté jenom tenkou látkou.

„Dám povel, a utíkejte, co můžete,“ pravila. „Připravit se - pozor - teď!“

Lopatky i horký zadeček se odlepily. Běžel jsem, co jsem mohl, byl jsem proti ní handicapován tím, že můj vyznavač reagoval podle své přirozenosti na dotyky toho zadečku. Ale i při tom handicapu to, čeho jsem se stal svědkem snad za dvě minuty, když jsem uběhl tak asi šestinu elipsové dráhy, nanejvýš, hned kousek za prvním zákrutem, se nedalo vysvětlit žádným handicapem.

Na pařezu tam seděla slečna Weberová, jenom docela nepatrně zadýchaná, utírala si čílko listem lopuchy, a kolem pařezu visel široký zvon bledě modré sukně. Kolem pasu měla širokou bílou stuhu a krásnou bílou stuhu ve vlasech. A na bronzových vlasech jí seděla smaragdově zelená vážka. Zarazil jsem se, zíral jsem na ni jako na neuvěřitelné zjevení. Nenapadlo mě nic než:

„Vy ste si někudy nadběhla!“

Ty šaty, ty mašle, to všechno - co na to říct?

„Ach!“ pravila Karla-Marie zklamaně. „Sie glauben nicht an meine Zaubereien!“

„Dyť to neni možný!“ zařval jsem.

Slečna Weberová velice zesmutněla.

„Vy jste mě zklamal,“ řekla. „Strašně. Vy jste strašný, strašný, strašný nevěřící Tomáš!“

„Nejsem!“ zvolal jsem v úzkosti. „Já tomu věřim! Ale jak je to možný? Ta rychlost, to eště. Já žádnej Fikejz nejsem. Ale ty šaty , proboha!“

Při zmínce o vládci nebes, jehož jméno jsem vzal nadarmo, ale možná že ne úplně nadarmo, sebou Karla-Marie trhla a pravila upjatě:

„Jaké šaty?“

Smaragdová vážka snad políbila bílou mašli a zmizela ve zlatém lese.

„A ty mašle!“

„Jaké mašle?“

„Dyť ste předtim měla b ílý?“

„Copak nemám,“ napodobila mě, „bílý?“

„Ale ne! Měla ste bílý šaty a modrý mašle. Teď máte modrý šaty a mašle bílý!“ úpěl jsem zoufale.

Slečna Weberová pohlédla na bílou mašli kolem svého deseticentimetrového pasu a načechrala si ozdobný uzel na boku.

„Vy jste nějaký popletený,“ pravila. „Já měla od samého začátku modré šaty a bílou mašli.“

„Lžete! Měla ste bílý s modrou mašlí!“

„Nelžu! Přísahám!“ slečna Weberová zvedla dva prsty ke korunám stromů. „Ať jsem na místě mrtvá, jestli jsem dnes od rána neměla na sobě modré šaty s bílou mašlí!“

Koukal jsem na ni, ona na mě, skarabeové byli úplně vážní, zelení, se zlatýma tečkama. Znovu zvedla prsty k přísaze. A neumřela.

„Zklamáváte mě čím dál víc,“ řekla. „Jestli si myslíte, že znám tak málo čar a kouzel, že bych opakovala něco, co jsem vám předvedla už včera.“

„Já vim. Vodpusťte mi to, slečno Karlo-Marie. A kdybyste laskavě mohla způsobit eště nějakej jinej div.“

„To přijde na to jaký?“

„Jakej chcete vy.“

„Vy si nepřejete nic?“

„Já - copak vo to. Já bych si přál, ale nevim, jestli takovej div dokážete.“

„Já budu zas smutná,“ pravila. „Vy mi ale vůbec nevěříte.“

„Já bych si přál, abyste se do mě zamilovala!“

„Sonst nichts?“ pravila jako zklamaně.

„To vám ovšem splnit nemohu,“ říkala potom, šli jsme pomalu směrem ke Kramolně. „Taková kouzelnice nejsem. Ne že bych nebyla. Ale já měla v životě jenom jednu lásku, a zapřísahala jsem se, že jinou už mít nebudu.“

„Nikdy?“

„No, jednou snad. Ale ne dřív než za tisíc let.“

Ovanula mě pomerančová vůně. Všechno mi už připadalo samozřejmé. I pavučina, jíž slečna Weberová prošla a která za ní vlála, v ní tlustý, ošklivý pavouček. Přes cestu nemotorně přehopkovala ropucha.

„Nojo. Tak to já to nebudu,“ pravil jsem trpce.

Vzala mě za ruku.

„Ale já neříkám,“ řekla, „že když budete plnit má přání, že na vás nebudu hodná. Víte, jak to myslím?“

„Jak to myslíte?“

„Tak hodná, že hodnější bych na vás byla jenom, kdybych do vás byla zamilovaná.“

„Ach!“

Bylo mi všechno jedno. Cítil jsem podivnou malátnost. Vzal jsem ji za ruku. Kolem nás se blikotáním stínů přiřítil smaragdový drak, byl malý, byla to vážka, zastavil se před námi, ze sosáku mu vyšlehl plamen. Hladký samet mi vyklouzl z dlaně.

„Dívka nemusí být zamilovaná, aby byla hodná, nicht Wahr?“

„Ach!“ pravil jsem opět. „A kdy to bude, kdy na mě budete hodná?“

„Možná pozítří,“ pravila Karla-Marie kouzelnicky.

„Onkel jede na dva dni na schůzi do Hradce.“

Kráčeli jsme kaleidoskopem zelené a zlaté k té Kramolně, já pořád jako omráčený, samým štěstím se mi chvílema chtělo dělat salta, ale snadno jsem se ovládl, protože z tělocviku jsem měl trojku. Pak na mě zas sedala nějaká úzkost nebo co. Snad hrůza, trošku jako krásná, ale přesto hrůzná. Pak jsem zatoužil informovat se na osud svého předchůdce. Toho, co měl tu úplně největší kliku na světě, že ho Karla-Marie milovala.

„Chcete, abych vám o něm vyprávěla?“

„Ano! Chci!“

„Už umřel,“ pravila beze stopičky lítosti nad tím neštěstím. „Byl to číšník ve Schwarzweiss baru ve Vídni.“

„Číšník?“ užasl jsem nad demokratickým vkusem čarodějnice.

„Inu,“ pravila, „tím se živil. Jinak to byl velmi schopný mág.“

„Aha. Odnes ho Belzebub. Do pekla.“

„Mefistoteles, D aniel,“ opravila mě. „Ten samý, co odnes taky doktora Faustuse.“

„Aha,“ řekl jsem. „Upsal mu duši krví.“

„Mou krví,“ pravila Karla-Marie trpce. „Myslel si, že Mefisto je tak hloupý a že odnese mě. Ovšem, spletl se. Odnesl jeho.“

„Mluvíte o něm, jako kdybyste ho moc nemilovala.“

„Přece! Já jsem ho milovala. Moc strašně. Ale byl to lump. Ein Halunke . To se stává, že dívka miluje lumpa a halunka, i když je něco extra.“

„Já nejsem halunek,“ řekl jsem smutně.

„Já ještě nevím. Jestli jste, budete toho litovat.“

Mezi stromy se objevila výletní restaurace U hřiba.

„Můžu vás pozvat na limonádu, slečno Weberová?“

„Na limonádu?“

„Tady nic jinýho nemaj. Ledaže byste ji proměnila ve víno. Vy byste to jistě uměla.“

„Nerouhejte se,“ řekla. „Uvědomil jste si někdy, že Der Bö β e ist bloss ein Gottespolizist?“

Nepochopil jsem to. Byl jsem příliš zmožen střídáním hrůzy a lásky, naděje a malátnosti. Vešli jsme do hostěnice. Byl tam krásný chládek a stín, u stolu v rohu tři penzionovaní drvoštěpové nad řiďounkým pivem a mariášem. Okamžitě zacivěli na Karlu-Marii. Karla-Marie rozestřela blankytnou sukni a známým graciézním způsobem usedla na hrubou lavici pouze kalhotkama. Opět jsem je neviděl. Objednal jsem dvě limonády. A čarodějka řekla naprosto banálně:

„Verzeihen Sie einen Moment!“, rozhlédla se a pak zmizela dveřmi, nad nimiž byla cedule se dvěma nulami.

Zasnil jsem se nad limonádou o tom, co snad bude pozítří. Drvoštěpové v rohu se opět pustili do plácavého mariáše. Zelené světlo za oknem jásalo, jako kdyby tam něco hořelo zeleným plamenem. Začínala nějaká prima sezóna s tou tajemnou holkou z Lince, s tou kouzelnicí. Uklidnil jsem se, blahé očekávání přemohlo ropuchu, která nám přehopkala přes cestu. Pořád jsem ale cítil, že mě odněkud pozorují smaragdové oči. Skarabeové. Nepohřbívali skarabeje do pyramid, na prsou Nefreteté? Ne. To byly posvátné kočky. Se zelenýma očima. Otřásl jsem se.

Vrzly dveře. Ty pod dvěma nulami.

Upřel jsem tam horečnatý zrak a škublo to se mnou, že jsem porazil limonádu. Byla zelená, ale na stole - růžová loužička? Nebo to byl nějaký optický klam?

Dveřmi prošla Karla-Marie Weberová v zelených šatech s oranžovými puntíky. Vůně fialek byla úplně zřetelně cítit sírou a ohněm, úplně jasně pekelným.

Udělalo se mi nevolno. Patrně jsem i zezelenal, neboť Karla-Marie se starostlivě otázala, jestli mi něco není. V hospodě bylo přítmí a jí svítily oči jako oči papírmašového čerta, kterého dával Berta Moutelík před Svatým Mikulášem do hlavního výkladu obchodního domu U města Londýna . Čert měl v očích žárovky a přes ně oranžový celofán.

„Není vám skutečně nic?“ otázala se Karla-Marie. „Nějak jste změnil barvu!“

Pocítil jsem, že na lavici vrávorám. Asi se o mě pokoušely mdloby. Nikdy předtím jsem takový pocit nezakusil. Lapal jsem po dechu.

„Pojďte radši na vzduch,“ pravila Karla-Marie, jako kdyby mi četla myšlenky.

Šli jsme.

Šli jsme travnatou lesní cestou od hospody zpátky k bažantnici, někde zavolala kukačka. Jenom dvakrát. Karla-Marie bude má smrt, pomyslel jsem si truchlivě. Za pouhé dva dny. Pozítří. A najednou jsem si uvědomil, že proti hrůze, jíž mě to naplňuje, se mi ani nechce bránit. Byla to zvláštní hrůza. Pomyslel jsem na doktora Fausta a na ten starý problém, co jsem se jím zabýval při nudnějších hodinách náboženství, když se nám důstojný pán Meloun pracně snažil vysvětlit, že Jonáše spolkla velká ryba, a nikoliv velryba, takže to není v žádném rozporu s tím, co nám o anatomii velrybího chřtánu kreslil na tabuli pan profesor Stařec. Nebo že Pán Ježíš neměl žádné sourozence, že se tomu jen tak u starých Židů říkalo, ale ve skutečnosti to byli jenom bratranci, takže to není v žádném rozporu s tím, že Panenka Marie zůstala až do nanebevstoupení panna. Ten problém byl psychologický. Jak to mohlo Fausta napadnout, a všechny ty ostatní černé mágy, že klidně podepsali směnku do pekla výměnou za padesát, šedesát let užívání. Co to bylo za idioty, ti Fausti, když takhle pitomě zahodili svou normální, od Pána Boha garantovanou šanci dostat se do nebe, a přesto si dost užít, za nějaké požitky, které podle všeho ani nebyly nijak zvláštní. Já být Faustem, měl bych všechny požitky zkažené pomyšlením na to tutově zasichrované peklo. To je přeci, jako kdyby odsouzence k smrti nechali celý rok hodovat, já bych si sebelepší takové hody nemohl užít „Nemluvíte,“ oznámila mi Karla-Marie. Kukačka znova zakukala, zase jen dvakrát, a já si náhle uvědomil, že i když ďáblice po mém boku mi podle všeho nějakým způsobem ukrátí život, nemám z toho nějak strach, totiž mám, ale víc je mi malátně blaze, a že i kdyby mi řekla o nějaký podpis, podepsal bych se, třeba i vlastní krví. Najednou se mi zdálo, že Faustovi rozumím, a moc dobře ... Les jako by zahučel, koruny smrků a borovic se pohnuly jako temné moře, já byl nad ním vzhůru nohama, zlaté a zelené skvrny se roztancovaly po jehličí a na Karle-Marii zahořely oranžové puntíky, jako kdyby do ní někdo přiložil. Ďábel. Čert. Čertví. Z lesa s

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .