© Josef Škvorecký, 1998

ePub konverze © eReading.cz, 201

ISBN 80-237-3547-0 souborné číslo ISBN 80-237-3545-4

Pravda je v nuanci

Anatole France

Co vřele miluješ, to zůstává, ostatní je drek. Co vřele miluješ, nikdo ti nevyrve. Co vřele miluješ, je tvoje pravé dědictví.

Ezra Pound

Poslyšte, Tore, skutečný problém je v tomhle: ať se stane cokoli, já vás vždycky budu hájit proti puškám popravčí čety. Zato vy budete muset souhlasit, aby mě zastřelili.

Albert Camus

V. FITZGERALD

Ty, jehož ruka všechno velké drtí, ty, který odsuzuješ k smrti

mládí a ducha, ne však zločin podlý, ty, jehož oko s potěšením prodlí

na mukách nevinného, na úspěších

lotrů a vrahů, kurev, na veteších

zločinných politiků, na peleších

všech gangsterů neporanitelných, hle, má víra: Buď proklet, Al Capone Všehomíra!

František Zavřel

Základem veškeré literatury je denní snění... Skutečnost není to, co je pro nás v daném okamžiku náhodou nejskutečnější. Skutečnost je to, co vnímáme v okamžicích nejvyšší intenzity.

Colin Wilson

Milý Danny,

tak jsem dofarmařil, už jsem zas v Sydney ale práci ve fabrice jsem nesehnal, tak dělám venku. Řek bych že jsem ti posledně psal jak jsem koupil farmu. Majitel ovdověl a prodal mi ji lacino. Mně to bylo trochu divný že tak lacino, ale myslel jsem si dyž neměli děti a je už starej (67 let) aby tam dělal sám v takovym věku. No vono to nebylo tim věkem ale že nechtěl být sám. Zezačátku se mi tam líbilo, krásnej kraj i když jinej než u nás. Eukalyptus a barevný keříčky, klokani jednoho tam měli vochočenýho. Jenže žádný lidi akorát králíci. Hlavně jsem musel spravovat ploty proti králikum, aby mi všechno nesežrali. Poslouchal jsem radio, ale nic aby to bylo ňák zajímavý. Tak jsem si vopatřil krávy a koně jsem měl krásnýho, jezdeckýho. Na něm jsem jezdil celý dny. Byl to takovej flák sjeta že mi připadal snad věčí než celá naše republika, ale nikde živá duše jenom klokani. Ani aborigines, to sou zdejší černoši, děsně vohyzdný, ale dá se s nima vyjít. Jenže tam co sem měl farmu ani ty nebyli. Tak mi to začalo lízt na mozek. Ten dědek mi to prodal ponivač tam byl aspoň se ženou, ale když mu umřela asi mu to taky lezlo na mozek. Mně se ženit nechtělo, ty čajačky sou pitomý a žádná by stejně do bushe nešla to bych si musel vzít ňákou Taljánku, a dej mi pokoj ty brebentěj jako vopice. No nakonec sem z toho začal magořit i ten vochočenej klokan mi utek, pak se mi furt zdály sny vo Kostelci, jak sme se flákali po Jiráskový třídě pamatuješ? A vo Vahařoj, prej byl tehdá kvůli těm letákum zavřenej ale psala mi máma že ho už dávno pustili a dělá prej u Mesršmitů co se to teď menuje Kovo Techna nebo jak. A jak jsme šmírovali holky v Měskejch lázních a jak si Pitrman uříz vostudu kuli tý, co se líbila tobě, copak asi dělá? Eště jí někdy vidíš? No prostě ze mě byl takovej magor až sem nakonec víc spal než dělal kuli těm snům, a hospodářství šlo vod desíti k pěti. Taky vo tátoj se mi zdálo, to asi víš že letos umřel. Legyonáři mu byli na pohřbu ale prej nesměli v uniformách psala mi máma. Tak to má za sebou, stejně zázrak že to vydržel do 64 let při tom chlastu a že byl invalida. Taky mi psala vo Vachouškoj a tak sem nakonec rád, že sem tady. Asi by to doma se mnou bylo podobný.

Musim končit, mám žízeň a doma pívo žádný, tady ho maj v plechovkách i v pivnici, no to víš čajáci. Sou sto let za vopicema ani nemocenský tu nemaj a vo penzích rači nemluvit. Napiš mi jesli se nebojíš psát co novýho v Kostelci co kuci Vahař, Benda a ostatní, co Dreslerová a Irena radovic jaks byl do ní zamilovanej. Už počítám nejseš. Jo, starej kamaráde čas plyne, stárnem a holky asi taky.

Tvůj starý kamarád

Přema

Přes šedoocelovou hladinu Ontarijského jezera fouká studený vítr, šplouchance špinavé vody narážejí do kulatých okének Svenssonovic jachty. Jachta se houpá, mám obavy, že dostanu mořskou nemoc.

Tahle zimní vyjížďka na pusté jezero je dobrodružství, pro mě i pro pět mých studentů, které Irena pozvala. Ostatní plachetnice přezimují v dokách jachtklubu jako rakve s plátěnými víky, jenom příď našeho korábu míří k jihu, k americkým břehům. Když jsme v severáku vyjížděli, zvedl se ještě z miniaturního letiště na západním cípu Torontského ostrova brčálový monoplán, zakroužil nad ostrovem a spustil se rovnou k nám. Přeletěl pár metrů nad stěžněm. Irena mu zamávala.

„That’s Bobby Harkins. He’s nuts about flying.“

Musí být nuts, když lítá i v zimě. Stejný jako Irena, která uplatila a umluvila kormidelníka, aby vyplul. Na jezeře fičel vítr tak ostře, že nás zahnal do kajuty. Zanechali jsme námořníka, po námořnicku upíjejícího z ploché láhve, u kormidla a nyní sedíme v interiéru na polstrovaných lavicích, v držácích na stole láhve a šedě ocelová zimní obloha za kulatými okénky. Wendy se stříkla první. Trošku. Bellissimmo o mě zavadil nejistým pohledem, vytáhl mariánku a s ještě nejistějším pohledem mi nabídl. Jsme tedy zmarihuánováni, a na palubě Jane Guy, možná Pequodu... severák... vodní tříšť na lupách okýnek... nikdy mi vlastně nebylo víc než sedmnáct... celý život jsem hledal jižní průrvu na škuneru Miskatonické univerzity, plavil se k Tsalalu, Kerguelen, Ultima Thule

Wendy je zcáknutá, zkamenělá, zwhiskovaná, srší duchem a literárními vědomostmi.

„Hej, Nicole! I mean Irene! Is it true that trains begin their run at Chicago for your sake?“

Papír na téma Fitzgerald’s Use of Period Objects byla obvyklá obrazová galerie, jíž padlo za oběť nespočítaných čísel New Yorkeru a Cosmopolitanu, obávám se, že vypůjčených v Samuelsově knihovně. Ale četla svého Fitzgeralda správně, jak se mají romány číst. Aplikovala knihu na skutečnost světa kolem sebe.

Aplikovaný Fitzgerald Irena Svenssonová sedí v námořnickém sáčku přiměřeném situaci a v bílých pantalónech vedle mě a jako vždy se jako Nicole liší od uniformy texasek. Bohatí jsou jiní než my. Mají víc peněz. Na vlasech Vidal Sassoon má kapitánskou čepici.

„Sure. Half-bred Indians toil on Brasilian coffee plantations, also for my sake.“

Pravím:

„To není docela přesné, Ireno.“

„Tuhle pasáž jste nám četl třikrát. Pamatuju si ji nazpaměť.“

„Protože je to jako o tobě!“ říká Wendy.

„Ever-grateful Czech musicians fiddle for peanuts for my sake,“ říkám. „Hare-brained Soviet dancers break their legs also for my sake.“

Irena se tomu nesměje. Ostatní tomu nerozumějí. Až snad na Hakima, ten ovšem svým způsobem.

„Isn’t she just like Nicole?“ blábolí zwhiskovaná Wendy. „Isn’t she exactly like that loony girl?“

„Irena není schizofrenní,“ říkám.

„Ale je krásná!“

„Stop it!“ praví Irena. Je tady v kajutě v přesném žánrovém prostředí. I zamilovaný Bellissimmo si toho všímá.

„And rich!“ praví s úctou.

„I’m not beautiful!“ brání se podrážděně Irena.

„Tak co jsi?“

„I’m just -“

„Well - dressed?“ navrhnu.

„And beautiful!“ trvá na svém Wendy s hlubokým přesvědčením. Jachta se zakymácí, Wendy se chytí stolku a podvojmo se zakouká na Ireninu růžovou tvář. „Já myslím, že Irena je v Edenvale nejkrásnější.“

„Oh, shut up, Wendy!“ praví Irena a zmáčkne dálkovou spoušť televizoru.

„You talk like a lesbian,“ praví Vicky, která Ireninu kouzlu nepodléhá. Asi proto, že mu dnes, docela maličko, podléhá Bellissimmo.

„Maybe I am a lesbian,“ říká Wendy.

„Are you a socialist?“ zeptám se potměšile. V Hakimových očích blýskne.

„I guess so,“ říká Wendy. „I’m a buddhist for sure.“

Na televizoru naskočí žena s tváří podobnou dost příšerné bílé masce. Jen ústa se hýbají, z nich vycházejí monotónní zvuky. Žena se přimlouvá za revoluci žen, černochů, kurev a proletariátu.

„Myslíte, že má face-lift?“ ozve se Wendy.

„Sure,“ praví Irena. „Ta dala pěkně utržit celému týmu plastických chirurgů.“

...co z nás dělá zboží, které je na prodej...

Irena se ke mně otočí:

„Koupil byste si ji?“

„Nevzal bych ji ani darem.“

„Možná že byste udělal chybu,“ říká Irena. „Je to Vanderhoutenová z filadelfských Vanderhoutenů. Není bohatá. She is super-rich.“

Hakim hledí na masku, nevím, co se v něm děje. Ani co se děje v masce. Řeknu Ireně:

„Svenssonová, vy nevíte, co se stalo Dicku Diverovi za to, že si vzal Nicole z chicagských Warrenů?“

„Vím,“ praví Svenssonová a hledí mi divně strnule rovnou do očí. „Ale on si ji nevzal, protože byla z chicagských Warrenů. On ji miloval.“

Měl jsem otřes mozku, přeraženou nosní přepážku, vylomený zub a naštípnutá dvě žebra. To všechno Franta dokázal jedinou legendární ranou, kterou mi nedávno předpověděla Marie a po ní kluci z orchestru. Ležel jsem na chirurgii ve velkém pokoji, byli tam ještě dva lyžaři se zlomenýma nohama, dvě slepá střeva a jedna bouračka, jíž explodovala nádrž s dřevoplynem. Z okna jsem měl vyhlídku na zasněženou stráň Černé hory, na lyžaře a sáňkující děti, a příležitost k meditaci. A žralo mě špatné svědomí, probuzený hlas důstojného pána Melouna. Jaká já jsem svině! Snažil jsem se v posteli morálně zhodnotit události posledních dní. Nejdřív svedu Frantovi Naďu, ztvrdnu se do ní tak, že za ní jdu pěšky na Černou horu, a tam na ni na místě zapomenu a spustím se s Marií. Teologicky se Frantův zásah nedá vysvětlit jinak než jako prst boží, proměněný v mém případě v horáckou pěst.

Stačil jediný direkt na nos. Ostatní vykonala matka země. Omdlel jsem jako špalek a Franta se lekl a zmizel. Našel mě až za půl hodiny pan Dresler, když se vracel z kavárny. Honem zatelefonoval pro ambulanci, takže se o mém pádu ihned dozvěděla Marie. Přirozeně jí vrtalo hlavou, co se stalo, a byla proto - kromě máti - první, kdo mě přišel do nemocnice navštívit. To už jsem měl zpytování svědomí za sebou a uvědomil jsem si, že Frantu nemohu shodit. Ačkoliv vystoupil v úloze prstu božího, ze světského hlediska se dopustil trestného činu ublížení na těle a taková svině jsem zase nebyl. Řekl jsem tedy Marii, že jsem uklouz na náledí a všechna má zranění jsou toho následkem. Marie se ovšem předtím informovala u dr. Čapka a na mou verzi reagovala svým standardně, avšak nenapodobitelně sladkým: „Kecáš, Daníčku! Já ti to řikala, že fabričky maj nápadníky vod rány!“ „Co žvaníš, Máňo?“ podivil jsem se, velmi nepřesvědčivě. „Řikám ti, že sem uklouz!“ „Ten nos ti tak zůstane?“ zeptala se Marie a sáhla si na špičku mého nosu, který napuchl jako rajské jablíčko. „To přeci tobě může bejt jedno, ne?“ odsekl jsem. „S takovym nosem, to snad abys po válce vodjel do Afriky,“ pravila Marie. „To je něco hroznýho! Tak ahoj, Daníčku!“ a zvedla se a ve dveřích se srazila s Irenou. Řekly si dvě dosti chladná ahoj! a už u mě seděla Irena, hnědé oči doslova na šťopkách. „Ju, ten tě zřídil! To ti ten nos takhle zůstane?“ „Zaprve nevim, vo kom mluvíš. Já sem prostě uklouz. A za druhý, do nosu mi daj péro, takže ho budu mít -“ „Jak to že nevíš, vo kom mluvim, když to ví kaž dej?“ „Sou to drby,“ řekl jsem. „Uklouz sem na náledí.“ „Ondra řiká,“ pravila Irena a Ondra byl doktor Čapek, do něhož byla udělaná, ale on do ní ne, „že z pouhýho uklouznutí si nejde pořídit ani polovinu takovejhle sebepoškození.“ „Ondra je vobyčejnej venkovskej doktor -“ naštval jsem se. „Po válce s tim pudu k Buriánovi, a ten mi udělá takovej nos, že se do mě zpetrifikuješ víc než do Ondry.“ „Ty máš fantazii!“ pravila Irena. „Trochu blbou. Kdyby ses rači snažil představit, jak asi vypadá ta tvoje milá, dyž tobě její milej udělal takovejhle frňák. Já jí teda lituju. I když nevěra se mi teda hnusí,“ pravila ctnostně a s tím farizejským prohlášením vstala a ve dveřích se srazila s Lucií a s kluky z orchestru. Lexa ji chytil za ruku, utřel si jako slzy a pokondoloval jí, ale Irena mu ruku vztekle vyškubla a odešla. „Páni! Dite ten nos!“ pravila Lucie. Zřejmě to byla pozoruhodná práce. Až odejdou, musím se jít podívat na záchod do zrcadla. „Jako fík!“ řekl Harýk. „Rozšlápnutej,“ řekl Benno. „Sire, co si počnete?“ zeptal se Lexa. „S takovýmhle nosem se sotva budete líbit dámám!“ „To mi dneska už dvě naznačily,“ řekl jsem. „Lucie je třetí.“ „Jak to, třetí?“ podivila se Lucie. „Mně se tendle nos líbí. Todle je přesně, co ti scházelo, Danny. Teď vypadáš teprve přesně jako - jako -“ „Lojza Armstrong,“ pravil Benno. „To je vono!“ zvolal Lexa. „Až se pozdravíš, kup si do nosu zlatej kruh.“ „Fakt,“ pravila Lucie. „S kruhem to bude eště hezčí.“ „Oušem, pokud by ses ani pak nelíbil Ireně -“ řekl Lexa. „- ani Marii -“ pravil Harýk. „- ani a tak dále -“ řekl Benno. „V tom případě ti nabídnu svuj nos k transplantaci,“ pravil Lexa. „Že sem kamarád.“ „To by to chyt!“ řekla Lucie. „S tvym nosem by nebyl ani tak hezkej jako Beník.“ Tak pokračovali asi čtvrt hodiny, až přišla sestra Udelína a vyhodila je. Byl jsem skoro zvědav, s kým se srazí ve dveřích, ale dostavil se jen dr. Čapek na večerní vizitu, taky se zajímal o můj nos a zeptal se mě, kdo mi to udělal. Opakoval jsem verzi o uklouznutí a on řekl, že jemu je osobně jedno, co si vymyslím, ale nemůže ohrozit svou profesionální pověst, aby středně těžké ublížení na těle, mimo pochyby způsobené druhou osobou, diagnostikoval jako samoúraz. Ale když nechci, napíše tam, že jsem byl napaden neznámým pachatelem ve sta vu opilosti, protože to mimo jiné musí ohlásit policii. Pomyslel jsem si, že dr. Čapek, jak mi je kvůli Ireně protivný, je aspoň charakter a žádná drbna, ale z tak přílišného idealismu mě hned vyved, neboť vstal z mé postele, mrkl na mě prasácky jak otec nedávno na Naďu a pravil: „Stál ten hřích aspoň za takovýhle tresty?“ a otočil se a odešel.

Z celého scénosledu měli samozřejmě velkou zábavu oba lyžaři se zlomenými hnátami, protože mě znali a znali i všechny holky, které mě dnes přišly navštívit. Ta drbárna mě štvala. Taky jsem dostal trochu strach, jestli Franta skutečně takhle surově nezmlátil taky Naďu, když mu svitlo, že mu nasadila parohy. Kupodivu, vlastně to nebyl strach, spíš mi to udělalo dobře. S uspokojením jsem si uvědomil, že jsem opravdu veliká svině.

Tak jsem ležel v myšlenkách, ze stráně zaznívaly hlásky lyžařů, většinou dětí, ve všední den si málokdo mohl dovolit jít lyžovat. Slunce se chýlilo k západu, nad obzorem se udělala růžová čára, ve dveřích někdo zakašlal. Pohlédl jsem tam a v první chvíli mi instinkt zavelel vyskočit z postele a utíkat. Ale jak jsem sebou škubl, bodlo mě v hlavě a v žebrech a bezvládně jsem se svalil na polštáře.

Ve dveřích pokoje stál Franta, v ruce beranici a zamračenýma očima pátral po postelích. Právě si prohlížel obě zlomené nohy, pověšené za špagát ze stropu.

Potom spatřil mě. Zděšeně jsem šmátral po zvonku na sestru Udelínu. Tady mi nikdo nepomůže! Jsou tu samí lazaři.

„Dobrý vodpoledne,“ pozdravil Franta.

Otevřel jsem hubu, vylétl mi z ní tázavý zvuk.

„Já nebudu dlouho zdržovat,“ řekl Franta. „Seš asi unavenej -“

Přistoupil těsně k posteli a upřel na mě buličí oči.

„Přišel sem se ti vomluvit,“ řekl. „Náďa ináč nedala.“

Vůbec jsem tomu nerozuměl. Jde se mi snad omluvit za to, že jsem mu zkazil nevěstu? To je takovej křesťan?

„Já se unáhlil,“ řekl. „Já se nevovládám. Dostal sem na tebe stek, žes Náďu zatáh do takovýho risku -“

Došel mi neuvěřitelný omyl v interpretaci. To tedy je křesťan! Čistému vše čisté

„Dyž mi to Vachoušek v neděli řek, tak sem si myslel, že tě roztrhnu jak hada,“ pravil snoubenec. „Ponivač dyby Náďu zauřeli, tak umře. Dyž má tuberu, to by koncentrák nepřežila. Hladoujení, buví jaký špatný zacházení - to mi musíš rozumět, že jo, že sem se neznal -“ pohlédl na mě těma podivně oddanýma očima.

„Já ti rozumim,“ vypravil jsem konečně ze sebe.

„Stačilo ti akorát vynadat, nejvejš dát přes dršku -“

„Dyťs mi dal přes dršku!“

„Jenomže pěstěj. Měl sem dlaněj. Měl sem vědít, že pěstěj je to vode mě moc i na vola.“

Připadal jsem si jako maličký vůl. Asi proto, že Franta opravdu vypadal jako bejk. Franta, jako u zpovědi, zakoktal:

„Já toho - lituju -“

„Nelituj,“ řekl jsem. „Já -“ nakazila mě jeho moudrost lidu, která snad na všechno zná pravé řešení, „- to potřeboval jak prase drbání.“

Nesměle se uchechtnul. Jel očima po jednom špagátě, co na nich visely zlámané hnáty. Až ke stropu, pak dolů. Potom se zas otočil ke mně a napřáhl širokou dlaň.

„Esli nejseš kór moc nakrknutej, tak teda - do smrti dobrý!“

Buličí oči mi hleděly rovnou do očí, ale nebyl v tom žádný kód.

Podal jsem mu ruku, hned jsem toho litoval, ale hned zas jsem to přijal jako dovršení trestu. V ruce mi křuplo, cítil jsem, jak mi natéká. „Tak spánembohem,“ řekl Franta a s posledním uctivým pohledem na nohy v gypsu se mezi postelemi vymotal ven z pokoje.

Zdálo se mi, že ho miluju. Jsem snad perverzní nebo co? To teda asi nemiluju Naďu, když na něj nežárlím. Přemítal jsem o těch tajemstvích a připadalo mi, že to všechno nějak jde dohromady, ne že ne.

Anebo jsem spíš svině. Co Marie? Co Irena? Všechny ostatní? Házel jsem sebou v posteli, myslel jsem na Nadino bříško, potom na zasněženou stráň a chaloupku a na Marii. Nevyznal jsem se v tom, začal jsem trpět. Pane Bože, já přece musím být hrozná svině. Hrozná!

Do pokoje vešla sestra Udelína, rachotivě se jala stahovat zatemňovací rolety. Pak rozsvítila, přistoupila k mé posteli, sáhla pod zástěru a vyndala psaní v modré úřední obálce.

„Tohle vám přines pan listonoš!“

Milý Dáne,

nevím, jestli ještě čteš poezii, nikdys ji příliš nečetl. Pokud se pamatuji, uměls nazpaměť jenom pár veršů ze Seiferta a z Nezvala, a nebudeš-li se zlobit, právě těch nejbanálnějších. Bezpochybys jich také používal k mimopoetickým účelům. Ale prolistoval sis aspoň některé sbírky, které v poslední době vyšly? Měl bys. Přeju si to ovšem ze sobeckých důvodů, protože ty nové sbírky, spolu se znovuobjevením Kafky a s tím, co se děje v literární kritice, jsou pro mne, ne-li odpovědí na otázky, které jsem, jak víš, sám sobě už od konce války kladl, tedy alespoň potvrzením, že jsem šel - možná instinktivně a křivolace, ale šel - správnou cestou.

Pamatuješ se na tu skřínku u Rupy v Kostelci? A na to, jak se na mne vrhla kritika - dnes mám pokušení dát to slovo do uvozovek - když jsem vydal svou první sbírku? To všechno na mně leželo jako těžký kámen. Nebral jsem nic na lehkou váhu jako někteří mí přátelé. Po mnoha bezesných nocích - nepřeháním, i když Ty mi asi nevěříš, Tobě se jistě nestalo, že bys kvůli nějakému literárnímu problému nezamhouřil oko - mám snad konečně jasno.

Víš, že ačkoliv nejsem a nikdy nebudu komunista, vždycky mně záleželo na tom, abychom u nás vybudovali lepší, to znamená spravedlivější společnost. Jenže lepší společnost nemůže znamenat lepší v něčem a horší v něčem jiném. Zdá se ti to maximalistické? Tvůj oblíbený Hemingway napsal: Revoluce je nádherná věc. Nějakou dobu. Pak se zvrhne - a já tedy dospěl k názoru, že snad stejně důležité jako provést revoluci možná důležitější - je zabránit tomu, aby se zvrhla. Všimni si, že pořád užívám slov jako „možná“ a „snad“. To proto, že se snažím, aby mi moje subjektivní a soukromé sklony nepřekryly objektivní a obecné věci.

Ale opravdu: lepší lze společnost právem nazvat jedině tehdy, je-li lepší po všech stránkách. V bezprostředně revolučním období - to jest, řekl bych, nanejvýš pět let, než se orgány revoluční moci upevní - mohou snad některé důležité oblasti být objektivně „horší“. Třeba legalita. Revoluce je násilný zákrok, a eo ipso je v rozporu s formální zákonností. V této bezprostředně revoluční době jsou také snad zapotřebí spíše plakáty než obrazy, spíše simplifikující bajky než komplikující Kafka. Ale to všechno nutně musí být přechodné! Nesmí to trvat tak dlouho, že by to pohltilo celé lidské životy! Jinak by revoluce anulovala samu sebe.

Jestliže buržoazní a feudální umění dokázalo hluboko vniknout do složitosti člověka, nemůže socialistické umění té složitosti utéct, zobrazovat jen povrch, nebo dokonce ten povrch ještě upravovat, „lakýrovat“, jak se říká.

Kdysi jsem Ti citoval verše S. K. Neumanna, nad nimiž jsem si dlouho lámal hlavu:

Miluji všechny věci, jejichž vztahy jsou prosté, miluji také lidi takové nejvíce.

Jsou čistí a líbezní, i když vidím je po sté, jsou z pralátky a chutnají jak zralé bukvice...

Dnes bych Ti chtěl ocitovat jiné verše. Jsou taky o prostých lidech.

V malé řeznické dílně muž
Nabíjí střívka a žena
Špejluje. Voda v kotli vře.
Žena prozpěvuje. Pára
Se valí na šedivý dvůr
S dětmi, rozparujícími
Mrtvou kočku, muž nabíjí
Střívka (snubní prsten občas
Zableskne), a večer se sklání.
Děti šťouchají klacíčky
Do kočky, plničké červů,
Růžových a živých, živých

Nesmírně, večer se sklání
Růžový a živý; snubní
Prsten občas zableskne tou
Růžovou, žena si zpívá
(Kroužek na její ruce je
Zvadlý) a vál se vrcholí
Jelítky, růžovými jak
Podvečer v malé řeznické
Dílně...

Rozumíš mi? Neumann je abstrakce. Kolář je konkrétnost. Ověřitelná pravda. Obraz, ne plakát. Co vlastně víme o „pralátce“? Kdo ví, jak složité jsou vztahy lidí, jejichž vztahy jsou „prosté“? O tom už jsem Ti ostatně napsal: Není jejich „prostota“ spíš v naší nevědomosti, nebo lenosti dát si práci i s takovými lidmi, nejenom s evidentně komplikovanými intelektuály? Nebyli v tomhle moudřejší staří čeští autoři Baar, Světlá, Němcová, kteří dovedli nahlédnout pod tu lakýrovku prostoty a zverbalizovat labyrint duše?

Ty však možná nemáš s poezií trpělivost. Připomínám Ti tedy znovu Tvoji paleontologickou teorii. Kdyby vztahy prostých lidí ve dvacátém století (nebo kdy jindy) byly skutečně „prosté“, museli bychom je vědecky přesně nazvat „primitivní“: odpovídající nižšímu stupni vývoje inteligence. Ale primitivní lidé nemohou být cílem socialistické společnosti, protože k nim ani nelze dojít: odporovalo by to evolučním zákonům. V literatuře (a v politice) odpovídá však takovým primitivním poměrům právě lakýrovka: náhrada poznání hesly, útěk od konkrétna k abstraktnu. Je to tedy, v pravém slova smyslu, umění reakční. Duše člověka tohoto století má v sobě historii celého vývoje lidstva, nemůže proto rezonovat uměním, které primitivizuje. Lakýrovka ztrácí účinnost. Umění, které je neúčinné, je k ničemu.

Proto literatura socialistické společnosti, má-li být lepší, musí být složitější než starší literatury. Musí lidské komplikace zrcadlit s větší přesností, jemněji, z více hledisek. A může to dělat právě proto, že tahle společnost nejhrubší komplikace tj. komplikace pramenící v majetkových poměrech, ve vykořis ťování atd. - odstranila nebo má odstranit. Čím dál víc může se tedy věnovat vztahům srdce a mysli, nikoli kontraktům Velkého dědečka.

U nás se tohle začíná dít. Některé věci, které vycházejí, mají šanci stát se opravdu socialistickou literaturou, aniž si vždycky socialistické říkají. Je to však socialistická literatura, neboť je to literatura lidská.

Odpusť ten patos, vždycky do něho zabřednu. Ale tyhle věci jsou pro mě strašně důležité. Je v nich smysl mého života a můžeš se tomu smát - nenajdu-li nebo nebudu-li aspoň moci svobodně hledat smysl svého života, nebudu téhle ani žádné jiné společnosti nic platný.

Revoluce má člověka osvobodit, nejenom z bídy tělesné, ale i duchovní. Z té možná víc, protože v ní je esence člověka. Má vytvořit společnost po všech stránkách lepší - horší snad jen o to, oč je těžší (a v tom smyslu „horší“) být člověkem konkrétním, tedy komplikovaným, než člověkem abstraktním, tedy takzvaně prostým. Revoluce musí prostě zlepšit všechno. Když zlepší jen něco, nebyla to revoluce, ale Machtübernahme. Že je to absolutistický požadavek? Maximalismus? Kdo si říká revolucionář, musí být maximalista. Není-li, je obyčejný gangster bez zodpovědnosti. Je gauner, aniž si to uvědomuje.

Ze srdce Tě zdravím, Dáne. Odpusť, že jsem se - v téhle depoetizující době - tak rozpoetičtěl.

Tvůj

Jan

Náš koráb se houpá v severním větru jezera Ontarijského, marihuána prosákla myslí už všech mých svěřenců, včetně Hakima, soudružka Vanderhoutenová dál vede svou a v nejlepším stylu Sinclaira Lewise nabízí posluchačům voničku revolučních nenávistí: proti depilátorům, proti imperialistické agresi v Angole, proti diskriminaci žen, které se chtějí stát horničkami v kamenouhelných dolech louisianských, proti plaváčkům s realisticky nevyznačeným pohlavím.

Moje edenvaleské ovečky Vanderhoutenová nezajímá, ani její nenávisti nebo lásky. Mě však maska fascinuje. Roztáčí kola starých paradoxů. Dr. Agostino Neto, hovoří hýbající se ústa, and the Popular Movement for the Liberation of Angola, which represents the true aspirations of the Angolan people... Jenže já taky na vlastní oči viděl tanky T 54 ve své vlastní zemi, kde reprezentovaly aspirace jakési budovy, vyznačující se množstvím chodeb. Placaté, nebezpečně vyhlížející válečné vozy.

Za kulatým okénkem pěnové čepičky vln starého indiánského jezera, vichrem rozervaný měsíc, jemuž se klaněl Čingašgůk. Fidelovi ostří hoši v těch placatých válečnických vozech, posilňovaní vyhlídkou na prudké avansování po řebříčku vojenských šarží, proměňují v tatarský biftek imperialistickou soldatesku Jonáše Savimbiho za pomoci nejnovější verze mnohokrát zlepšených kaťuší. Divná, směšná, krvavá představa. Cítím na sobě Hakimův pohled. Čte mi myšlenky? Vidí mi do svědomí? Ale mám je čisté. Já nepřísahám na odpovědi, které existují jenom v jediné verzi, na kaťuše. Už před třiceti lety, ač nezlepšené, proměňovaly v lidský biftek muže Muslimské SS Division Handschar pod vedením Obersturmbannführera SS Sauberzweiga. V tom bifteku možná skončil i některý Hakimův strýček. To samozřejmě nemá co dělat s Hakimovými vírami. Jenom se to v toku myšlenek, našeho vnitřního času, zpřeházeného jako syžet modernistického románu, nikdy nesrovnatelného do přehledné fabule, v tom Zone se to staví do zvláštních, významuplných kontrastů lidské situace. Jako bych vedle sebe postavil Hakima a jednu hezkou dívku, jež dala kdysi jméno gejše z hrníčku. Kolo života, kolo štěstěny, čertovo kolo existence.

Na ruku se mi klade drobná dlaň mé Nicole, Ireny Svenssonové:

„Zajímá vás to?“

Zavrtím hlavou.

„Já to neposlouchám.“

„A penny for your thought!“

Klasická výzva dívenky z viktoriánského románu. Na co myslím? Já vlastně nemyslím.

„Jsem živoucí stream-of-consciousness.“

„Nejsme takoví všichni?“ ptá se dívka poučená ne pouze mnou, ale i podrobněji profesorem Steigerem v PSYCHOLOGY 235 o povaze lidského vědomí.

„Jenže v Temži každého z nás plove jiný bric-à-brac... empty bottles, sandwich papers, silk handkerchiefs, cardboard boxes... cigarette ends...“

„Ale princip je stejný.“

„Ano. Princip je stejný.“

„A co teda plove ve vaší Temži?“

„Vidíš. Neptáš se po principu. Chceš vědět konkrétně...“

„Protože princip znám. Neznám, co konkrétně -“

Na co myslím.

„Ne na Odyssea,“ říkám. „Moje vnitřní proudy se neskládají do antického mýtu.“

„Well, vy nepíšete román,“ praví Irena. „Joyce psal. Ve vás je teď opravdová Temže...“

Temže... snad proto, že Vanderhoutenová nyní hájí právo teploušů na vojenskou službu? Telefon v únorové noci. Tady Alan. Listen. Volám z letiště. Jsem v Praze. Takové překvapení! Tak jsme se sešli, celou noc do rána, hovor, hovor, hovor. Básníci rádi kecají, snad raději než básní. Nikoho v Praze neznal, jen mě. To proto, že jsem kdysi přeložil jeho poému Hromobití a kus z ní vyšel ve Světové literatuře (netušil, že „trockisty“ jsem přetlumočil na „revolucionáře“, a už tenkrát jsem věděl, že je marné mu vysvětlovat proč. Naštěstí cenzor byl příliš líný, aby srovnával s originálem, nebo snad neuměl anglicky). Z trockistů tedy revolucionáři, z hippíře pokrokový básník, do rána jsme kecali, všechno pak skončilo v naivním americkém notýsku. V básníkově notesu, spolu s nápady na metafory a se záznamy o neologismech. Notýsek na mě pak vytáhl soudruh StB, zalistoval v něm, pravil: „Jak vysvětlíte tohle, soudruhu. Tady píše: ,A pak jsme zpívali Horst Wessel Lied.‘ Snadno. Ovšem těžko pracovníku StB. Neboť ten sestavuje podklady pro novou metamorfózu Alanovu, z pokrokového básníka v hippíře, z revolucionáře v trockistu, z obého v reakcionáře. Mezi dvojím spatřením téhož notýsku, poprvé v ruce Alanově, nyní v ruce soudruha pracovníka a příslušníka, napáchal totiž pokrokový básník mnoho zel. Dokonce se stal králem majáles. Má se nyní stát fašistou? Proč ne? Bude ve vznešené společnosti Sartra, Orwella, de Gaulla, Oswalda Mosleyho, Bertranda Rusella a prezidenta Tita, možná i T. G. Masaryka. Záhadou pouze zůstává, proč krýt nahotu mocenského aktu tímhle kurevnickým G-stringem ideologie?

Hluboké otázky. Každá lidská činnost jeví snad nakonec tendenci k lartpourlartismu.

„Jak mi to vysvětlíte, soudruhu?“ ptal se tehdy trpělivě soudruh estébé.

„Byli jsme ožralí,“ přiznal jsem podle pravdy.

Naneštěstí jsem narazil na vzácné zvíře, estébáka-vzdělance:

„In vino veritas.“

Přešaltoval jsem tedy na jeho úroveň. Pohovořil jsem o asociacích uvolněných alkoholem. Zpívali jsme různé politické písně, například Los Quatros Generales - tak

Koukal do notýsku, uvažoval. Čtyři protifašističtí generálové tam byli zřejmě taky zaznamenaní, soudruh to hodnotil, zhodnotil to jediným mocensky vhodným způsobem.

„Ano, tahle revoluční píseň je tu skutečně zmíněna. Ale jak vysvětlíte, že hned po ní jste zpívali fašistickou hymnu a poté -“ vnořil zrak do stránek, zapřemýšlel, zjevila se mu nádhera souvislosti mezi třemi písněmi, z nichž dvě chtěl asi původně zamlčet: „- dokonce Internacionálu?“

Asociací? Blbé vysvětlení. Řekl jsem:

„Hned po Internacionále, pokud si vzpomínám, jsme zpívali Annie Laurie -“

„A jak TO vysvětlíte? Není to opravdu pobuřující znevažování hymny mezinárodního dělnického hnutí, zpívat ji mezi fašistickou odrhovačkou a nějakým americkým šlágrem?“

Asi znal Annii pouze v zeswingovaném podání. Uvažoval jsem, nemám-li podat nějaký folkloristický rozklad. Upustil jsem od toho.

„Není sám fakt, že jsme zpívali takovou konfúzní směsici, soudruhu, dokladem, že jsme byli opilí?“

Vsjo marno. Aplikoval na mě platný zákonný předpis:

„Opilství není polehčující okolnost!“

Já vím. A in vino veritas.

„Jak se to dělá, když se píše román?“ táže se krásně zmarihuánkovaná Wendy. „To se ví od začátku, jakou bude mít message, anebo se nejdřív píše, a teprve nakonec se vidí, jaká jeho message vlastně je?“

,Obojí,“ pravím. „Prostě se píše, ale od začátku už se ví, jaké bude mít román poselství.“

„To je nelogické,“ praví Irena. „Víte-li od začátku, jaké bude poselství, nezačínáte ,prostě psát‘. Píšete román à la thèse.“

Velmi se vzdělala pod mým vlivem. Musím však zklamat její přílišnou důvěru v logiku.

„Každý vážný román - nemluvím o hack-writing - je à la thèse. Ale teze je vždycky stejná s výjimkou románů à la thèse.“

Irena neříká nic, buď mi nerozumí, nebo jsem ji moudrostí omráčil. Do okénka šlehne špinavá voda rozbouřeného jezera. Loď se houpá, vichr za luxusními stěnami zní téměř strašidelně. Ozve se Hakim. Jako vždycky mluví, jako by mnou opovrhoval:

„That’s a nice-sounding wisecrack. But that’s all, it is - just a wisecrack.“

Krotím svou nechuť. Jeho strýček je, možná navždy, součástí lidského bifteku.

„Moje dlouholeté studium literatury,“ pravím, „mě přesvědčilo, že nejpravdivější pravdy o čemkoliv, včetně života, mívají podobu wisecracků.“

„Například?“

„Vím, že nic nevím.“

Tím umlčím Hakima. Z omráčení se probere Irena:

„A jaká je ta teze?“

„Velice stará. Dr. Johnson jednou řekl: Spisovatelé, kteří číhají, aby chytili něco nového, sotva kdy budou velcí; neboť velké věci nemohly uniknout dřívějším pozorovatelům.“

„To je ta teze?“

„Ne. Ta teze je: Homo sum. Humani nil a me alienum puto. Terentius. Teze stará skoro dva tisíce let.“

Zamyslili se? Nebo jen uplouvají po vlnách marihuány?

Neuplouvají. V jejich letech života je všechno staré ještě nové. V letech jejich života rovněž všechno zestárne. Zatím ale objevují svou Ameriku. Irena, s rýhou mezi obočím:

„Jestli má ovšem pravdu dr. Johnson - jestli všechno už lidi objevili a řekli před námi - k čemu potom -?“

I to je Amerika, Ireno.

„Snad proto,“ říkám, „že tolik lidského je tolika lidem pořád cizí.“

„All wisecracks,“ ušklíbne se Zauberlehrling Larry Hakim. „Někdy je dobře, že některé lidské věci jsou mnoha lidem cizí. Reakcionářství je taky lidská vlastnost. A přece -“

„Máte naprostou pravdu, Hakime,“ přeruším učně. „Ale pravda, jak dobře víte, je dialektický proces. Jednou se ptali Evelyna Waugha, jestli dobrý umělec může být reakcionář -“

„Another wisecrack?“

„Nevšiml jste si, že všechny dobré wisecracky jsou založeny na dialektice?“ V Hakimových očích bleskne moslemský vztek. „Jsou,“ říkám. „A Waugh odpověděl: Umělec musí být reakcionář. Musí se postavit proti duchu doby, nesmí poskakovat s proudem. Musí přijít aspoň s troškou opozice,“ pravím. „Aspoň s troškou opozice, Hakime -“

A zatímco je rozprášili doslova do všech koutů světa kromě na východ, odkud je vyhnali, Alan na své farmě v Pear Valley jedním prstem na harmoniu dělal písničky z básní Williama Blaka. Přijel jsem tam v podvečer, Alan vyšel, vlhce mě políbil. Na stohu slámy jsem vyprávěl, jak to tenkrát dopadlo. Kolovala cigareta, pak už jen uslintaný špaček, já ji bral od mladíka podobného vrahu Mansonovi, neustále zírajícího tam, kde to na hajzlu v Metálu popisovali jako do blba, a mladík ji bral od dívky, která ztělesňovala pokleslou frázi o pohybování se jako ve snu; ta od bledého muže ve vyhrnutých rukávech, jehož předloktí byla podivně zpuchlá; ten od mladé ženy s velikými po pás visícími prsy v tuhé vesnické haleně, které pod sukni nakukovala pětiletá holčička a něčemu se chichotala; žena od muže, jenž se však cigarety ani nedotkl, jenom ji ženě předával od Alana. Slunce teple svítilo parou stoupající z kupy sena, krajina horního New Yorku se skládala do kulis jako ve středních Čechách, kolem kupy sena se honili dva psi provázení selátkem, jež je ve všem napodobovalo, dokonce se pokoušelo i štěkat. Večer uvařila žena s prsy u pasu guláš z trávy, kaši ze sena, vedle harmonia stál veliký stereomagnetofon a vyhrá val Alanovy písně (později se z nich staly hity, peníze z hitů proudily zpět do této falansféry), muži, ženy, děti všech čtyř pohlaví, sdělil mi Alan, sdílejí společnou ložnici, ale mohu si vybrat: buď s nimi, nebo mi postaví stan. Vybral jsem si stan. Nad travěnou kaší horovali o slastech prostého života, někde příšerně smrděl hajzl, hůře než v mesršmitce. Krásy farmaření, něžnost dobytka, nádhera samozásobitelství, na guláši z trávy byl k jídlu pouze Heinzův kečup, dívka pohybující se ve snu hovořila s Alanem patagonsky, je to její vnitřní, soukromá řeč, povídal Alan, nikdo jí nerozumí než ona sama, stačí proto říkat cokoliv, jakákoliv slova, ona jim rozumí, promluvil: „Es kustá malabhad al nekreysol,“ dívka porozuměla, líbeznou bledou tvář ozářil úsměv, byla průhledná, bylo jí sotva dvacet, chodila v dlouhém šatě, který si pošila nesrozumitelnou, ošklivou, zřejmě nezdařenou kabalou. Její otec je bankéř v New Yorku, řekl Alan, ale ona odešla a žije s námi. I enjoy this life on my farm so much. So much! V noci, k ránu, se strhla bouře, do stanu zatýkalo, měl jsem vztek. Jít spát do kuchyně? Strašný smrad z hajzlu. Měli splachovací klozet, ale splachujeme jen jednou denně, pravil Alan, je tu málo vody, musíme s ní šetřit. Kdybys šel, nesplachuj. Šel jsem do lesa. Za promočenou celtou se objevilo světlo, někdo zaškrabal, čtyři ráno. Are you O. K.? Alanův laskavý hlas. I’am O. K., except I’m wet. Pojď se schovat pod přístřešek. Šli jsme. U chlíva venkovský přístřešek, pod ním hromada hnijícího hnojosena, Alan zapálil cigaretu, oslintaná pendlovala mezi námi dvěma, hleděli jsme na východní obzor, kde se deštěm začal prodírat proužek světla, bledě modrý, pak bílý pruh pod černavou dešťového mraku, východ slunce. Jsem tu tak šťastný, řekl Alan. Tak šťastný, až mi připadá, že jsem sobec. Zatímco lidi umírají ve Vietnamu, v pracovních lágrech, já si tu takhle užívám života. Oslintaná cigareta dohořela, zapálil novou, sluneční paprsky uhasily déšť, z hnojiště, z kupky sena, z louky počala stoupat ranní pára, smrad z hajzlu svěže explodoval, zdálo se mi, že se mi zdá sen s plným měchýřem, o hajzlu, který je celý zasraný, zachcaný, zfekalizovaný k nevysrání, měl jsem najednou pocit, jako by tu Alan bez štítivosti trůnil na obrovském sráči světa, jako by meditoval: Vidíš? Amerika! Není krásná? Není krásná tam, kde je zbavená slupky idiotské civilizace? Pořád si myslím, že myšlenka revoluce proti americkému idiotismu je správná, že co je na Kubě, je dobré, a samozřejmě taky porážka ve Vietnamu. Ale co přijde pak - ten dogmatismus, co přijde pak, to je hrůza. A každý ten dogmatismus omlouvá, inu, říká každý, to je nevyhnutelný následek boje proti americkému útisku. A možná, že je to pravda, tak meditoval Alan na tom obrovském sráči Západu, slunce už stálo vysoko na obloze, farmáři z Pear Valley dosud spali svůj heroinový sen, z chlíva zoufale bučela kráva, úzkostně mečela koza, selátko bezradně stálo před zavřenými dveřmi chlíva a zkoušelo bučet, mečet, otevřít dveře, pak jen zachrochtalo, skotačivě se rozběhlo za oběma psy, kteří se hnali za motýlem. Možná že je to pravda, ano, Alane, až na to, že v tamté zemičce nebyl žádný americký útlak, a přesto přišel dogmatismus a byla to hrůza, máš pravdu, byly to i šibenice, ty laskavý, ohleduplný králi sráče v horním státě New York, spisovatel musí být reakcionář... přijít aspoň s troškou opozice, z farmy se vypotácel první farmář, vlasy v koňském ohonu až na zadek, protáhl se, zívl, zaslechl z chlíva bučící krávu, zvedl z hnojiště zasranou díž, zmizel ve chlívě. Kráva počala strašlivě řvát, selátko přiběhlo, kvičelo, po chvíli farmář vyšel od hlavy k patě postříkaný mlíkem, z farmy jako ve snu vyšla dívka v pytli. O hare maranthula kerguethule kramvluelez...

Můj drahý Dane!

Předem mého dopisu přijmi srdečný pozdrau já na tebe musim porát myslet abysis nemyslel že sem to Frantoj řekla. To mu řek Mistr Vachoušek a on se moc zlobil že seš ne odpovědný nic nedal když sem mu řekla že sem Tě do toho sama nahecovala abych se pomstila že nám zabili tátu. Já sem do Franty celej den hučela ale on Tě odpoledne viděl jak sáňkuješ s ňákou slečnou a přišel do seknice a poudal vidíš ho tebe do toho zatáh a teďkon si jezdí s ňákou frajlí jako by nic. A nic nedal dyž sem mu řekla že sám Mistr (Vachoušek) přeci řikal že je asi nebezpečí zažehnané, dyť Yplt kuli tomu nic neďál to je jedno prej a porát chodil po seknici pak šel dólu k Macháňom pro sůl a zas Tě viděl s tou slečnou a to byla poslední kápka já sem ho nemohla udržet. Mně bylo moc špatně a byla sem v posteli a měla sem horečku tak Franta mi uvařil té a poudal že pude na zduch aby ho stek přešel a šel. A dyž přišel tak byl celej rosčílenej řikal Já sem ho asi zabil! Já sem ho asi zabil! Tak sem dostala strach ale byla sem tak slabá že sem z postele stát nemohla ale poslala sem Frantu k strejcoj Venhodovýmu aby se šel přeptat a Franta poudal Já se pudu udat! Já se pudu udat! Tak já sem mu řekla aby se šel nejdřiu přeptat k strejci Venhodovýmu aby za telefonoval z Jiráskový chaty do Nemocnice že tam asi budeš a měla sem o Tebe velkej strach jesli Tě Franta vopraudu zabil von má velikou sílu že ani nechce a ublíží. Von měl na Tebe stek ale jinak Tě má rád dycky se ptá vo čom spólu mluvíme a tak sem mu řikala jak si mi řikal o Sluneční Soustavě a že na nejbližší hvězdu světlo letí 300 000 let tak řikal jesli si myslim, že bys k nám někdy přišel na kafe dyby Tě pozval to eště oušem než mu to Mistr (Vachoušek) řek. Pak na Tebe dostal stek. Mně spadl kámen ze srce ponivač strejc Venhodojc za telefónoval do Nemocnice a řekli že tam seš živej jenom s lehkym zraněnim. A Franta se porát chtěl jít udat ale já sem řekla že by nadělal zbytečnejch malérů ai Tobě ponivač by chtěli vědět Proč Tě zbyl a co by jim řek? Taky sem měla strach že dyby se šel udat lidi by si to vykládali a na konec by se to Franta dověděl a pak by tě moh dovopraudy i zabít i dyby nechtěl jenom Ti nabýt. Tak sem mu řekla lepčí dyž nikdo nebude vědít, kdo to uďál a jenom ho pudeš poprosit za od puštění on je inteligentní a bude vědít žes to nemyslel zle akorát žes měl na něj stek. On ale porát ved svou ale na konec poudal: Ty seš taková sjetice a já sem prchlivej muskej ale vim že hněu je hřích tak já pudu ale můžu až po zejtří ponivač si musim zejtra vyměnit dení šichtu za noční abych moh vodpoledne do nemocnice večír tam nikoho nepustěj. Tak šel teď na raní a já tenhle dopis dám hodit Manče Krpatový to je moje nejlepčí kamarádka sice si přečte komu ten dopis je Tobě ale Frantoj to neřekne vona mu na mě nikdá nic neřekla a já Oldoj taky ne (na ní) vona ví že holka dyž je mladá tak se musí vyřádit dokud je mladá pak seu dá přídou děti a iný starosti. Já vim že je to hřích ale dyž já Tě mám tak ráda milý Dane a před svatbou se vyzpovídám a už Frantoj zůstanu věrná von je moc hodnej a vůbec žádnej grobián to čistě jen krz ten stek. Kdybych mohla tak bych nevim co za to dala abych Tě rouněž mohla nauštívit v Nemocnici ale sem pořád v posteli a slabá a mám horečku. Ale beru prášky a tak se zase zotavim a zase se snad uvidíme jesli vo to stojíš tak jako já strašně.

Závěrem mého dopisu přijmi srdečný pozdrav

Tvoje

Naďa Jiroušková

Vyprávěla mi Nika:

Neuvědomovala si, že stojí nad ní. S helmicí na hlavě ujížděla ve vlaku, který se srazí, a co má bejt? V Milanově apartmentu v Torontu byla v Praze, doma ve svém pokojíku vzadu za kuchyní s oknem do dvorka, a poslouchala, až uslyšela, že na ni Milan mluví. Řekl: „Ty seš tedy blázen do muziky, Niko!“ Jenže s helmicí na hlavě mu nerozuměla, sundala si ji, stál nad ní, trochu se kymácel, byl nadraný.

„Cos říkal?“

„Že - že je na tebe - prima pohled... jak posloucháš muziku...“

Rozhlédla se, byt byl už prázdný, jenom u stropu visel dosud oblak kouře a pomalu klesal k zemi.

„Páni! To už všichni odešli?“

„U - už jo.“

„Kde je Barb? Ona tu s tebou nezůstane?“

„Barb?“ Milan se připitoměle rozhlédl. „To je divný. J - já si vůbec nevšim, že o - dešla. Třeba je v - v ložnici!“

Vstala, šla ke dveřím ložnice. Milan se motal za ní. Ložnice byla prázdná. Otočila se a najednou si všimla, že se v pokoji něco velice důležitého změnilo. V rámu, kde na počátku party byl veliký blowup Barbařiny tváře, byl nyní stejně velký blowup Suzi Kajetánové. Na ústech měl připíchnutý lístek. Dole visel z rámu stržený papír. Asi původní blowup Barbinky, který někdo serval.

„Milane! Ty seš ale trdlo!“

Přistoupila k rámu, odšpendlila lístek. Přečetla si ho. Pak to přečetla nahlas:

„Bye, Bye, Bluebeard! Barb“

Pohlédla na portrét Zuzany Kajetánové. Pokud šlo o Milana, byla to zřejmě jen platonická láska z rockových dnů v Praze. O skutečných milcích velké Sue měla Nika přehled. Zvedla stržený blowup a objevila, že pod ním visí ještě jeden. Narovnala ten prostřední, uhladila ho do rámu a byl to trošku šok. Z blowupu hleděla ona sama, ačkoliv s Milanem nic neměla, stejně jako určitě Zuzana. Pocházel z amatérské fotky, kterou pořídil Percy na nějaké jiné party. Na fotce stál původně vedle ní Milan. Na blowupu se odstříhl, ji si dal zvětšit a pak jí překryl minulost zvanou Kajetánová. Nenávratnou minulost. Ten trumbera, ten platonický bloud. A nakonec přítomnost zvanou Nika překryl aktualitkou Barbie. Nika zvedla Barbařin blowup, přilípla ho zpátky do zlatého rámu.

„Milane! Ty seš ale opravdu Modrovous!“

„My-myslíš? Ba ne-ne!“

„Seš vrchol mužskýho šovinismu!“

Vytrhla všechny tři portréty z rámu a srolovala je do trubičky.

„Proč to děláš?“

„Protože kvůli týhle výstavě ti utekla tvá milá, ty troubo!“

Milan mávl rukou, zapotácel se.

„Tak ať! S-stejně s ní je jenom votrava. Nic než ď-ďěsná kanadská vo - votrava!“

„Že by ona tebe považovala za nějakýho bavitele -“

„Jak m-má člověk b-bavit ta-takovou otravnou s-sůvu - ?“

Zapotácel se, že ho musela chytit, aby se nesvalil.

„Chudáčku Milane! Ty seš tak dokonale nepochopenej vod votravnejch Kanaďanek!“

„S-sou to samý s-sůvy votravný! Je s nima n-nuda. NUDA!“

Zamžoural na Niku, pravil dle pravidel:

„Ty seš úplně j-jiná než voni, Niko!“

„Tomu řikám pozorovací talent. Ale přes můj blouap sis pověsil Barbínku. How come?“

„To ze vzteku - d-dyž sis namluvila toho svýho v-votravu kanadskýho -“

„A Suzi sis nechal pode mnou čistě jen pro případ, že bych se kanadskýho votravy držela a nepouštěla?“

Opilecký pokus Niku obejmout.

„N-Niko! Já tě miluju! V-vod první chvíle - akorát - že sem t-ti to neřek -“

„A co Suzi?“

„T-to bylo jen na dálku!“

„A Barb? Taky na dálku?“

„Ne-no - to n-ne -“

„Tak koukej mazat za Barbou!“

A tu se Milan namíchl. Něco chtěl říct, ale pouze funěl:

„F - f - f -“

„Cože?“

„Fuck Barbie!“ vylétlo z něho konečně.

Veronika vytáhla mírně nabarvená obočí.

„You’d better, buddy!“ pravila.

Potom se Milan zřítil na nos. Chvíli ho Nika pozorovala, jak se marně pokouší postavit zpátky na nohy.

„Ty seš mi zcáknutej, hochu!“

Následoval krátký a nerovný zápas střízlivé dívky s opilým hochem, jehož společným cílem bylo za různým účelem dostat jeden druhého do postele. Dívka zvítězila.

Vrátila se do pokoje, pohlédla na hodinky. Dvě pryč. Jet sama v noci domů neměla náladu. Ačkoliv mladičká, byla to ostřílená veteránka mnoha mejdanů v Praze, po nichž se obě mejdanováním zmožená pohlaví rozložila porůznu na zem, na otomany, na koberce a spala spolu jako dudci, aniž nutně docházelo ke kolektivní či individuální výrobě lásky. Zívla, šla do koupelny, našla Milanův župan. Svlékla se, oblékla se do županu, vrátila se do pokoje, přesvědčila se, že z ložnice zní Milanovo drvoštěpské chrápání, přehodila své věci přes židli a v županu ulehla na kauč. Pokoj byl kanadsky přetopený, takže deku ani nepotřebovala.

A protože byla mladičká a trýznila ji nostalgie, usnula, jako když ji do vody hodí. Neslyšela, když za deset minut nato někdo odemkl. Někdo uslyšel drvoštěpský chrápot a zastavil se mezi dveřmi. Oknem svítil dovnitř měsíc a jeho světlo dopadalo na Ničiny neomylně ženské svršky na židli. Někdo se chvíli ani nepohnul, pak zašeptal: You really ARE a Bluebeard, you son of a bitch! a otočil se a tiše za sebou zavřel dveře.

A Nika tvrdě spala a zdálo se jí o vlacích.

Oproti starým pozlaceným časům se můj věhlas smrskl asi na dvacetinu - pokud jej počítám počtem prodaných výtisků -, ale protože jsem se velikou moudrostí strany proměnil ze vzácného v zakázané ovoce, mizerná dvacetina stačí, aby se z široka daleka téhle obrovské a zasněžené země sjeli v dacanech a ponťácích krajané, zasedli v posluchárně místní univerzity (v každé nejzasněženější výspě téhle země je aspoň jedna) a vyslechli ode mne nejnovější drby z Prahy a interpretace současných českých literárních děl ze staré vlasti. Na drby je zdrojů dost. Jsou mezi nimi i místa diplomatická a dá se z toho pořídit slušný kabaret. V mé interpretaci vyhlížejí všechna díla současné pražské prózy jako produkty lidí trpících klinickými poruchami inteligence. Přitom si ověřuju dvě věci, které jsem si doma neuvědomoval: jednak že literární kritika je dosti snadné a velice zábavné řemeslo a jak velkou pravdu měl Hemingway (Heleď, když nemůžeš psát, tak proč se nenaučíš psát kritiky? To bys pak moh psát pořád. Nemusel by sis už dělat starosti, že ti to nepůjde, žes navždy oněměl, že nemáš už co říct. Lidi to budou číst a budou si toho vážit...), jednak že tuhá literární cenzura dovede na úřední normu přistřihnout i největšího velikána. V naší éře normalizace jsme ovšem už vzdáleni dřevním budovatelským kovbojkám a přistřižení géniové i ve zmenšeném formátě perem vládnou, nekaňkají. Mají trošku výhled na Západ, znají techniku, jíž, dokud je nepřistřihli, doufali učinit zadost viditelnému světu tím, že vynesou na světlo pravdu, mnohotvarou a jedinou, která je na dně každého jeho aspektu. Přistřiženi, zneužijí téhle techniky k tomu, aby učinili neviditelnými triky, jichž se dopouštějí s viditelným světem, aby vynesli na světlo ty aspekty pravdy, omezené a jednotlivé, jež lichotí stávající světské moci. Žijeme ve věku velkých zneužívání, a tedy wisecracků. Psát za takové situace vážnou literaturu znamená psát škvár; psát škvár znamená psát vážnou litera turu. Jsou-li... poměry takové, že autorovi znemožňují publikovat,... má psát a nepublikovat. Nemůže-li se uživit, aniž publikuje, může se živit něčím jiným. Hemingway. Za této situace zbývá spisovateli pouze svatá trojice možností: živit se něčím jiným a psát do šuplete - psát pro děti - psát škvár. Psát vážně (a za té situace to znamená: takzvaně vážně) je jediná zrada vlasti (a umění), jíž se spisovatel může dopustit.

Tak nemarxleninsky kážu publiku shromážděnému v posluchárně McMahonovy univerzity. Ne všichni mi rozumějí, to je mi jasné. Někteří opustili zemi v době, kdy ještě literatura nebyla důležitá, protože nebyla nebezpečná státu, neboť to nebyl takový stát. Naslouchají zdvořile, ale moje abrakadabra z éry budování a konečného zničení socialismu jsou jim vzdálená, možná nepochopitelná. Naše batrachomiomachiánské boje za právo vložit na tištěné stránce mužskou ruku na nahý ženský prs je nevzrušují. A proč by měly? Jsou vskutku jen kabaretním skečem, jejž potratila hrůzná samice-šibenice těch dob. Šílenstvím pokleslým do pouhé debility.

Sem tam však mezi těmi zdvořile naslouchajícími krajany sedí holka - většinou jsou to holky; ženské vždycky víc milují literaturu a výjimky jen potvrzují pravidlo - kterou skutečně vzrušuje, že já vím všecko o věcech, o nichž vlastně nikdo nepotřebuje nic vědět. O městě zvaném Praga Normalisata. Nikdo? Tyhle holky to vědět potřebují. Vím totiž i všechno o té pravé vlasti, kterou ony nosí v srdci, o světle, jež svítí toliko v diktaturách, neboť v demokraciích je zastíněno leskem křídových magazínů. Pravé náboženství života, skutečná modloslužba literatury nemohou nikdy vzniknout v demokraciích, v těch vágních, nudných říších svobody nečíst, netrpět, netoužit, nevědět, nerozumět. Visí na mně očima, ty veroniky vyhnané z ráje, hltají historky o efemérních hrdinech predubčekovské slávy a normalizační prostituce. Ráj je záležitostí ne objektivních, ale subjektivních okolností a poměrů, jeho světci jsou čas a Epiktét. Je produktem zeleného věku, toho, co se s ním komu spojuje. S dychtivostí v očích poslouchají, ty krásně vykartáčované veroniky, moje přátelské (nemám v povaze vyčítat, nenávidět, opovrhovat - takového mě uplácal Všemohoucí) idiotizace nových děl starých hrdinů, které kdysi četly (a dosud čtou; dávají si je sem posílat), o něž se přely na klasických sedánkách nad gamzou, oranem a gruziňákem, na jejichž díla stávaly za svítání fronty, totálně neznámé v těchto zeměpisných šířkách, nejdřív na ulici, potom vevnitř, aby si od nich, rozšafně kouřících veliký doutník, daly dílo podepsat snad i s věnováním, když Mistr bude tak hodný: Menuju se Veronika - a jak by Mistr nebyl. Všichni Mistři jsou na ženské.

Ach, já jim neřeknu, že i z literatury se stává kurva, neboť v podmínkách normalizace se stává ze všeho a ze všech, a tak se jí ze solidarity odpustí. Já jim neřeknu, jak jsem se zděsil, když Lída Lewisová přeinterpretovala mé interpretace. Jak prostitutka historickým tréninkem zjemní, že až okolnosti doby upadnou v zapomenutí, bude se jevit jak panenská nevěsta. A dílo zůstává, podmínky pomíjejí, špinavé ruce rozpadnou se v prach - Jen dílo zůstává. To jim neřeknu. Zůstává ale nějaké dílo? Neřeknu jim.

Po kabaretu přicházejí za mnou, jako tenkrát tam i tady kouřím veliký doutník, falický symbol rozšafnosti. Veroniky, starší o sedm osm let, ale pořád stejně půvabné intenzitou lásky k té literatuře, k té vlasti, co ji jen v srdci nosíme a co ji nelze bíti ani krásti. Dávají si podepisovat už knihy z dílny paní Santnerové, bývalé zpěvačky, které v dýmu mnoha cigaret vlastnoručně vysázela. Ale sem tam i staré tisky, ještě z ráje, jež si přinesly s sebou na tento pustý ostrov. Rozpadají se, vínem pokecané, skrz naskrz pročtělé svazečky, jediné moje literární ceny. A říkají: Mluvila jsem s váma jednou v Třebíči, pamatujete se? Ale vy se asi nepamatujete. Hanbím se, ale nepamatuji. Panák na kazatelně je nápadný, sebehezčí veronika v davu se ztratí, zmizí panákovi z očí i z mysli - až pak se vynoří jako ozdobná spona za oceánem, uprostřed včelorodné manitobské prérie, na okraji severních ledovců, v sanfranciském Fisherman’s Wharf, na pláních Colorada - veroniky, všudypřítomné zažehnavatelky orwellovských nočních můr, bezútěšného všehozkurvení dobudovaného komunismu... ty hříšné světice...

Tak se mi sentimentální myšlenky honí v hlavě, vzpomínám na ně ještě v domě profesora Abraháma, agenta - dle odhalení pražských míst - současně gestapa i CIA a patrně i výzvědné služby japonské. Ve skutečnosti je to znalec tesaříků.

„Byl jsem poněkud překvapen,“ říká dr. Tóth, nejčerstvější, teprve loňský exulant. „Přijdu den po návratu z Anglie do kanceláře, jako každé ráno Rudé právo a upoutá mě úvodník. Upoutá mě, protože má poněkud neobvyklý nadpis. Nadpis úvodníku, jak jistě víte, je záležitost poměrně ustrnulá, petrifikovaná. Za - něco. Za lepší plnění, za vyšší sklizeň. Anebo: Proti. Proti vměšování, proti nevměšování. Proti vyměšování. Petrifikovaná formule signifikuje bezobsažnost, tedy: nudu. Tento úvodník se však jmenuje: Historie jednoho zrádce, signalizuje proto konkrétnost, tedy: potenciální zábavu. Komupak to zas nasazují psí hlavu? pomyslím si a zadoufám, že ho znám, protože psí hlavy jsou nejzajímavější, když je nasadí našim známým. Nasadím si tedy brýle a čtu: Panu doktorovi dala naše společnost vše, co potřeboval, a často i co nepotřeboval, jenom to prostě chtěl. Přesto se pan doktor dal cestou zrady a minulý týden v Londýně, kam byl naší vládou vyslán na konferenci o slaboproudé technice, učinil v kapitalistickém tisku prohlášení, že se do Československa nevrátí. Za jeho zradu ho přirozeně čekalo teplé místečko na univerzitě v Leedsu, kde se už ujal přednášek. Tady jsem přestal číst. Historka mi připadala současně známá i neznámá. Protože, pánové a dámy, já totiž na té konferenci v Londýně také byl, právě odtamtud jsem se zrovna vrátil, ale zcela mi ušlo, že bychom tam byli dva a jeden z nás tam zradil. Vzal jsem to tedy znova od začátku: Panu doktorovi dala naše společnost... o slaboproudé technice... minulý týden... v Londýně... všechno souhlasilo, až na to, že se mi nechtělo věřit, že bych byl přehlédl druhého delegáta. To by ani technicky nebylo možné, delegáti jsou povinni každý večer se scházet v pokoji vedoucího delegace sovětské, předat hlášení a přijmout od sovětského soudruha instrukce na další den, jak jsem to také v Londýně podle instrukcí dělal. Ale byl jsem u soudruha vždy sám, žádný druhý delegát tam se mnou nechodil... Pokračoval jsem tedy v četbě. Jak ze zkušenosti znáte, psí hlava se skládá z obecného prvního odstavce, po němž obvykle následuje odstavec druhý, konkrétní. Ten jsem tedy začal číst, ale proti dobrému zvyku byl rovněž abstraktní. Vy plňovalo jej kázání na téma, co všechno naše společnost panu doktorovi a co za to pan doktor naší společnosti. Opět mi to připadalo současně známé i neznámé. Také to bylo nudné. Zkrátil jsem čtení, přeskočil jsem až k závěrečné větě úvodníku. A udělaly se mi mžitky před očima... Čtu to podruhé, pak potřetí, potom si vyčistím brýle, projdu se po kanceláři, plesknu se do tváře, podívám se do zrcadla a nato si větu přečtu počtvrté. Pokud jsem nezapomněl číst, je věta jasná a zní: A tak se pan doktor Ctibor Tóth ze Státního výzkumného ústavu slaboproudé techniky v Praze stal zrádcem. Uvažuji: ve Státním výzkumném ústavu slaboproudé techniky v Praze je pouze jeden doktor Ctibor Tóth. Já. Tento Tóth byl minulý týden v Londýně na mezinárodní konferenci o slaboproudé technice. Podle Rudého práva tam zůstal a zradil. Já ovšem sedím v Praze ve své kanceláři a čtu o sobě samém, jenž v této chvíli přednáší na univerzitě v Leedsu. Není to tedy amnézie, je to schizofrenie. Rozdvojení osobnosti. Ale protože já jsem velice reálný a realistický člověk, napadne mě ještě třetí možnost: někdo dodal redaktoru Rudého práva falešnou informaci.“

„Nebo si to redaktor Rudýho práva vymyslel!“ zahřmí muž podobající se kouli, který se u dolního konce stolu cpe chlebíčky.

„To je další možnost. Ovšem otázka zní: Proč?“ Dr. Tóth se na muže-kouli zatváří lišácky. „Uvědomte si, Mistře, že já jako prověřený odborník-nestraník jsem byl velice cenná osoba. Já, stejně jako vy, Mistře, timeo communistes et dona ferrentes, ale na rozdíl od vás nikdy jsem se do ničeho neangažoval, vlajky věšel, okna zdobil. Byl jsem tedy použitelný za všech generálních linií, nikdo se nemusel bát, že by si uškodil, když mě k jakékoliv práci nebo i funkci doporučí. A najednou takováhle veřejná poprava! To je nelogické.“

„Po bolševicích je marný chtít logiku!“ zabručí muž-koule.

„Obávám se, že se mýlíte, Mistře. Po, jak říkáte, bolševicích je marné chtít, pravda, leccos. Pravdomluvnost, mravnost, vychovanost - ale logičtí, to oni jsou. Jsou dokonce logičtí i ve svých nelogičnostech. I ty jim slouží, a jsou tedy, v tomto smyslu, logické. Ne, ne. V úvodníku nějaká logika musila být. Ovšem: jaká?“

Profesor Abrahám se zeptá:

„Nespletli si vás s někým?“

Dr. Tóth pokrčí rameny.

„Strčil jsem Rudé právo do kapsy a vtom do kanceláře vstoupí, a po špičkách, prosím, jako spiklenec, moje sekretářka: ,Pane doktore!‘ šeptá. ,To bylo od vás nerozumné se vracet! Nepotřebujete se u někoho schovat? A ven jděte radši zadem, ne přes vrátnici! Novotný je u estébé!‘ Novotný, abyste chápali, byl náš vrátný, ne bývalý prezident. Ale já nad tím jen mávl rukou a řekl jsem jí, že se jedná o nějaký omyl, který se vysvětlí. Ona to přijala, musím říct, velmi skepticky.“

„Rozumná ženská!“ zaburácí muž-koule. Dr. Tóth se usměje.

„V Rudém právu jsem se legitimoval dvěma pistolníkům, ti se však nad mým jménem nepozastavili. Možná že Rudé právo nečtou. Bez nesnází jsem se tedy dostal k redaktorovi, který ten úvodník napsal, a beze slova jsem mu ukázal občanskou legitimaci. Nahlédl do ní a povídá: ,Posaďte se, soudruhu doktore, co pro vás mohu udělat?‘ Snad si úvodník po sobě nepřečet. Vytáhl jsem tedy z kapsy Rudé právo, ukázal jsem na úvodník a pravil jsem velmi zřetelně: ,Já jsem tenhle dr. Tóth!‘ Trochu se zarazil, zamnul si tvář, přečetl si kousek úvodníku a zdálo se mi, že si oddychl. Povídal: ,Jo tak s tím já nemám, soudruhu doktore, nic společného. Tenhle úvodník přišel z vnitra. Já ho jen zařadil do čísla. To si, soudruhu, musíte jít vyříkat na vnitro.‘ “

Odmlčel se a muž-koule zahřmí:

„Měl ste mu jednu trhnout, svini bolševický!“

„Snad,“ připustil dr. Tóth. „Jsem ovšem jednak mírný člověk, jednak jsem měl o věc zájem spíše intelektuální než emocionální. Také, přiznám se, zmínka o vnitru mě zneklidnila. Potvrzovala totiž mou domněnku, že nejde vůbec o nějaký redaktorský omyl, ale že historka je součástí nějakého vyššího záměru. Byl jsem proto hodně nervózní, když jsem se po menším usilovném pochodu mnoha dlouhými chodbami v domě na Letné dostal k pracovníku, z jehož pera - ale nevěděl jsem ještě, zda také z jeho hlavy - vzešel úvodník. Jmenoval se Sedláček.“

„To určitě!“ Muž-koule.

„To jméno mi aspoň uvedl. Vyslechl mě, poněkud se zamračil, chvíli přemýšlel, pak mu na stole zazvonil telefon. Zvedl jej, poslouchal, neřekl nic, položil sluchátko a vyzval mě, abych všechno opakoval znovu.“

„Posralo se jim nahrávací zařízení!“

„Snad. Já tedy vše opakoval, on mě opět mlčky vyslechl a řekl, že jelikož jsem v Praze, a ne v Londýně, jde snad o omyl. Opravil jsem ho, že jde určitě o omyl, a on to připustil. Jak ovšem mohlo dojít k takovému omylu? zeptal jsem se. Odpověděl, že k omylu došlo v Londýně, protože zprávu dostali z velvyslanectví, a že se to vyšetří. Dáte potom do Rudého práva opravu? chtěl jsem vědět.“

Muž-koule vyprskne, exploduje.

„Správně,“ pravil dr. Tóth. „Chvíli jsem měl dojem, že mě znovu požádá, abych to opakoval, protože velmi dlouho mlčel. Poté však pravil: ,Soudruhu, dívejte se na to takhle. Těch několik málo lidí, kteří vás osobně znají, si uvědomí, že to není pravda, že zrádce nejste. Ti, co vás neznají a co si úvodník přečtou, na ty to bude mít dobrý pedagogický dopad. Poslechněte si třeba tohle -‘ začal mi předčítat věty z druhého odstavce úvodníku, z kázání: Panu doktorovi, ačkoliv je velkoburžoazního původu, dal náš lid plnou důvěru a umožnil mu vystudovat na vysoké škole - Přerušil jsem ho a odvážil se namítnout, že ani zde nejsou údaje přesné: můj otec měl malé hokynářství bez zaměstnanců, takže z přepracování zemřel v šestačtyřiceti letech na infarkt myokardu a mě kvůli němu nevzali na techniku, vyučil jsem se elektromontérem, inženýrství jsem si udělal dálkově po večerech, a doktorát a - To zas přerušil on mě a vysvětlil, že jako pedagogický příklad je to takhle výraznější a účel světí prostředky. To prý napsal Lenin. ,Co si ovšem budou myslet ti, co mě znají a kterým tedy bude jasné, že úvodník má mylné informace?‘ zeptal jsem se, a to jsem neměl. Zahleděl se na mě, pak do úvodníku, a najednou jako by se mezi námi zmaterializoval takový přímo raport. Já, dámy a pánové, přímo cítil, že si přeje, abych byl radši v tom Leedsu, a že je to vlastně ode mě drzost, že tam nejsem. Začal jsem se bát, nevěděl jsem ovšem ještě čeho.“

„A měl pravdu,“ řekl hostitel. „Vždyť vy jste svou existencí v Praze popíral spolehlivost, ne-li dokonce pravdivost údajů stranického tisku -“

„Vy jste vlastně provokoval, člověče!“ zařve muž-koule a propukne ve smích. Zní to jako řetězová reakce ve skladišti nukleárních raket.

„Máte pravdu,“ usměje se dr. Tóth. „A jaký závěr byste z toho vyvodil, Mistře, kdybyste byl na Sedláčkově místě?“

„Dal bych vás zavřít, až byste byl černej!“ jásá muž-koule.

„Možná. Ovšem -“ praví dr. Tóth. „- cestou z Letné do kanceláře jsem o záležitosti přemýšlel a vytanula mi na mysli jedna detektivka. Jmenovala se Vražda v zájmu hypotézy. V té detektivce se najde mrtvola jakéhosi lorda, zohavená k nepoznání, ale identifikovatelná podle obleku a obsahu kapes. Detektiv usvědčí z vraždy chudého nájemce, který je odsouzen k smrti a oběšen. Ovšem brzy nato se objeví jiná mrtvola a je rovněž identifikována jako lord Brougham - tentokrát nevývratně: podle otisků prstů. Nakonec lordův tuším mladší bratr zjistí, že lord z důvodů, které jsem už zapomněl, odjel inkognito do ciziny, první mrtvola byl někdo jiný, a když se lord vrátil, měl tu smůlu, že narazil na detektiva, jenž ,úspěšně vyřešil‘ jeho vraždu a avansoval. Detektiv pak lorda skutečně zavraždí, aby lorda odstranil a zachoval si tvář. A mně, tou cestou z Letné do kanceláře, začalo připadat, nejsem-li do jisté míry v situaci toho dvakrát odpraveného lorda. Brzo se mi to podezření začalo potvrzovat.“

„Zatkli vás?“

„Ne. Jenom mi sebrali služební pas. Naštěstí mají ale ve věcech řekněme nepořádek, a tak mi soukromý pas ponechali. Zato mi v bytě zainstalovali nové odposlouchávací zařízení, mnohem sofistikovanější než to staré. Sotva jsem zjistil tohle, začal jsem mít doopravdy strach.“

Dr. Tóth se osvěží kávou, rozhlédne se po pokoji profesora Abraháma, jemuž vévodí prezident Masaryk na krásně namalovaném koni a prezident Beneš kynoucí kloboukem Diplomat. Intenzivně si uvědomím naše kanadské bezpečí. Tento klobouk určitě neskrývá mikrofon a z Masarykových očí neproudí laserové paprsky.

„Časem,“ pokračuje dr. Tóth, „se ze strachu vyvinula obsese, noční můra. Budil jsem se v noci zbrocen potem, jednou jsem ze sna volal o pomoc tak hlasitě, že jsem vzbudil sousedku. V paneláku je všechno slyšet. Bušila mi na dveře, až jsem jí musel otevřít a vysvětlit jí, že jsem měl zlý sen.“

„Stála aspoň za hřích?“ zařve muž-koule.

Dr. Tóth si významně přihladí knírek a praví:

„O tom, když dovolíte, se nebudu šířit. Jsem totiž zasnouben s jednou mladou dámou v Londýně. Přes všechno porozumění zlé sny pokračovaly a já si připadal jako myš v kleci a téměř už jsem rezignoval na možnost záchrany. Nakonec jsem ovšem dostal poslední zoufalý nápad. Usoudil jsem, že nepořádek, který mají ve věcech, jak o tom svědčil fakt, že mi ponechali soukromý pas, mi snad přece jen skýtá nějakou naději, a podal jsem si v Čedoku přihlášku k lyžařskému zájezdu do rakouských Alp. A oni, dámy a pánové, mi ji bez potíží vyřídili!“

„Bordel!“ zahulákal muž-koule.

„Jedna možnost,“ praví dr. Tóth. „Druhá je, že se o tom Sedláček dozvěděl a dovtípil se, proč chci jet lyžovat do Alp. Já jak jistě musel najít v mých spisech - jsem naprostý nelyžař. Ostatně, lidé, kteří mě sledovali, mu jistě hlásili, že si na zájezd pořizuji všechno zbrusu nové, protože jsem samozřejmě žádnou lyžařskou výbavu nevlastnil. A Sedláčka možná napadlo, že tohle bude nejjednodušší řešení. Naplním jaksi původní skutkovou podstatu, aniž bude vnitro muset fyzicky odstranit omyl aspoň v Praze, když v Leedsu je fyzicky neprokazatelný. Krátce a dobře, jednoho krásného dne před dvěma měsíci jsem stál ve zbrusu novém lyžařském oblečení a se zbrusu novou lyžařskou výstrojí před Čedokem a čekal jsem, až nám přistaví autokar.“

Našel jsem prázdné kupé a nedočkavě jsem se vrhl na noviny. Článek byl na druhé straně. SPRAVEDLIVÝ TREST PROTISTÁTNÍ SKUPINĚ. Vlak se hnul, za oknem se pomalu začala pohybovat světla Wilsonova nádraží a já dychtivě četl. Objevil se kovový pruh oblohy nad Kobylisy, studeně se odrazil od koule libeňského plynojemu. Četl jsem o zavilých nepřátelích, o zrádných piklech rozvracečů, o dopadení reakční chátry. Se slovníkem nové doby jsem se teprve seznamoval, byl podzim roku jedna a v čele seznamu stálo Přemysl Skočdopole. Následovalo sedm dalších jmen, docela na konci Benda, Josef, za napomáhání. Seřazeni byli podle délky vyměřených trestů. Za jménem Skočdopole byla poznámka v nepřítomnosti. Četl jsem životopis, nekrolog, slovníkové heslo svého starého druha na kosteleckém korze, spolugangstera z tabákového skladu, toho hrdiny, jenž zavinil smrt sedmi nevinných, toho nomáda romantické touhy. Do kupé přistoupili nějací lidé, začali se o něčem bavit, ale já je nevnímal, četl jsem. Jak zrádce Skočdopole utekl před tvrdým, ale spravedlivým trestem do nepřátelské ciziny. Tenhle termín, tvrdý, ale spravedlivý, se používal v roce jedna pro čtyři roky; o dva roky později už pro šibenici. Muži na protější lavici suše rokovali, já četl ten mírně posunutý životopis. Jak pocházel z rodiny legionáře, vyznamenaného buržoazními a imperialistickými řády za vraždění bolševiků. Jak se za okupace stal iniciativním členem buržoazní tzv. (i se specifickou sémantikou této zkratky jsem se teprve seznamoval) odbojové skupiny, která se ovšem víc než o boj proti nacistickým okupantům starala o to, aby se uchovala pro poválečnou situaci a mohla sehrát svou roli v pokusu o znovunastolení panství buržoazie. Toto úsilí, četl jsem a připadalo mi to známé i neznámé současně, zavedlo skupinu nakonec k vystoupením vysloveně pronacistickým, jako když se např. ve vzrušených dnech národního povstání v květnu 1945 pokusila zabránit komunistům v přepadu nacistického muničního vlaku na kosteleckém nádraží a neváhala přitom použít i pomoci ustupujících nacistických jednotek. Po válce, pokračoval dokument, se zrádcovská skupina (anachronismus adjektiva jsem si v rozčilení neuvědomil, později jsme si na to všichni zvykli) scházela dále a ihned po Vítězném únoru obnovuje svou protistátní činnost (ani nelogičnost slovesa mi v rozrušení nedošla). Ve Skočdopolově bytě dává do provozu tiskařský lis na výrobu štvavých letáků, jejichž zbytky byly nalezeny v kamnech odsouzeného Vahaře, jenž se je pokoušel zničit. Místo aby se mužně zodpovídal ze své zrádcovské činnosti, volil Skočdopole zbabělý útěk za hranice. O útěk se pokusil také odsouzený Vahař, byl však orgány Státní bezpečnosti zadržen a předán do vazby. Při prohlídce jeho bytu našly orgány množství usvědčujících dokumentů, mezi jiným i úplný seznam všech členů teroristické bandy.

Přestal jsem číst. Naštěstí mě Vahař nestačil připsat. Kdyby byl pečlivější, mohl radikálně změnit celý můj život. Hleděl jsem z okna na ubíhající podvečerní kraj, na silnici lemovanou stromořadím a klidně ujíždějící drobná auta předválečné výroby, na opozdilého sedláčka, ženoucího z pole pár utahaných krav, zapřažených do žebřiňáku. Ale v duchu mi vstal Přema od stolu, tvář s mongolskými lícními kostmi vážnou, jako vždy, na stole mapa, pokoj temný, protože stáhli černé rolety ještě z protektorátu, vedle mapy jízdní řád. Plán byl jednoduchý a snad dobrý. Vlaky do Německa ještě jezdily a bratranec potvrdil domněnku pana Skočdopole, že v den prezidentova pohřbu stáhnou všechny pohraniční jednotky SNB do Prahy. Asi kilometr před hranicemi je stoupání, vlak zpomalí. Přema vyskočí, dojde zbytek cesty přes nehlídané hranice pěšky. Budou dvě v noci. Seděli jsme nad jízdním řádem v bratrancově bytě, na skříni hrálo starobylé rádio s pietně uchovaným varováním, také z protektorátu, že poslech cizího rozhlasu se trestá v těžkých případech i smrtí. Hrálo, aby sousedi nerozuměli, o čem se mluví. Pak už nebylo o čem mluvit. Vstal jsem, Přema taky. Podal jsem mu ruku a hlavou mi prolétly jeho činy. Hořící sklad, tank odstřelený kulometem schovávaným celou válku, vysílačka, za pomoci jednorukého legionáře tak úspěšně zlikvidovaná, že státní orgány její existenci vůbec nezjistily. Jinak by v dokumentu jistě nahradila neefektní, byť v tiskařský lis proměněný cyklostyl. Ke skladu ani k tanku se však Přema po válce nepřihlásil, já o tom mlčel, pan doktor Labský taky. Kolem Přemy se rozhostilo velké historické mlčení. Do historie města Kostelce vstoupí jako zavilý zrádce, dědičný vrah a rozvraceč. Pohlédl jsem do úzkých, mongolských očí, zděděných po jakémsi dávném tatarském harcovníku, jenž znásilnil nějakou jeho prapraprapraprababičku. Řekl jsem: „Tak ahoj. A hodně štěstí.“ „Ahoj,“ řekl Přema. Tak jsme se navždy rozloučili. Ve dveřích jsem se ještě ohlédl, Přema stál v kuželi žlutého světla nad mapou a jízdním řádem, hubený, svalnatý, ve špinavé košili. Hrdina, zrádce, kamarád. Otočil jsem se a odešel jsem z bratrancova bytu.

Zvedl jsem hlavu od novin. Setkal jsem se s pohledem muže na protější lavici. A hele, Uher.

„Ahoj,“ řekl jsem.

„Ahoj,“ řekl Uher a ohlédl se po svých dvou společnících. Něco se mi na něm nezdálo, nevěděl jsem co a nevěděl jsem taky, o čem s ním mluvit. Od setkání v kostele jsem ho neviděl. Pak jsem si uvědomil, co se mi na něm nezdá. Neměl kolárek.

„Tak co? Máš už faru?“ zeptal jsem se.

Skoro se zamračil.

„Hned po válce sem s tim sek. To nevíš?“

Překvapilo mě to.

„Pročs s tim sek?“

Skutečně se zamračil. Pak se ušklíbl.

„Byl sem v semináři ze stejnýho důvodu, proč ses tam chtěl dostat ty. Schovával sem se tam před totálajnzacem.“

Opět se ohlédl po svých dvou společnících, kteří si mě nějak divně prohlíželi. I s takovými pohledy jsem se teprve seznamoval a nevěřil jsem mu. Pamatoval jsem si, jak v mrazivém kostele klečel pod věčným světlem a já za ním, schválně na studených kamenech, abych se připodobnil Kristu. Řekl jsem:

„Ale zbožnejs byl?“

„Já? Prosim tě!“

„No chodils do kostela.“

„Jako seminarista sem musel.“

Z nějakého důvodu jsem na něho dostal vztek. Snad jsem se chtěl pomstít za trapnou situaci, kterou jsem si tenkrát svým poseroutstvím ovšem sám zavinil.

„Tys tam chodil, i dyžs nemusel,“ řekl jsem. „Pamatuješ se, jak sme se tam jednou večer sešli?“

Jenomže tím jsem mu nahrál na smeč:

„Jasně. Jenže tys mě tehda ujišťoval, že chceš do semináře. Seš v semináři?“

„Nejsem!“ Vztek mnou zacloumal, a tak jsem mu to začal sázet: „Chtěl sem tam tenkrát z ještě lepšího důvodu, než pročs tam byl ty. Spáchal sem ve fabrice sabotáž a prasklo to. S jednou holkou, nějakou Jirouškovou.“ A pak, bůhví proč: „Taky v tom byl Skočdopole. Když tys mě vodmít schovat v semináři, schoval mě von na Pejskarovic chatě. Znals ho, ne?“

Uher zrudl:

„To byl -“

„Tenhleten!“ v hlase mi zaznělo vedle vzteku jakési rozhořčené dojetí. Nechtěl jsem, aby zaznělo, ale nedalo se nic dělat. Ukázal jsem na ortel v novinách a zarecitoval jsem posměšně: ,iniciativní člen buržoazní tak zvané odbojové skupiny!‘ Krása co?“ skoro jsem křičel, posedlý hloupým dojetím. V roce jedna jsem ještě neznal všechna nebezpečí. „Já tu skupinu náhodou znal. Jedinej buržoust jsem tam byl já, a já vlastně nebyl ani člen. Jenom sem o nich věděl.“

Uher a ti dva kolegáčkové si vyměnili divné pohledy. Uher řekl:

„Byla to skupina napojená na vládu v Londýně. A ta byla buržoazní.“

„Co je mi do vlády!“ utrhl jsem se, zaslepila mě politická slepota. „Ty kluci byli samí dělníci. Skočdopole nebyl v životě nikdy nic jinýho než nádeník. Ze školy ho vyhodili, protože se vodmít učit německy. Jazyku okupantů, chápeš? A odbojová skupina to byla, a žádná tak zvaná!“

Opřel jsem se o tvrdé opěradlo a vztek mnou cloumal. Jím však už prosakovalo něco jiného. Známého. Kolegáčkové byli velice divní. Hleděli na mě jako dvě homosexuální sfingy.

„Kdyžs tu skupinu znal,“ pravil suše Uher, „tak taky snad víš, že si na odboj jen hráli. Všechno, co udělali, bylo, že přestříhali pár linek soukromýho telefonickýho vedení. Náramnej odboj! Proto ,tak zvaná‘.“

To nové, co prosakovalo vztekem, umlčel nový nával rozhořčení. Zařval jsem:

„Skočdopole si teda tak hrál, a se sirkama, že vylít do povětří celej německej sklad benzinu!“

Trojice ztuhla. Vzalo jim to dech. Uher řekl velice divným tónem:

„Tak to byl Skočdopole?“

„Jo.“

„Máte na to svědky?“ zeptal se jeden z kolegáčků ostře.

„Zeptejte se doktora Labskýho. Ten ho tenkrát ošetřoval, protože byl popálenej hořícim benzinem. Já ho k němu přivedl.“

„Proč se k tomu po válce nehlásil?“ zeptal se Uher.

Proč? Vlastně jsem to dobře nevěděl. Asi pro těch sedm, co to odneslo životem. Ale Přema se nehlásil ani k jiným věcem.

„Nechtěl asi dělat po válce hrdinu, jako tolik jinejch,“ řekl jsem jedovatě a vylítlo ze mě: „Taky zničil ten tank na Homoli.“

„To je nějak moc hrdinskejch činů na jednoho skromnýho člověka!“ ozval se, rovněž ostře, druhý kolegáček.

„Jenom dva,“ řekl jsem. „Jinak, to máš pravdu, jenom stříhal ty dráty. Ale jestli vyhodit sklad benzinu nebyla vodbojová činnost, tak to potom nevim, co byla vodbojová činnost. Možná psát hanlivý letáky vo jinejch vodbojovejch organizacích. To von nedělal.“

„To dělal až teď!“ štěkl druhý kolegáček. „Ale už tenkrát se chystali pozdějc bojovat proti lidový moci!“

Zřejmě byli všichni dobře obeznámeni s případem kosteleckých zrádců. Zamrazilo mě. Přesto jsem řekl:

„To nevim. Mně tenkrát nic takovýho neřikal. Já jen vim, že v Kostelci udělal Němcum ze všech největší škodu.“

„Víš, kolik to stálo životů?“ ozval se Uher.

„Vim. A jestli ti to ušlo: vona byla válka.“

Bylo mi nepříjemně. Už jsem si uvědomil, co prosáklo a udusilo vztek. Byl to strach. Můj starý známý.

„Byla to akce podobnýho charakteru jako zabití Hajdrycha,“ pravil jeden kolegáček. „Typická pro nezodpovědný buržoazní pojetí odboje.“ Nějaký učenec, napadlo mi. Neznal jsem ještě mnoho brožurkových vědců, v tom roce jedna. „Sami si seděj v bezpečí, a zaplatí to životem neúměrně velkej počet civilistů.“

Vztek se naposled vzbouřil proti strachu.

„Skočdopole teda v bezpečí neseděl,“ řekl jsem. „Ale fakt je, že místo aby se přihlásil Němcum a mužně se zodpovídal za svou teroristickou činnost, volil zbabělej útěk.“

Poznali citát a nadechli se. Uher přimhouřil oči:

„Ty ses s nim stýkal i po válce?“

Konečně zvítězil nad vztekem pud sebezáchovy. Došlo mi, že se z blbosti manévruju do situace nebezpečně podobné té, v níž jsem prosil tohodle pátera Vyklouze o pomoc.

„Ne. Von byl hned po válce dva roky na vojně a já sem vod konce války v Praze.“

Uher už neřekl nic. Chvíli na mě jeho kolegáčkové ještě vejrali, pak se opět začali bavit o svých záležitostech. To už jsem je poslouchal. Mluvili o odborářském hnutí. Pěkná zábava.

Šel jsem se vymočit. Cestou zpátky jsem zůstal stát na chodbičce a díval jsem se z okna. Skoro se setmělo, vlak projížděl listnatým lesem, rezavý list se připlácl na okno, přímo mně před obličej. Ve dveřích kupé se objevil Uher a šel taky na záchod. Přitiskl jsem se k oknu, aby mohl projít. Protáhl se, pak se zastavil. Váhal. Zřejmě v něm zvítězil nějaký zbytek semináře, protože řekl:

„Jestli ti můžu poradit, Smiřickej, dávej si větší pozor na hubu.“

Pohlédl jsem mu do očí. Moc křesťanské lásky jsem v nich nenašel. Dodal:

„Nežijem v žádný idylický době.“

„To pozoruju.“

Pokud tam přece jen nějaká křesťanská láska byla, poslední zbytek se vytratil.

„A ironii si nech vod cesty. Mohla by ti přijít draho.“

Otočil se a vrávoral houpajícím se vagonem k záchodu. Měl zezadu takovou postavu - výmluvnou nebo co.

Ale bylo od něho hezké, že mě varoval. Za oknem zavířilo listí, vlak vyjel z lesa a rudý pruh oblohy se zrcadlil v nějakém rybníku. Rybník zářil, jako kdyby byl plný krve.

Zbožný kdysi byl, a ne že ne. Jak klečel v noci pod věčným světlem a modlil se. Ve všední den. V Kostelci. A seminář byl v Hradci. Lže, že nebyl zbožný. Byl.

„Byla to prazvláštní lyžařská výprava. Prazvláštní!“ říká dr. Tóth. „Až na tři muže, samé dámy. A já byl nejmladší. Přes ně řečeno, byla to lyžařská výprava důchodců. Snad ani jedna ta dáma nebyla pod pětasedmdesát. Ale všechny měly lyže, to ano, i když na cestu se vydaly v sukních, takže jim bylo na nohou vidět křečové žíly. Některým dokonce nesla lyže vnoučata a jedna trpěla Parkinsonovou nemocí. Té jsme museli do autokaru pomoct a lyže jsem za ní naložil já. Všichni účastníci zájezdu měli zaplacené dva týdny lyžařského výcviku v rakouských Alpách, včetně použití skokanského můstku.“

Muž-koule se hromově zasměje.

„Byla to, abych to vyjádřil přesně,“ praví s úsměvem dr. Tóth, „specifická forma socialistické emigrace. Všechny až na jednu - i ti dva starci, a jednomu bylo osmdesát dva - jeli do Rakouska za dětmi, které si tam pro ně přijely v jednom případě až z Nové Guineje. Čekaly na ně u rakouské celnice a hned si je rozebraly, takže autokar jel dál prázdný. Zůstal jsem v něm pouze já a pak ještě jedna dáma, na kterou čekal bratr až v Linci. Ta celou cestu plakala, protože se musela vrátit. Původně měli na lyže jet s manželem, ale manžel se den před zájezdem těžce roznemohl a ona plakala, že bratra uvidí naposled. Bylo jí už sedmdesát osm, utratili všechny úspory a prodali i nábytek, aby si mohli koupit tu lyžařskou výzbroj a zaplatit výcvik. Než si na něco takového znova našetří, vzlykala, bude jí devadesát osm a manželovi sto pět. Ale to trochu předbíhám událostem,“ praví dr. Tóth a pokračuje. „Cestou na hranice ve mně sílil takový pocit, předtucha řekl bych, že mám něco udělat. Nevěděl jsem co, až jsme dojeli do Tábora, kde byla zastávka na oběd. Tam jsem si to uvědomil. Odešel jsem na záchod a vytrhal jsem ze zápisníku všechny stránky s adresami svých známých na Západě. Byla mezi nimi i adresa jedné mladé dámy, která v mojí historii, jak se později ukázalo, sehrála vlastně rozhodující úlohu a ještě sehraje.“

„Jak to - co to -?“ táže se zmateně entomolog.

„To myslím v tom smyslu, že se vbrzku stane mojí ženou.“

Muž-koule zaduní gratulaci, chvíli se spolu radujeme z vědcova štěstí. Pak vědec pokračuje: „Ukázalo se, že předtucha byla správná. Na hranicích nás totiž podrobili tak přísné prohlídce, že rozšroubovávali i lyžařské hole a na vybraných osobách provedli tak zvanou úplnou tělesnou prohlídku. Co to znamená, nebudu vzhledem k přítomnosti dam ani vysvětlovat. Jednoho pána a jednu dámu, manžely, po té prohlídce vrátili do Prahy. Pokoušeli se propašovat rodinnou fotografii v pozlaceném rámu z Antikvy a neměli na rám papíry. Dovedete si představit, k jakým scénám došlo.“

„Stáhnout kůži zaživa je málo!“ zařve muž-koule.

„I mně pečlivě prohlídli notýsek,“ pokračuje dr. Tóth, „ale nenašli nic závadného. A tak jsem se šťastně octl na druhé straně hraničních závor. Tam čekaly ty děti. Dovedete si opět představit, k jakým došlo scénám, když se děti těch nepoctivých manželů dozvěděly, co se stalo! Přijely si pro ně až z Ekvádoru.“

„Vyřezat kulky, vosmažit a nechat je to sežrat!“ řve muž-koule bez ohledu na přítomnost dam. Entomologova manželka smutně vrtí hlavou a dr. Tóth se distinguovaně napije kávy.

„A vy jste odtamtud odejel do Anglie, ano?“ zeptá se hostitelka.

„Ne hned,“ praví doktor. „Dojel jsem až do Alp do toho lyžařského střediska a odtamtud jsem zatelefonoval své snoubence, aby přijela za mnou. Bylo mi totiž líto nechat propadnout dva týdny krásné dovolené. Vilma tedy přijela a strávili jsme, abych tak řekl, jestli smím, jakousi předsvatební cestu -“

„I vy jeden!“ zahřmí muž-koule. „A skočil jste si?“ zahuláká. „Myslim z toho můstku?“

„To jsem si neskočil,“ usměje se dr. Tóth. „S bídou jsem zvládl základní prvky lyžařského umění. Ale zato jsme v rozhovorech s Vilmou vyřešili tu záhadu.“

„Jakou záhadu?“ ptá se hostitelka.

„Úvodníku v Rudém právu, který to všechno způsobil,“ praví dr. Tóth. „Nepravdivou zprávu o mém útěku poslal do Prahy kulturní atašé našeho londýnského vyslanectví, nějaký Čehyna. Zeptáte se jistě proč. Nu, z klasického důvodu. Žárlil na mě. Sám se pokoušel o Vilmu, ale neuspěl. Chtěl to tedy alespoň překazit mně.“

„Jak si to ale představoval?“ zeptá se profesor Abrahám. „Věděl přece, že zpráva je falešná -“

Dr. Tóth pokývá hlavou. „Znal svoje pappenheimské. Dospěl ke stejnému závěru jako nakonec já. Moje existence v Praze se dostane do rozporu s tvrzením Rudého práva a rozpor, předpokládal ten dobrák Čehyna, vyřeší strana ne tím, že by zveřejnila tiskovou opravu, ale prostě zrušením mé existence v Praze. Myslel si zkrátka, že mě, jak se říká, oddělaj, nebo alespoň dají do chládku.“

Žasneme, paní Abrahámová promluví za nás za všechny: „Jak jste se to všechno dozvěděl? To se ten pan Čehyna snad svěřil slečně Vilmě... z výčitek svědomí snad...?“

Dr. Tóth zavrtí hlavou.

„Čistá dedukce z faktů, milostivá,“ řekne. „Fakt číslo jedna: Čehyna byl do Vilmy zamilovaný a ona ho odmítla. Fakt číslo dvě: jakmile úvodník v Rudém právu vyšel, Čehyna požádal v Anglii o politický azyl. Fakt číslo tři: Sedláček na vnitru mi řekl, že zpráva o mém útěku přišla z londýnského vyslanectví. Dedukce: zprávu poslal Čehyna s úmyslem mě zničit a sám se pak zachránit odchodem do exilu.“

Celá společnost sedí chvíli mlčky, otřesena radikální ukázkou leninského myšlení. Potom opět vybuchne muž-koule a z obecného proklínání bolševismu silou několika set decibelů přejde k detailnímu proklínání všeho, co s bolševismem souvisí. Dostane se ke krajanům, kteří posílají do bolševické vlasti peníze přes Tuzex. Instituce se zastane hostitelka, která nedávno poslala přes Tuzex peníze na jakýsi švýcarský lék pro nemocnou dceru své sestřenice. Muž-koule prohlásí, že by raději nechal chcípnout vlastní matku, než by přispěl jediným centem do bolševické pokladny. Entomolog, aby odvedl řeč jinam, počne mluvit o novostavbě sokolovny, na kterou se sbíralo dvacet let, až stavbu nakonec umožnil štědrý dar továrníka Levena z Vancouveru.

To sem neměl míchat, neboť muž-koule se rozeřve:

„Taky pěkná svině!“

„No dovolte!“ zvolá hostitelka. „Vždyť je to takový vlastenec! Takový mecenáš!“

Rychle pohlédnu na pana Pohorského, jenž sedí mezi mnou a dr. Tóthem a který by se měl první ujmout obhajoby vrchního velitele vojsk. Kupodivu to neudělá a vypadá nervózně. Muž-koule se promění v hořící kulový blesk a řve k nezastavení:

„Dyť von ve svý fabrice vyrábí zařízení pro atómový ponorky, kerý je v Americe klasifikovaný jako top sýkret, a dodává to Sovětskýmu svazu! Syčák to je a sokolovnama si chce uchlácholit špatný svědomí! Krysa zrádcovská! I dyby navařil Atlantickej oceán drškový polívky pro dámskej bazár, pro mě je vyřízenej! Pro mě je to lump, syčák a velezrádce!“

Naslouchám tomu nadpřirozenému hlasu a obdivuji se síle přírody, jež jej vytvořila. Profesor Abrahám se pokusí obhájit Levena. Součástky pro sovětské ponorky jsou prý dodávány v rámci kanadských vládních dohod, ale muž-koule ho hravě přeřve. Jakýsi starší pán chce rovněž zasáhnout a řekne, že kdyby Levene takové státní zakázky odmítl, musel by asi zavřít továrnu, a protože v ní zaměstnává téměř výhradně naše lidi, přišlo by mnoho našich lidí o práci. Jenže muž-koule není materialista a přeřve i tyto přízemní argumenty. Nakonec zní pokojem pouze jeho tuří řev, skutečný zázrak stvoření, otřásá domem a my se krčíme, protože akustický efekt hlasu se blíží mučení vyzváněním.

Všimnu si pana Pohorského. Zešedl, zbělal, sedí s nohou v loužičce rozlitého kafe a noha se mu třese. Zželí se mi ho. Chudák Pohorský. Muž-koule mu v olympském hněvu rozbil zas jeden vlastenecký sen na cimprcampr.

Čest Práci, Danieli Josifoviči?

Taxem byl poprvé v zemi, kde zítra znamená včera, a to doslova. Je to tam krásné, lidi dovopravdy šťastný, a šici. Všude pořádek a načení, a zejména čistota. Tu, pravda, někde trošku až skoro přeháněj, vezmi si jen to, že například na veřejných toaletách je zakázáno házet do toalet použitý papíry, aby se nezašpinily (ty toalety). Na použité papíry jsou na každé toaletě koše a současně proti vomdlení vedle každýho koše automat, do kterého když vhodíš kopejku, vyfoukne to na tebe krásně voňavej duch Moskvy, takže nevomdlíš. Ten důmysl! Kurc und gůt, jak říkával pan Kleinenherr, je to tu tak dokonalý, že to už dál zdokonalovat ani snad nejde. Taky je tu děsná nuda.

Tou nudou bysme se tu asi byli bejvali ukousali, nebejt jedný český umělkyně, která vo sobě řiká, že je tvá bývalá přítelka, což ovšem o sobě může řikat vod dívadla skoro každá, včetně švadlen. Tato umělkyně však projevila přímo vynikající talent upadat do průserů, ačkoliv v týhle dokonalý zemi je něco takovýho vlastně neznámej pojem. Tady sou na sebe tak hodný, že se nikomu nemůže nic stát. Po tom posledním průseru ji poslali šupem do Prahy. Pro případ, že mluvila pravdu a byla tvojí přítelkou, tak aby sis jí s nějakejma jinejma nesplet, je to ňáká Honzlová Jana.

Sovětský svaz nás uvítal krásným zážitkem, jakoby vyskočivším z klasiků (ruské literatury, myslím; ne marksismu-leninismu). Cestou vlakem do Moskvy stavilo se naše divadélko pohostinsky v městečku Glogotsk v moskevské gubernii, a v sobotu popůldni si moje žena Janka usmyslila, že jí došel šampón, ačkoliv na večerní premiéře musí bejt našampónovaná. Taxem se vydal do Glogotsku za šampónem. Rozmarem urbanistického plánování stál náš hotel o samotě, asi dvě versty od nejzazšího předměstí Glogotsku. Kráčel jsem tedy přes tu široširou pláň a asi vpůli cesty potkám soudruha, a už z dálky jsem poznal, že kopejku na ty duchy Moskvy neměl. Ale neomdlel jsem, měl jsem ještě z letadla v aluminiovým pytlíku hadr namočenej v kolínský, a když jsem se dostal k soudruhovi na doslech, zeširoka jsem ho obešel a svou perfektní ruštinou jsem se tázal: „Kuda do Guma?“ Soudruh jenom ukázal palcem za sebe a pravil: „Sleduj můžikov!“, což jsem si vysvětlil tak, že ze všech stran budou do místního Gumu proudit soudruzi. A jak tak jdu a jdu, asi dvacet metrů od prvního stavení na nejzazším okraji města vidím najednou na zemi ležet mužíka v láptích. Přistoupil jsem k němu a ulekl jsem se, neb vypadal mrtvej. Ale když jsem se nad něho shýbl, poznal jsem, že pouze spí. Byl přisát k prázdné láhvi od vodky. Postál jsem nad ním... vypadal tak hezky, rusky, jako děťátko, když usne s mateřským prsem v hubince. Ovšem prs neměl. Kdyby byl měl v puse prs, bylo by to bejvalo na veřejnosti jenom nemravný. Takhle jsem ho musel, i když nerad, že vypadal tak nevinně, otaxírovat na smutnej pozůstatek minulosti, ačkoliv hezoučkej. Vypadal taky nejvejš na osmnáct, minulost nezažil. Byl to proto netypickej případ, neb tady s alkoholismem skoncovali. A jdu dál. Po chvíli spatřím opět mužíka, vyhlíží rovněž, že zesnul, a to vsedě. Seděl opřenej zády o kandelábr a vedle v pankejtě zas prázdná láhev od vodky. Rozhlédnu se. Další vleže o kus dál na schůdkách k domovním dvéřim, a zrovna přes něj z toho domu jde bábuška. Šlápne mu při tom na prsa, z mužíka vyjde pšouk, bábuška se lekne, druhou nohou šlápne na prázdnou láhev od vodky, upadne, udeří se hlavou o schod, a už leží vedle, a přes ně jde z domu soudruh se slepeckym psem. A jak jdu dál, všude mužíci, asi tak v dvacetimetrovejch rozestupech, každej s prázdnou lahví vedle sebe nebo přisátý a všichni jako jeden muž(ík) spěj, inu kázeň! To už mě to začalo zajímat víc než Jančinej šampón. Nu což! Šak má holka vlasy krásný, zrzavý, na co jí šampón? pomyslil jsem si, a místo do Gumu kráčel jsem álejí mužíků a uvažoval, jestli to snad nejni nějakej závod, štafetovej běh s vodkou či co. Či zda nezesnul soudruh předseda glogotské organizace strany a voni nepijou ze žalu. A protože v Sovětském svazu je všecko veliký a gigantický, ta usnuvší álej se klikatila ulicema dobrý tři versty. Všichni položený na zemi, všichni s láhvičkama po boku či přisátý. Pak jsem konečně uviděl jednoho, kterej eště neležel, ale právě si lehal, přisátej k láhvi. Dále jsem už začal potkávat soudruhy dosud při vědomí, vrávorali, avšak ukázněně, v pravidelných rozestupech, každý hlavu nazad, přisátej k láhvi. Čím dál jsem šel, tím byla hladina vodky v těch láhvích vejš a vejš, takže jsem logicky usoudil, že se blížim ke zdroji lihovin. Tak mě zaujalo studium této zvláštní stránky sovětského života, že jsem se zamyslil, a vrazil jsem do mužíka, který právě zuby vytahoval špunt z dosud nenačaté láhve. Kouknu na dvéře, odkud vyšel, a nad nima vidim velkej neonovej nápis U M. G jim nesvítilo.

V tom okamžiku jsem pochopil výzvu onoho soudruha, co neměl na duchy a asi ani na vodku: „Sleduj můžikov!“

Jak moudrý a sebeznalý lid!

Vejdu dovnitř do UMu pro ten šampón a dole v hale vidim kulatej pult a vevnitř v pultě dvě soudružky. Stojej tam po pás v rublech a k nim se z hlubin UMu táhne ukázněná fronta mužíků, každej v ruce připravený tři ruble, a každej když přistoupí k pultu, jedna soudružka mu ty ruble veme a hodi je pod sebe, druhá mu podá láhev, mužík uchopí špunt do zubů, to už k pultu přistupuje další, soudružka mu veme tři ruble, všechno v naprostym tichu a pořádku a bez vejtržností.

Jak šťastný, ukázněný lid!

Jo, ale chtěl jsem ti vlastně vyprávět to vo tý Honzlový to mi tak ty myšlínky těkaj z těch nezapomenutelnejch dojmů, zejména z krásně uchovanýho soudruha Lenína. U něj taky stojí fronta, ale tíž se to najde, protože ti, co odcházej, zůstávaj většinou při vědomí. Tak ta Honzlová, ta ti vyprávěla eště vo jiný a taky zajímavý frontě, mám vůbec dojem, krajánku, že von je to přímo ňákej charakteristickej rys socialistický společnosti, ty fronty, jako sou charakteristickej rys západní kapitalistický společnosti vodlidštěný dálnice jenom se samejma autama. Honzlová, aby si přivydělala, vzala ještě se dvěma jinejma umělkyněma kšeft do Rigy, to je v Lotyších, nebo jak se to menuje. Jely zpívat na takovou místní jejich Valpuržinou noc. Slavnost je to v podstatě tmářská, den letního slunovratu, aušak zároveň lidová, což se navzájem ruší, a je to teda z hlediska ideologickýho přípustný. A tam Honzlová zažila zvláštní příhodu. Povídala mi: ,Človeče, tam se snad sjela celá Riga i okolní gubernie. Na břehu Baltického moře mají amfiteátr, z jedný strany pódium, na něm jsme pěly voničky, na třech zbylejch stranách jim to lemujou borovice, který zpevňujou jednak pískový duny na břehu mořském, jednak ohraničujou amfiteátr. Jsou ale dost řídce od sebe, a to, jak se ukázalo, má zajímavý funkčně ideologický následky.‘ Ne že by Honzlová byla tak zdělaná, ta takový slovo, funkčně, pochytila vod jednoho architekta, co s nim měla známost, ten byl ale zlikvidovanej pro formalistickej funkcionalismus, neb chtěl do hlavy Stalina v průčelí budovy sekretariátu strany (komunistický, ne lidový), co ji projektoval pro Hradec Králové, umístit archiv kádrovejch materiálů. Následkem toho měla bejt dutá, a jeden soudruh to oprávněně vyložil nikolivěk funkčně, ale symbolicky, takže architekta vodkryli a dostal deset let. To druhý slovo, ideologický, pochytila zeu zduchu. ,A v tomhle amfiteátru,‘ vyprávělo mi děvče, ,jsme na podiu zpívaly voničky, ale to se ztrácelo, ač zesílený, ve zpěvu davu Lotyšů v hledišti. Ti zpívali proto, že si s sebou přivezli na zvláštních funkčně přizpůsobenejch vozech dlouhý kádě, vypadaly jak na močůvku, ale uvnitř měli pívo, dosti strašné,‘ pravila Honzlová, ,zato ho měli moc a k němu přikusovali ještě lepší, osobitej lotyšskej sejra. Tak sáli a sáli pod noční oblohou, světlou jak za polárním kruhem, tisíce nebo snad i miliony, jestli jich tolik je, Lotyšů a Lotyšek, mezi nimi ty vozy s káděma, u každýho kobylka ozdobená mašlema a čerstvejma větvičkama se zeleným listím. Kobylkám listí zřejmě chutnalo, vožíraly ho jedna z druhý, ale Lotyši, jak je ten strašnej mok rozmočil na měkko, furt odněkad nosili nový a nový zelený větvičky s čerstvým listím. Na pódiu se střídaly soubory, všechny sice profesionální, ale některý už tak starý, že na tančení kozáčka měli takový nízký sedačky na kolečkách, a z těch chlapci vyhazovali nohama, zřetelně artritickejma,‘ povídalo děvče, to zas měla vod jednoho medika, kterej když se na něj vykašlala, přihlásil se dobrovolně do Kóreje a tam se nakazil, ale žádným z nezávadnejch (ideově) parazitů, nýbrž jednou móc ošklivou, a navíc kosmopolitickou nemocí, jaxe tam patrně na Honzlovou snažil zabudnout. ,A víš,‘ poudala Honzlová, ,najednou mi něco začalo připadat divný. Jako by tam něco podstatnýho scházelo. Rozhlížím se, ale všechno tu je. Lidový profesionální soubory, masová účast, lid se po poctivý práci zaslouženě opíjí, krásná lidová výzdoba ze zelenejch větví a fáborů jako na těch kobylkách, fábory vlajou ze sloupů v nočním vánku - ale mně tu pořád něco nehraje, jako kdybys z marxismu vypustil soudruha Stalina,‘ povídalo děvče, voni v Moskvě teprv právě zasedali, a soudruh Stalin eště nebyl zasednutej. ,A potom,‘ praví Honzlová, ,No jo! Já to věděla! Kde jsou soudruzi ze stranickýho sekretariátu, že na to nedohlídli? Z toho se přeci musí vyvodit důsledky! Příslušný! Taková provokace!‘ Děvče jako by si to bralo vosobně, ouplně se navztekala. Povídá: ,Ikony! Nebyly tam nikde ikony přectavitelů! Takový přehlídnutí! Nebo snad zlej úmysl? Vydala jsem se je hledat, protože jsem nemohla uvěřit, že by takový lid, lotyšský, lidový, folkloristický, neměl rád své ruské představitele a nevzdal jim úctu, která jim náleží. Obešla jsem tedy celej amfiteátr, a krz borovičky na východní straně jsem prošla ven, a tam jsem si oddychla. Za borovičkama se prostírala zelená louka, širokánská, přehledná, a v bílé lotyšské noci dobře kontrolovatelná, a na jejím konci, asi tak dvě stě metrů od amfiteátru, se tyčila obrovská, ale óbrovská plakátovací deska, jako ty voči toho zkrachovanýho optika nad Krajinou popele ve Velkym Gatsby.‘ To zas děvče mělo vod jednoho překladatele americký literatury, kerej pak, blbec, místo aby se držel svýho kopyta, z nezřízený a protisocialistický ctižádostě napsal svůj vlastní román a musel kulivá osobnímu bezpečí emigrovat na Borneo, jak po ňom po ňom (tj. po tom románu po tom bejvalym překladateli) šli. ,Jenomže,‘ pravilo děvče, ,voči to nemělo. Byla to silueta, černá na zářně rudým pozadí, soudruh Lenin v provedení de luxe, i s čepicí vznášející se mu, rovněž v profilu, nad hlavou. Vypadalo to jako ty černý vystřihovaný vobrázky, co je kdysi lepívali na jarmarku na bílej papír pro celou rodinu, jenže to mělo nesrovnatelně krásnější rozměry. Tak mě to oslnilo,‘ pravila Honzlová, ,že jsem musela zavřít oči a soudruh Lenin mi vystoupil, v bílý siluetě na černým pozadí, za zavřenejma očima, a nechtěl zmiznout, tak jsem oči zas otevřela a koukám, přes širokánskou louku proudí neutuchající fronta Lotyšů k levýmu rohu siluety, a od pravýho rohu stejně neutuchající fronta zase zpátky k veselici. Napadlo mi, že mu tam chodí vzdávat hold, jako do mauzolea v Moskvě, a tak mě to chytlo u srdce, že jsem se zařadila, abych mu taky vzdala hold, a pomalu jsme postupovali. Všimla jsem si, že se na mě Lotyši nějak divně koukaj, ale připsala jsem to faktu, že ve světle polární noci vypadám téměř jako krasavice,‘ pravila skromně, neb vona je docela kusanec, i ve světle T-Clubu, kde se s ní obvykle scházim, aby to Janka nevěděla, ,ale pak jsem si taky všimla, že v obouch frontách kam mi oko dohlédlo, jsem byla jediná ženská, a to mi přišlo ideologicky dost překvapivý, neboť soudružky bejvaj nadšenější než soudruzi. Jeden Lotyš za mnou mě taky oslovil, lotyšsky, to já neumim, tak jsem mu odpověděla rusky, a tomu asi nerozuměl zase on, poněvadž zmlk, a nikdo už mě neoslovil. No, Klégře,‘ pravila Honzlová, vona mi tak řiká, nevim proč, ,až jsem se konečně dostala na roh siluety a čekala jsem, že je uvidím, jak z druhý strany procházej Lotyši s obnaženou hlavou. Jo, tůdle!‘ pravila. ,Co jsem na tý druhý straně viděla, ti jen opíšu, neboť jsem ještě dáma, i když zpěvačka, a dobře vychovaná. Hlavu tam Lotyši neobnažovali, ale jinou část těla, specificky muž skou,‘ to má zas vod jednoho filosofa, co jí tak dlouho vykládal vo metafysickejch pravdách života, až jí to otrávilo, ,a proč, to ti taky neřeknu naplno, ty už si to, počítám, domyslíš. Oni ty borovičky byly příliš řídko vod sebe, za nima se schovat nešlo, a piva bylo moc.‘ Z toho vidíš, jaká je Honzlová opravdu jemná dáma, a jak ty lotyšský architekti si vzali k srdci heslo, že každý hospodářem na svém pracovišti. Voni totiž tam nevystavěli veřejný záchodky, páč předem počítali, že stejně dobře poslouží ta plocha za soudruhem Leninem, takže ji funkčně a zároveň ideologicky využili a ušetřili státu. Jo, a že se na Honzlovou dívali tak divně, to ne kvůli její ženský kráse, i dyž to taky, ale ponivač pro soudružky tam měli siluetu Stalina na západní straně amfiteátru, krz borovičky.

Jak šetrný, funkční lid!

A že sem teda u toho našeho děvčete, zajímavýho. Musim ti říct, že se nám ti zamilovala! Chyt se na ní jeden vopravdu krááásnej muskej (jak se vyjádřila moje Janka), něco mezi Jesenínem a s. Chruščovem, že vedle něj se její dívčí půvab direktně ztrácel, ačkoliv je to taková sexbomba, že když se na ní podívám, musim pak hodinu snášet Jančiný výčitky, neb se na ní nedokážu podívat jinak než s hříšnou žádostí v oku. A byl to šlechtic! Velkovévoda! Ovšem, ten titul mu v SSSR neuznávaj, ovšem právem dědičným mu patří, a mám úplně jistej dojem, že ta Honzlová se na něj chytla hlavně krz ten titul, neb na mužskou krásu vona vůbec nedá. Na mě se ani nepodívá.

No, chodila, děvče, jako ve snu, a kudy chodila, tudy vyprávěla, že jí ten velkovévoda tak miluje, že je kvůli ní ochotnej využít rovnoprávnosti pohlaví a odstěhovat se s ní ze Sovětského svazu do Prahy! Představ si to! Opustit SSSR! Taková láska!

Úplně nevyjádřitelná.

Ale měla s nim, děvče, trampoty. Nejdřív jí zajistil milicionář, když se na černym trhu pokoušela prodat své prádélko, aby velkovévodovi mohla v GUMu koupit bobří kožíšek. To dostala první varování. Pak děžurná plným právem ve dvě v noci odemkla dveře jejího pokoje a našla jí v posteli s velkovévodou, ačkoliv to u ní (děžurné) neohlásila. Taková nemorálnost! Přišlo druhé varování. Nu, a do třetice všeho zlého, jak se líčila na rande s velkovévodou, spadly jí kleště na řasy do klozetu! Šmátrala tam po nich a nahmátla něco tvrdýho. Chtěla to vytáhnout, ale vono to tam bylo připevněný, tak za to vzala, až to utrhla. A neuhod bys co to bylo!

Že ne?

Mikrofón!

Proč tam byl, to nevim. Ale jak znám dokonalost sovětské techniky, jistě tam nebyl jen tak. Janka tvrdí, že kvůli hostům. Že jsou propojený na ordinaci hotelového lékaře, aby hned věděl, na který pokoj poslat projímadlo, a na který živočišné uhlí.

Samozřejmě, co je moc, to už je moc. Přiletěla děžurnája, Honzlovou místo na rande odvedli na KGB (to je Cestovní kancelář, hlavně pořádá zájezdy Za krásami Sibiře) a odtamtud jí poslali šupem do Prahy, pro svévolné poškozování hotelovýho zařízení, které je majetkem všeho lidu. Dobře jí tak! Taky musí za všechno hned škubat, ženská nedočkavá!

Velkovévoda zůstal v Moskvě, ale sotva Honzlová skončila v šupu, zamiloval se znovu, a to do Troníčkové, parukářky. To je ta, co má levou nohu kratší, ale zato pravý rameno vejš. Opět prý je ochoten odstěhovat se s Troníčkovou do Prahy. Přectav si to! Jen si to přectav!! Odstěhovat se ze Sovětskýho svazu!!!

Obávám se, že Honzlový to zlomí srdce, až je uvidí na Trafouši. Měl bys udělat ten dobrej skutek a utěšit jí. Anebo, jestli jich máš moc, třeba bys jí mohl nějak šikovně přehrát mně, ale aby se to Janka nedověděla. Z kamaráčoftu bych ti píchnul.

Poslední den večer byla recepce, při níž se národní umělec Obrazcev tak zobrazil, že upad hubou do kaviáru a málem se v něm udusil. Naštěstí ho zůstalo dost, takže jsem v noci dostal silný opak zácpy. Ale třebaže jsem seděl na klozetě, hotelový lékař mi žádné živočišné uhlí neposlal. Ráno jsme letěli do Prahy, a já celej let doslova prosral, takže z tůčka znám jen nepatrnej kousek interiéru.

Čímž končím a nabádám tě: Jeď do Sovětského svazu! Já drugoj takoj strany něznáju, a ty taky ne!

Tvůj

Vratislav Čeňkovič

P. S. Ten šampón jsem v Glogotsku sehnal. Janka má po něm vlasy růžový, modře kropenatý.

A ještě jedno P. S.

Ptáš se, proč z tý strany nevystoupim. Částečně z posranosti a abych nepřišel vo kšefty, částečně z upřímnýho přesvědčení, že ta naše nedokonalá společnost se dá vylepšit, aby byla jako sovětská, jenom krz stranu, a tak v tý straně musej zůstat takový lidi jako já, který se nedaj ničim zaslepit a jasně viděj, jak je to v Sovětskym svazu krásný, a tak ho milujou a ctěj, že z oucty k němu by si vůbec nedovolili ho doma napodobovat.

A eště P. S. Teď už nevim, co to mělo bejt.

A ještě jedno P. S.

Jo, pozdravuje tě Máňa Dreslerová. Seš prej pěknej, že se nikdy nestavíš. Jestli se prej bojíš, tak se prej nemusíš, Franta už je usedlej (prej) a každý pondělí, středu a pátek vod osmi do jedenácti (ne prej: jistě, řiká Máňa) chodí na pívo a na mariáš do Berana a Máňa je sama doma jen s cerou, kerou eventuálně může poslat pro vostrou vodu do Bílovsi.

A ještě jedno P. S., definitývně poslední:

To předchozí P. S. jsem napsal, až dyž Janka tenhle dopis, jak jest jejím dobrým zvykem zcensurovala po stránce mravnostní. Vona by mi takovýhle nemravnosti nedovolila ti psát.

P. P. P. P. S. (Prej se to správně píše takhle, řiká Janka ((dcera, ne žena; vona eště nerozumí vo co de)). Máně to furt sluší. Asi je to ale ňáká organická vada, ponivač přece jinak každej stárne.

P. P. P. P. P. P. S. Nebo je možná Máňa nesmrtelná.

Vysvětlete nám to!

Skoro se setmělo. Na horizontu jezera svítá podivuhodně jasný, běložlutý a velice studený pruh oblohy, jaká je vidět pouze nad tímto divokým a bezpečným kontinentem. Odděluje tmavošedou vodu od černošedého mraku nad námi. Na jihu už začal světélkovat neviditelný Rochester americkou iluminací.

„Je to těžké,“ pravím. „Člověk je neschopen spokojenosti. Asi jeho nejlepší, a proto snad nejlidštější vlastnost.“

„Proč ale nebojují? Není to snad tím, že jsou spokojeni?“ pošklebuje se mi Hakim.

Je to těžké, Hakime. Nejenom chlebem, ale hlavně chlebem. Má exempla by pro tebe byla příliš subtilní, existuješ dosud v černobílém světě. Nejenom chlebem, ale převážně chlebem. Nesmírná, krutá darwinovská nespravedlnost přírody, znovu přijatá za princip společnosti, bolí jen ty, jež zasáhne. Bolí jen ty, jež bolí - a několik málo těch, kteří nejenom chlebem. Ale říct to Hakimovi - nebo Sugar Schwarzové? Její kroužek pro studium marxismu pěstuje hegeliánství, nikoli storytelling. Pohlédnu kulatým okénkem na ledově jasný horizont. Jak v noci zazněl telefon - ale já už se ho nebojím. Už dávno ne. Pan spisovatel Smiřický? Ano. Tady Lída Lewisová. Mám vás pozdravovat od pana Ptáka. Legitimuje se: Vdaná za Američana, může tedy volně jezdit sem tam. Jiná pošetilá distinkce, kterou nepochopíš, Sugar. Odejdeš-li sama, jsi zrádce. Prokurvíš-li se, nejsi. To jsem si říkal ze vzteku, v té chvíli jsem byl marxista. Nevyjadřoval jsem jedinečnost případu Lídy Lewisové, ale obecnost právního jevu. Tak tedy: paní Lewisová. Co dělá Pták? Už je zase všechno v pořádku. Už mají zase peníze. I Koťák. A texty jim ani moc necenzurujou, stačí, když nejsou moc ponurý. Už je zas všechno dobrý. A co Marta, ptám se. Která Marta? No Marta. Jo Marta! No ta je vyřízená, praví Lída Lewisová. Ta si neškrtne. Takže už je zas všechno v pořádku, říkám s neodpustitelnou (odpustitelnou) jízlivostí a zavěšuji telefon, umlčuju lákavý pražský hlásek, nyní ze Santa Monica v Kalifornii. Jestlipak taky seděla toho dne u sochy upáleného světce a přísahala, že nikdy? Ale to už je sedm let. Lhostejnost, naše matka, naše spása, naše zkáza. Tak Marta už si ani nevrzne.

A co má bejt?

Nevím tedy? Vím, Hakime. Není to tak těžké. Je to jednoduchý sociologický vzoreček. Statistická většina bojuje pouze za více chleba. Statistická menšina taky za více nechleba. Tak to platí i ve společnosti, jež dosud anachronicky přežívá na tomto divokém kontinentě a kde kromě nevyléčitelných chorob není už nic nebezpečné. Nic. Kdo by se bál prezidenta?

V tamté společnosti?

Exempla?

Přicházely zázračné roky. Jednou se v redakci mluvilo o páscích, o chuligánech, co dělat, aby nebyli, nebo nebyli takoví, jací jsou. Převychovat je? Dát jim jejich muziku a muzikou je získat? (Já ale vždycky myslel, že jich je třeba takových, jací jsou: jsou bakterie v tlustém střevě, jsou štiky v rybníce. Jenže zázračné roky teprve přicházely, nechával jsem si to pro sebe.) Vzadu v rohu seděl mlčící návštěvník, dramatik Kách. Mlčel, a když marxisté dospěli až k teoriím dr. Stříže, jenž v polepšovně na Dobříši zaváděl systém důvěry, Kách se ozval: „Tak poslouchám a žasnu, soudruzi! Jakýpak problém? Jakýpak systém důvěry? Těsně před válkou měli v Moskvě podobný problém. Stiljagi. Tak soudruh Stalin nařídil: Sebrat! A na Sibiř! A bylo po stiljagách.“ Na chvíli to marxistům vzalo řeč, pak se však znovu rozdiskutovali. Přicházela zázračná léta. Generálské řešení se jim už nezamlouvalo.

Ale taková jsou řešení v tamté společnosti.

Víš, kdo byl Chrůma, Sugar? Jak bys mohla. Nedávnos říkala u lanče: Ať je to jak chce, jedno se Fidelovi přiznat musí: zbavil Kubu mafie. My se jí zbavit nemůžeme.

Exemplum:

Chrůma, nafouklý hrdostí, mě přemluvil, abych šel k nim. Chtěl mi ho ukázat. Slezli jsme po prádelních schodech do suterénu, v kuchyni seděl maličký tatík, pokašlával, pruhovaný svetr, nožky v pardálích botkách položené na stole jako Amerikán. „Se právě vrátil z lochu!“ zašeptal mi hrdě Chrůma. „Si zrovna vodseděl dvacátej trest!“ Pan Chrůma senior byl kasař z povolání. Spíš z přesvědčení, protože řemeslo zřejmě nevynášelo. Koukal jsem po vlhké, páry plné kuchyni, v rozích rašila houba. Chrůma v příliš velkém obleku od Masarykovy so ciální péče s úctou hleděl na maličkého pardála, jemuž pod povytaženými kalhotami svítila bílá lýtka. Tak mi uvíz ve zraku paměti. Jeho nekrolog? Skončil rychle a hladce, jako tví bratranci, Sugar. Jenže neoplakáván rabíny, neuváděn v seznamech národních mučedníků. V nich by uváděl v rozpaky skutečné vlastence. Výkonná byrokracie tamté diktatury vymyslela méně známé Endlösung a přes noc nebylo kasařů. Zmizeli v propadlišti. V Bergen Belsenu, v Buchenwaldu, v Dachau... čeho se předmnichovská republika nemohla zbavit... najednou nebylo zločinnosti. Bylo jen gestapo.

Mají to v krvi. V nervech. V podvědomí, Hakime. Proto se nebouří. Namísto Cyrila a Metoděje stojí dnes na střeše katedrály pohanští bozi Bach a Majzl.

Odtrhnu zrak od oceli nad krajem Chingachgookovým.

„Češi jsou divný národ,“ říkám Hakimovi. „Ale nejsou naivní. Jsou jako senná rýma potlačená dekondžestantem. Sotva se přestanou brát pilulky, rýma propukne se vší razancí. To jsou Češi. Jejich druhá revoluce -“

„Co myslíte druhou revolucí?“ táže se Irena, mezi obočím slušivý symptom přemýšlení.

„Ta z roku osmašedesátého,“ říkám. Hakim má už zase výraz opovržlivého vševěda. „Češi jsou legrační národ. Nevděčný národ. Kdo je nakrmí chlebem, nesklidí dík. Sotva zapomene vzít dekondžestant...“ Revolution for the fun of it. Ale možná že si to jen namlouváme. Možná že druhá revoluce je jenom kontrarevoluce a že svobodu je dobré nahradit policejním pořádkem, který v lidském vědomí promění časem byrokratická nařízení v přírodní zákony. „Člověk bude svobodný, protože se nebude snažit být svobodný. Provede dialektický skok od Engelse k Epiktétovi... Nechtějte, aby se všechno dělo, jak vy chcete, otroci, ale chtějte, aby se všechno dálo tak, jak se to skutečně děje, a budete svobodní...“ Opět zabloudím zrakem k divoce svobodnému kraji kolem tohoto jezera, ocel horizontu už ozdobily hvězdy, snad je lpění na svobodě opravdu jenom atavismus. I nekompromisní lpění na umělecké svobodě. Snad je spíš výrazem malého než velkého talentu... snad je velký talent schopen epiktétovského skoku do říše svobody... myslím na Shakespeara lhostejného k osudu Essexově, ke kruťárnám profesio nálně vládnoucí královny. Na Nabala, jenž nyní ve svém krajském městě, stranou příliš kompromitabilní Prahy, přepisuje ságu z černé do bílé, z moll do dur, ze záporu do kladu, se stále stejnou technickou bravurou. „Von je sám takovej křeček,“ řekla mi Lída Lewisová. Naštěstí se domnívala, že došlo k poruše na telefonu, a zazvonila znova, setkal jsem se s ní potom v kavárně Marika. „Zjistil, že je v láhvi a že je marný chtít se z ní dostat. Tak prostě místo po poli pobíhá v láhvi. Ale na to, že je to v láhvi, na to pobíhá pořád moc pěkně! Představte si, jak by asi pobíhal, kdyby ho zas pustili na pole!“... Ano, taky si to myslím. Že by pobíhal krásně. Jestliže jim jen jednou zalže, nebudou už o něj stát. Jako všechny bonmoty, jenom polopravda. Nebo snad platí jen pro tento divoký kontinent? Spisovatel je ten, kdo píše. Ne ten, kdo mlčí. Bonmot platný pro temten kontinent? A nejsou snad čtenáři, hlasující jakkoliv kdykoliv pro cokoliv, a co má bejt? něco jako porculánový filtr, který z knihy napsané v láhvi automaticky odfiltruje, co do ní nepatří? Který bezpečně oddělí víno pro čtenáře od vína pro bohy? Jasné hvězdy září na západní obloze. Velikost talentu nepřímo úměrná hlasitému volání po svobodě. Shakespeare mlčící k svinstvům své doby. Pak je tu ale Kafka a jeho Milena, která napsala: Musel umřít, protože neuměl dělat kompromisy a uchylovat se jako jiní k intelektuálním podvodům... Jenomže to je pouhá Milenina hypotéza. Kafka umřel proto, že měl tuberkulózu. K intelektuálním podvodům se neuchýlil, neboť nikdy nebyl v láhvi... Probudím se ze svého proudu vědomí. Kde jsem to byl? „...takže člověk bude svobodný, protože se nebude snažit být svobodný. Bude svobodný jako plaz, který se nepokouší létat, jenom se plazí, v prachu a špíně -“

„But Sir!“

Milý, zwhiskovaný hlásek mé Wendy. Hlásí se na jachtě jako na koleji.

„Yes?“

„Birds DID develop from LIZARDS!“ vykřikuje Wendy. „I take Science 203: Introduction to Paleontology,“ těžce dovysloví dlouhé slovo. „Existovala taková ještěrka - ornito something -“

„Ornitosuchus!“ překvapivě jí pomůže Bellissimmo. Asi taky bere Přírodní vědy 203.

„Jo. Ornito - something. Ty skákaly z větve na větev, až jim vyrostly péra na zadečku.“ Tak Wendy vstoupila do vědomí jedna z velkých formulací věd. „A stal se z nich první pták -“ S důvěrou se obrátí na Bellissimma a Bellissimmo, patrně čerstvě našprtaný na nějaký test, plynně: „Archeopteryx!“

Ach, Wendy!

Jako už mockrát cítím k malé Irish girl vděčnost. Snad nám tehdy v tom roce začala rašit péra na zadečkách

- Už je pozdě. Vítr se uklidnil. Svenssonovic jachta se přestala kymácet, jenom se houpá, tiše klouže k molu. Je tma, obrovské zářící včelíny dauntaunu jako luxusní majáky divoké civilizace. Kapitán bezpečně přistál, loučíme se. Bellissimmo a Vicky zmizí směrem k tomu svítícímu akváriu, mizí i Wendy po Hakimově boku. Good night, Miss Svensson, říká najatý námořník a mizí kolem nás. My pomalu jdeme k parkovišti.

Za rohem se Irena zastaví.

„Let’s wait here till he can’t see us.“

Čekáme. Irena v lesklém kožíšku s bobřím lemováním přes námořnický kostým.

„Ty chceš zpátky?“ ptám se.

„Ty nechceš?“

Naprosto jasně mi už tyká, ačkoliv to v angličtině neexistuje. Situace je opět z hollywoodského filmu. Splněný sen starého profesora. A co má bejt? Když už je na to pozdě, splní se skoro všechny sny.

Jachta se nepatrně, lákavě houpe, dutě tepe nárazníkem do mola. Zní to jak tamtam, jako akustický efekt z dobře promyšleného scénáře. Stožár se kývá jak obrácené kyvadlo, jak ukazovátko vybírající mezi hvězdami tu... kterou? Přirozeně tu nejkrásnější

„I do,“ říkám Ireně Svenssonové.

A ona otevírá dveře kajuty.

Strašlivé řvaní z amplionů ve všech koutech ratejny. I v tomhle nejzazším, kam jsem se uchýlil před německými decibely, jež vyrábí Hučel a jeho česká kapela, navlečená do plastikových koženek a tyrolských nátepniček. Hučel dokonce i zpívá, a jako tolik muzikantů má schopnost věrně napodobit jakýkoliv jazyk a žádný se pořádně nenaučit. Zpívá tedy líp, než by to uměli všichni Bavoráci, co tu kolem mávají tupláky do rytmu:

Vor der Kaserne, vor dem großen Tor

Bavoráci radostně slzí do piva, tu a tam se býčím hlasem některý připojí, vzpomínka na zašlý čas

stand eine Laterne, und steht sie noch davor. So voll’n wir uns da wiederseh’n

Určitě. Paní s tuplákem jsem už někde viděl. Mává, zpívá, mohutná, ne tlustá, jenom mohutná Němka v zeleně lemovaném dirndlu, na nazrzlých vlasech tyrolský tralalák, mává tuplákem, zpívá:

bei der Laterne woll’n wir steh’n...

Píseň jí prostupuje, prosvětluje, odkládá z ní přebytečné kilogramy. Náhle je z ní buclatá, krevnatá německá Mädl, Mädl v uniformě Bund der deutschen Mädls

Wie einst

„Entschuldigung - sind Sie nicht Ilse Seliger? Aus Kosteletz?“

Vybledlá německá očka se na mě zaostří, pak se počnou prodírat pralesem času nazpátek, nazpátek...

„Ježišmarjá! Ježišmarjá, ty seš Smiřickej! Saxofónist Smiřickej!“

„Ego sum,“ pravím, „et amavi te, puella -“

„Halts Maul, du -“ záprstní kůstky mé pravice málem utrpí úraz. Snad trest za tu lež. Snad je opravdu rozdrtila. A přitom to byla jenom pia fraus

„Na ja,“ vzdychá potom Ilse Seliger, provdaná Schröder. „Na toho se pamatuju. Sehr gut. Jezdila za nim ňáká Frau Ge neral von Kater, která měla muže na frontě. Taky pěkná štětka. Kdepak je asi toho konec?“

Přirozeně, vzpomínáme na lidi té ukončené kapitoly světa, jehož jsme byli součástkami. Až je proberem, povíme si své life stories. Zdá se mi, že mohutnou Ilsu skutečně miluju, ačkoliv když mě v tamté kapitole školila v kupé cestou do Jaroměře, upřímně jsem ji nenáviděl.

„Nevim, jestli to byla taková štětka,“ pravím. „Jezdila mezi Paříží, Berlínem, Vídní, kam se jí zachtělo. Mám dojem, že Uippeltovi dělala spojku. Uippelt byl špión.“

Úžasem Ilse otevře hubičku v masité tváři:

„Uippelt? Dyť ten byl tak echt deutsch!“

„Z jistýho hlediska vzato to byl zrádce,“ pravím zkoumavě. Očka nad hubičkou na mě stejně zkoumavě pohlédnou:

„Řekni rovnou z mýho, ne?“

„A ne?“

„Z mýho tehdejšího hlediska jo.“

„A z dnešního?“

„Schau mal hier,“ praví Ilse, zarazí se, zaposlouchá se do Hučelova hlasu, jenž se dere z předimenzovaných reproduktorů, vztyčí masitý prstík, jako by chtěla upozornit na písničku. Ach tak. Rozumím. Zvláštní věc, jak v mém životě písničky tolikrát odpověděly na velké otázky života. Snad častěji než knihy, než moudří muži. Croonerovská moudrost tedy odpovídá za Ilsu:

„Es geht alles vorüber, es geht, alles vorbei...“

Torontská Umpapa je koncentrát nostalgie.

„Pamatuješ, jak sme spolu jeli vlakem do Jaroměře?“ ptám se, tónem přiměřeným té nostalgii.

„ Na ja,“ praví Ilse. „Tys mě tehdá asi musel milovat, was?“

„To sem tě teda miloval,“ povídám. „Měl sem z tebe strach.“

„Tos nemusel,“ Ilsa mi položí dlaň na hřbet ruky. „Já sem byla teda ein Ideologe, to jo. Ale práskač sem nebyla.“

„Jenomže to sem nemoh vědět,“ říkám. „Tak sem se tě bál.“

Ilse vzdychne, sejme ruku z mé ruky a chopí se tupláku. „ Die Welt ist ein toller Platz. Já si pro svou dívčí pitomost vybrala teda tu pravou vášeň. Ale věř mi, Daniel,“ znovu mi položí ruku na hřbet mojí ruky. „Wi e sagt man das? Já po vojně šla krz sebe. Nepřipomínej mi to. Já ale tehdá fakt neměla tušení, co se děje. Ty mi to nevěříš, viď?“

Pohlédnu jí do očí. Hledí na mě, dobrácky, upřímně. Ale řeknu:

„Řekněme: nevědělas to přesně a jistě a v zásaděs s tim souhlasila.“

Sklopí oči.

„Verzeihung. Máš pravdu.“

„To nic. To je normálka,“ říkám. „Dokud se naše zkušenost pohybuje v oblasti teorie, chováme se, paradoxně, jak zvířata. Teprve když si čichnem ke krvi, udělá se nám špatně jako lidem.“

„Já si teda čuchla,“ Ilsa vzdychne. „Naši grupu chytli Amerikáni a začerstva nám ukázali Buchenwald.“

„Nepřipomínej si to. Das ist long ago vorüber.“

„V jednom smyslu. Ale tak vo tom nebudem mluvit, ein verstanden? Co se tedy stalo s Uippeltem?“

„Nach jedem Dezember, kommt immer ein Mai...“

S Uippeltem. Vzpomínám na ten den v máji, jak jsem šel s Irenou...

„Zabili ho.“

„Gestapo?“

„Něco na ten způsob,“ říkám... sabotáž. Uippelt, moje heroická pochůzka v Praze, všechno se mi v euforii májových dnů vykouřilo z hlavy, vedle Ireny a v bezpečí po válce jsem na takové věci nemyslel, obzvlášť ne v té chvíli, neboť jsme spěchali do biografu na Zasněženou romanci, první pozdrav světa mých snů. V biografu na nás sice měl čekat Zdeněk, ale i tak. Cestou jsem ji měl jenom pro sebe. Šla v hezkých letních šatech, hladce odrážela důmyslnou baráž mých svůdných slov, a náhle pravila mimo kontext:

„Diž! Vedou kolouše!“

Vedli. Hošíci v uniformách afrikakorpsu s páskama na rukávech, na nich veliká RG. V první řadě tlustý Velcl, jemu patřil sklad, který zdemoloval Přema, ale přesto ho tenkrát nezavřeli. Kšeftoval s Němci. Asi na něho někdo něco věděl, nebo naopak nevěděl. Vedle něho Gerta Ceehová a po jejím boku bývalý verkšuc Eisler. Všichni byli ostříháni dohola, ale jediná Gerta, nejvyšší z toho trojlístku, se tvářila zpupně. Velcl brečel. Eisler pochodoval ve svědomitém pozoru, ve tváři výraz, jako by čekal, odkud přilítne facka. Za nimi v dalších trojstupech další oholenci, chlapi i ženské, v podivném unisexu revoluce. Rozpoznal jsem dr. Seelicha, který těžce napadal na jednu nohu, a inženýra Záviše, jenž byl hezoun i s holou kebulí. Ballon tam nebyl, ten se zdejchnul. Ale v předposledním trojstupu kráčel Uippelt a bez cvikru vypadal jak prasátko. Oholili mu jenom půlku hitlerovského knírku. Rabgardovský žertíček. A ze mě vylítlo:

„Ten tam nepatří!“

„Myslíš Záviš?“ otázala se trošku unyle Irena.

„Ne. Ten s tou polovinou knírku, Uippelt.“

„To je přeci Němec!“

„Je. Ale von -“

Vyklopil jsem překotně svou hrdinskou story. Irena byla velmi uvědomělá vlastenka. Zaujalo ji to.

„Danny! To jim ale hned musíš jít říct!“

„Komu?“

„No na radnici. Dyť to je přehmat!“

„Já jim to řeknu.“

„Tak di!“

„Teď? Hned?“

„Jasně že hned! Tady trpí nevinnej!“

„Já tam dojdu zejtra, Ireno.“

Zastavila se a přeměřila mě kávovýma očima velmi přísně:

„Žádný zejtra! Teď hned! Ty seš teda! Klidně bys nechal trpět nevinnýho -“

„Dyť bych zmeškal ten biák!“

Připadalo mi to jako pádný argument, ne však Ireně. Rozlítila se:

„Okamžitě pudeš na radnici! Jinak s tebou už nikdy do žádnýho biáku nejdu!“

„Tak aspoň až po biáku!“

„Řekla sem hned!“

Otočila se a rychlým krokem uraženě kráčela k biografu. Klusal jsem za ní jak kňučící pejsek. Brzo mi však došlo, že v roli kňučícího pejska nemám naději. Zastavil jsem se a zavolal jsem za ní:

„Tak já du, Ireno -“

Ani se neohlédla, jen řekla:

„Tak di. Po biáku se sejdem v Beranu.“

No jo.

Tak jsem zas jednou šel.

Někde v útrobách radnice byl snad pan starosta nebo předseda národního výboru, nebo jak si říkal, ale vypadalo to tam spíš jako v kasárnách. Kluci v afrikakorpsech si hráli na válku a dokonce vystavovali pasíršajny, které mě nakonec zavedly k panu Pytlíkovi. To ještě otec nepřinesl domů deník Herr Dirigenta Zillingera. V plné důvěře jsem tedy panu Pytlíkovi oznámil, že mezi kolaboranty došlo k přehmatu a revoluční gardě se podařilo zatknout odbojového hrdinu. Vylíčil jsem mu též svou konspirační pochůzku v Praze a on se mě logicky zeptal, jak jsem se vlastně dal s Uippeltem dohromady. Takže bylo co vyprávět. Ne že bych se nějak bránil: s chutí jsem vyprávěl o sabotáži, a jak se o ní Uippelt dozvěděl.

„Kdo na něj byl eště napojenej?“ otázal se pan Pytlík přísně, jako kdybych byl u výslechu. Podíval jsem se na rudou hvězdu. Nosili je rudoarmějci na čepicích, ale on ji měl v klopě. Divně mi zatrnulo.

„Já nevim. Vo jinejch mi neřek a já se neptal. Líp je moc nevědět.“

Pan Pytlík souhlasně kývl.

„A ani netušíš, kdo v tom ještě moh bejt?“

„Myslel jsem si, že mistr Vachoušek. Uippelt tvrdil, že ne a že Vachouška zatkli kvůli těm křížum.“

„A bylo to proto?“

„Já nevim. Von se eště nevrátil. Nevíte, co s nim je?“

„Nevíme,“ řekl pan Pytlík. „Ale to, že ti Uippelt řek, že v tom nebyl, ještě nic neznamená. Moh to jen zatloukat.“

„To je fakt,“ řekl jsem. „Třeba by to Vachoušek moh dosvědčit, jestli se vrátí.“

„Co dosvědčit?“ zeptal se pan Pytlík ostře.

„No že Uippelt byl v odboji.“

„Jo to. No to si ověříme.“

„Vy ho nepustíte?“

Pan Pytlík se usmál.

„To nejde tak snadno. Musíme si ověřit, cos nám pověděl.“

„Ale jak? Vo tom nikdo neví než já a von. Leda počkejte. Řek sem to eště Skočdopolovi -“

„To je -“

„Co má jeho otec trafiku. Ten legionář. Skočdopole byl taky činnej ve vodboji.“

„Ale tomus to jen řek? Ten s Uippeltem v přímym styku nebyl?“

Připustil jsem, že ne, a pan Pytlík prohlásil, že to nestačí. Napad mi neznámý v Praze, jemuž jsem předal obálku, a pan Pytlík si zapsal jeho adresu a vstal:

„To je lepší typ. Jak bude spojení s Prahou, tak si to ověříme.“

Vstal jsem taky.

„A - zatim ho necháte sedět?“

„To sou závažný věci, cos mi sdělil,“ pravil pan Pytlík. „To se musí pořádně prověřit.“

To slovo jsem slyšel poprvé. Řekl jsem:

„Nešlo by pustit ho na - čestný slovo?“

„Němce?“ podivil se přísně pan Pytlík.

„No né - třeba že já bych dal čestný slovo. Myslim - že bych se za něj zaručil jako -“

„Za Němce?“ podivil se pan Pytlík ještě přísněji.

„No já to vim jistě, že dělal pro nás. Vy mi samozřejmě nemusíte věřit, ale já to vim na beton.“

Pan Pytlík mi otcovsky položil ruku kolem ramen a pomalu mě vyváděl z kanceláře:

„Podívej, já věřim, že to myslíš poctivě. Ale seš eště mladej. Nemáš zdání, jak se lidi dokážou přetvařovat.“

To jsem tedy neměl. Šel jsem do Berana a tam jsem zažil jedno ze svých četných trpkých zklamání, protože Irena se neobjevila. Asi ji Zdeněk přemluvil, aby se šla z biásku k němu miliskovat. Čekal jsem v Beranu, až bylo jisté, že je po všem. Pak jsem se ještě chvíli flákal po Jiráskově třídě a pak jsem šel spát.

V noci se mi zdálo o Uippeltovi a o Ireně. Irena mi vyčítala, že jsem nic neudělal, ačkoliv jsem udělal, co jsem moh. Nebo bych moh víc? Začly mě hlodat výčitky svědomí. Hned brzo ráno jsem šel ke staré Hyčmanově přádelně, kde věznili kolaboranty. Dorazil jsem tam před šestou. U brány stál na stráži Ponykl s automatem a v afrikakorpsu.

„Potřebuju mluvit s jednim koloušem,“ řekl jsem, když mi pateticky zastoupil cestu a namířil na mě automatem.

„To je zakázaný.“

„Von je tam ale vomylem. Já mu to du dosvědčit.“

„Nežvaň, čéče! Nikdo tam neni vomylem!“

„Tenhle je. Mně zachránil život.“ Najednou - vždyť Ponykl se v tom vlastně taky vez! „A tobě taky, vole.“

„Co kecáš?“

„Pamatuješ se, jaks mi vysoustružil ten falešnej frzenk?“

„A co má bejt?“

Otázka století.

Vysvětlil jsem mu, co má bejt. Taky jsem mu připomněl záchranné akce svářečů pod vedením mistra Vachouška. Ponykl znejistěl, ale když jsem se zmínil o Vachouškovi, vyložil si to špatně:

„Nejsi ty blbej, čeče? Vachoušek přeci nebyl žádnej kolouš! Taky tu neni. Buví jesli je vůbec eště naživu -“

„Ne, Vachoušek! Otto Uippelt. Ten německej óbrkontrolór.“

Zdálo se mi, že Ponykl sebou škubl.

„Yplt?“

„No jo. Tak mě tam pusť!“

„To je průser, vole,“ pravil Ponykl. Zmocnilo se mě tušení.

Správné. Když mě konečně nějaký jakoby důstojník zavedl do sklepa, Uippelt tam ležel bradou vzhůru. Na polovičním knírku měl kapičky krve.

„Dostal facku a sek sebou tak nešikovně, že se tejlem praštil vo schody,“ vysvětloval jakoby důstojník. „Nešťastná náhoda.“

„To ti Bůh řek že nešťastná,“ pravil jsem vztekle. „Byl to náš člověk. Žádnej kolouš.“

„Kdo to měl vědít?“

„Já jim to včera hodinu vykládal na radnici.“

„Mně to nikdo nehlásil. V noci ho eště vyslýchali ňáký soudruzi - přitom právě dostal tu facku -“

Ale nic mi nedošlo. Jenom jsem měl vztek a připadal jsem si pitomě bezmocný. Otočil jsem se k Uippeltovi. Ani mu nezatlačili oči. Zíral nahým zrakem bez cvikru na vlhký strop Hyčmanovic sklepa. Bosé nohy měl roztažené, v zaťaté ruce něco držel. Rozevřel jsem ztuhlé prsty, jakoby důstojník mě sledoval. Z dlaně vypadla červená hvězdička. Taková, co je rudoarmějci nosili na lodičkách. Pomalu mi došlo její zoufalé poselství. Ale deník pana Zillingera nebyl tenkrát ještě na světě. Obrátil jsem se zpátky k nebožtíkovi. Hlavou mi táhlo to odpoledne s Kostelcem v panoramatickém okně, jeho černá silueta... pětinohé prase... paní generálka von Kater... adresa v Praze... zavářky na křížích... Pár takových jako hrdinských činů.

Šedivá pruská očka zírala křečovitě na vlhké fleky na stropě. Tak jsem se mu je aspoň pokusil zatlačit. Moc se mi to nepovedlo.

„Na siehst du,“ vzdychne Ilse. „Die Welt ist ein toller Platz.“

No je.

A co má bejt?

Danielku,

existuješ ještě? Mně někdy připadá, že patříš do nějaké jiné historické epochy. Ale to snad proto, že už přes rok žiju v kib butzu Herschel. Davídek chodí do třídy, která by u nás bývala kvarta, a všechno, co bylo, už není. Ale nezapomněla jsem na Tebe, to si nemysli. Vidím Tě jak dnes, jaks k nám přijel s tou medicínou od Noska pro Davídka, tenkrát to bylo málem hr dinství. To ani nevíš, že mě pak kvůli Tobě vyslýchal kádrovák, ale já mu odmítla říct, kdo jsi, a on si tou dobou taky už nebyl tak jist svýma jistotama, takže z toho nic nebylo. Alespoň co se týče mě. Někdo Tě v noci viděl, jak k nám jdeš, a to víš, prásk nout něco na sionistku je za všech dob projev pokrokového smýšlení.

Ty ses ale stýkal s pěknou sionistkou! Když jsme přijeli do Jeruzaléma, vodili nás po pamětihodnostech, taky do muzea prvního kibbutzu. Ten založili sionisti už někdy před první svě tovou válkou. A už tenkrát se museli bránit, protože už tenkrát tady byli lidi, kteří když uviděli žida, měli Pavlovský reflex ho zabít. Jenže první sionisti byli zbožní lidé, zbraní se štítili, a tak si na obranu najímali arabské ozbrojence. To víš, ti se dvakrát nepřetrhli, takže nakonec se pár sionistických mláden ců vykašlalo na čistotu náboženství a opatřili si flinty. Jeden z nich ještě žije, je mu asi osmdesát, a dělá průvodce v tom muzeu. Já se ho něco zeptala anglicky, a on se na mě hebrejsky utrh. Jak dobře víš, hebrejsky jsem se učila jenom u pana učite le Katze a neuměla jsem nikdy ani tolik, co latinsky z tercie a kvarty. A za ty léta po smrti pana učitele Katze (chudák, nebo vlastně šťastný člověk: umřel hned po příjezdu do Terezína, do Aušvicu se ani nedostal. Měl těžkou cukrovku, a inzulin v Tere zíně nerozdávali), za ty dlouhý léta tedy se mi ty zárodky jazyka mých předků z hlavy naprosto vykouřily, až na některý písmen ka. Přiznala jsem se tomu osmdesátiletému bojovníku, že heb rejsky neumím, a on se na mě tak rozkatil, až jsem si myslela, že sundá ze stěny jednu z těch historických mušket, a pokud mě rovnou neodpráskne, aspoň citelně poškodí mou semitskou krá su (to mě dojalo, to o tom japonským hrníčku, jaks nám to vy právěl, kdyžs přijel s tou medicínou. Jen jestli sis to nevymys lel, tys byl dycky Baron Prášil a nic ti nebylo svatý, jedině snad kamarádi. Ani ti moc ne - spíš kamarádky) a děda křičel: Kam prej ten sionismus spěje, když už jsou mladý lidi líný učit se hebrejsky!

Jak víš, my jsme v Kostelci ani tak moc přesně nevěděli, co vlastně že by ten sionismus měl jako, pani, bejt. Ale tady jsem to tedy, Danielku, poznala! To je komunismus jak řemen! - as poň v kibbutzu - jedině s tím rozdílem, že tu jsme dobrovolně. Já v Herschelu začala - a nesměj se, je to fakt - jako krmička vepřů. Ne, nepřepsala jsem se. Oni jsou tady v kibbutzu totiž taky takoví ty židi, co pocházej z království Vepřoknedlozelis ka, a nejsou zrovna dvakrát zbožní, proto si pořídili vepře. Ovšem, jsou tu taky židi svíčkoví, a když se tamti z toho králov ství chystali na první zabíjačku, vznikla z toho málem bratro vražedná válka, která skončila vítězstvím pravé víry: vepři byli pobiti, avšak nesnědeni, nýbrž zakopáni dole u řeky. Jeden rou hač si pak v noci jednoho nebožtíka vykopal a pek si z něj nohu pod mostem, ale strážci tradic to ucítili a ten odpadlík málem že neskončil jako ten falešnej prorok z Nazaretu, japak von se jmenoval, arabští bratránci ho ctěj taky. Jo, Kristosvoskres.

Jenomže pak do kibbutzu přibývalo lidí z toho království a ze zemí sousedních, provepří strana sílila, až si nakonec vy mohla právo držet svátost zabíjačky, ovšem nikoli uvnitř kib butzu. Takže se vyvinulo procesí: když se zabije vepř, soudruzi provepříci ho položí na taková nosítka a nesou ho se zpěvem písně „Nemelem, nemelem, teď se pěkně nažerem!“ (což je prý hymna toho království Vepřoknedlozelska), tři kilometry za kib butz Herschel do olivového háje, kde si naperou nácka. Já, bohužel, s nimi na to procesí nechodím, ne ze zbožnosti, ale z důvodů praktických (chronická colitis, ještě z Auschwitzu), takže co tam všechno přesně dělaj, Ti nemohu říct. Ale starej Aškenázy tvrdí, že je to židovská verze černý mše. Snad tam prý pořádaj dokonce orgie, které mě už v mém věku (je mi, myslím, sto sedmdesát šest) nezajímaj, ačkoliv Tebe by asi zajímaly. Možná taky, že si to starej Aškenázy vymejšlí, on je to dědek chlípná, každý večer sice sedí všem na očích s biblí v ruce na zápraží, ale prej si do omrzení čte jenom píseň Šalamounovu, ale jeho neomrzí.

Co ještě Ti napsat? Davídek se učí výborně, i když Tobě je to přirozeně jedno, ale jiné novinky nejsou. Chce být doktorem, a jestli se bude pořád takhle učit, tak ho kibbutz pošle na uni verzitu.

A je tu krásně, vlastně jsem tu pořád jako na dovolené. Klí ma mi svědčí a všechno, co bylo, bylo, a už nikdy, věřím - nebo doufám - nebude. Z toho, co bylo, Ty seš jeden z toho mála, na co ráda vzpomínám.

Je mi tu tak dobře, že mám skoro strach, a nemám z čeho. Ale to je asi jen taková neuróza. On každý, kdo byl TAM, je trochu mešuge.

Napiš mi, Danielku, o svých slečnách a o svých literárních dílech, což se u Tebe vždycky značně překrývalo. Nebo ses pro bůh snad nedal na budovatelské romány? Ale to snad ne, když to už teď vyšlo z módy.

Tak mi napiš, ale určitě

Tvá

Rebiko Silbernagliko von dem Teetopf

Před Maple Leaf Gardens demonstrovali mladí židé v koncentráčnických kostýmech. U vchodu zastavovaly limuzíny, z nich proudila torontská high society, ustrojená pro slavnostní příležitost. Demonstranti nabízeli letáky, ale neměli úspěch. Jen tu a tam se vztáhla ruka po letáčku. Většinou hosté míjeli kostýmovanou mládež se strnulými úsměvy, jako samí velvyslanci Sovětského svazu. Percy nervózně pozoroval Veroniku, která jediná ze Svenssonovic hloučku si leták vzala a dokonce pozdravila demonstranty sepnutými dlaněmi. Demonstranti měli nad sebou transparent s nápisem LET MY PEOPLE GO. Vysoko nad ním na průčelí haly zářily rudé žárovky:

RED ARMY ENSEMBLE TONITE AT THE GARDENS

Percy měl z Veroničiny zamlklosti strach. Sedli si do první řady, Veronika mu podala leták. Chtěl si ho přečíst, ale nemohl se soustředit. Pokukoval po smutné dívce, seděla nehnutě v černých šatech, vlasy v krásném uzlu, půvabný profil nesmírně vážný. Za ní směsice fraků, hot pants a dekoltáží. Dívka držela na klíně kabelku z černých korálků, ruce se štíhlými prsty složené na ní. Na jednom prstu prstýnek s vlaječkou. Percym zalomcovala láska a úzkost.

Zhasli. Zazněl vojenský pochod a na jeviště vpochodovala trupa pěvců a pěvkyň v holínkách a s úsměvy. Veronika jim říkala Colgate Smiles. Silnými hlasy zpívali píseň, které ze Svenssonových rozuměla jen Veronika:

My za mir! I pěsňu étu
poněsom, druzja, po světu.
Pusť aná v serdcoch ljuděj zvučit:
smělej, v perjod, za mir!

Veronice do toho, z podvědomí, blikala divná scéna. Podobní muži v holínkách, ale seděli za harfami. Rukama sladce jezdili po strunách. Scéna vždycky jen blikla a zmizela. Někde ji musela vidět. Snad na kinematografických sedánkách Percyho sestry Kästrin. Pocítila nesmírný odpor k holínkám. Ohlédla se, za ní z hot pants vyčnívala kostnatá kolena, na blůze veliká rudá hvězda s briliantky. Otočila se na Percyho. Ty můj idiotku, pomyslila si. To se na mě nezlob, ale já to musím udělat.

Nebyvať vojne požaru,
ne pylať zemnomu šaru!
Naše volja tvoršče, čem granit!

Blbečci, vždyť se vám všem vysmívají!

Soubor se seřadil jako vyřezaný, obtloustlý funkcionář s tlumočníkem přistoupil k mikrofonu.

„Dorogije kanadskije druzja!“

Projev neposlouchala. Znala jeho melodii. Milionkrát přezpívanou, protivnou. Čekala. Melodie dospěla k závěrečnému vysokému cé, daragije kanadskije druzjá zachřestili briliantovými bracelety, jak spustili potlesk. Veronika nahmatala tu věc v kabelce. Potlesk doburácel, dirigent v pasujících rajtkách se otočil k drahým kanadským přátelům zády, rozhodil rukama a zvučné hlasy thymoliňáků zatřásly Zahradou javorových listů.

Percy si všiml, že Veronika něco vytáhla z kabelky, a lekl se. Před týdnem pokus o atentát na Wallace - Ale bylo to něco vláčného. Žádný kovový předmět, asi kapesník. Oddychl si. Píseň zvučela a Percy se zadíval na jeviště. Zpívali pořád stejně, nerozuměl jim, ale melodie ho strhávala. Přistihl se, že si taktuje špičkou boty. Pak vedle sebe zaslechl divný, tichý zvuk. Otočil se po zvuku. Veronika nafukovala nějaký balonek. Nej dřív nepochopil a dívka foukala do balonku tak hbitě, že za chvíli z něho byla hotová montgolfiéra. Pak pochopil. Na bílé gumě zářilo rudými písmeny:

RUSSIANS GO HOME!

Veronika zvedla balon vysoko nad hlavu. V řadě za ní zachřestily náramky, hlasy z jeviště zněly však bez zachvění dál. Percyho se zmocnila panika. Pocit trapnosti. Nevěděl, co udělat. Pan Svensson, který seděl vedle dívky z druhé strany, zasyčel:

„Stop it, Veronica! It’s embarrassing!“

A pak jasný, vůbec ne šeptající hlas, ale cinkaly v něm slzy:

„I’m glad you say so, sir!“

Veronika vstala, ruku s balonem zdviženou vysoko nad hlavu. Balon zasvítil odrazem světla z jeviště. Dívka se otočila čelem do sálu, k chřestění náramků se přidal pohoršený šepot, výkřiky. Sit down! Put it down!

Ale Veronika stála nehybně, v postoji Sochy svobody, v ruce svou divnou pochodeň, v očích smaragdové světlo.

Pan Svensson vstal, sáhl po balonu, ale Veronika byla větší. Pan Svensson byl nucen povyskočit. V té chvíli skončila píseň, ozval se potlesk, netrval však dlouho. Komediální výstup v první řadě na sebe upoutal pozornost. Pan Svensson opět povyskočil, zmocnil se balonu. To už bylo v sále ticho. Do ticha zazněl vřeštivý zvuk, táhlé mečení. Balon měl ve stopce frkačku. Pan Svensson stál v rozpacích s mečícím balonem v ruce. Pak zacpal frkačku prstem, mečení ustalo, ale zároveň se balon přestal zmenšovat. Rudý nápis stále viditelně hlásal svou výzvu. Pan Svensson, ve tváři rudý, se otáčel kolem dokola, takže nápis si mohli přečíst ze všech stran. I z jeviště.

Od východu se odlepil muž v uniformě RCMP. S nehybnou tváří připochodoval k panu Svenssonovi.

„If you’ll allow me, sir!“

Vztáhl ruku, zpitomělý pan Svensson mu podal balon. Frkačka krátce zakvikla, ale byla ihned ucpána velkým palcem. Jako předtím Veronika, zdvihl muž od RCMP ruku s balonem vysoko nad hlavu a vážným, pomalým krokem se vydal dlou hou uličkou, sledován veškerým publikem v Javorových zahradách.

Vedle Percyho zazněl smích, zřetelně hysterický. Zadnice pana Svenssona pohoršeně dosedla do křesla, vydalo to skoro neslušný zvuk. „Sorry, Percy,“ pravila Veronika a přestala se smát. Dirigent na jevišti prudce škubl rukama a znělé hlasy spustily další song za optického doprovodu sladkých harf ve Veroničině mysli:

V zaštitu mira vstavajtě ljudi!
Rjady těsněj, strana k straně!
I pusť na mirom silněj orudij
prizyv naš rejet: Ne byť vojně!

Do profesionální odhodlanosti hlasů na jevišti zaznělo od hlavního vchodu slabé zameknutí. Muž od RCMP sundal mezi dveřmi velký palec z frkačky.

Nic se tu nezměnilo. Vzadu v kavárně, kde se vždycky muselo celý den svítit, protože světlo z velkých oken na náměstí tam málo úspěšně zápasilo s tmou, pořád hráli muži v pomačkaných šatech kulečník a podél stěn seděli u stolků potažených zeleným plátnem karbaníci. U jednoho Vráťa s mariášovou partou, v níž byl taky Kočandrle. Vůbec si mě nevšimli, měli oči v kartách. Vráťa, na rozdíl ode mě, zůstal kořeny nostalgie hmotně připoután ke Kostelci. Jezdil sem nejmíň dvakrát měsíčně, celé víkendy proseděl s věčnými nehybnými karbaníky. Ale já od té doby, co utekl Přema, tu byl snad dvakrát. Pro mě byl Kostelec fenoménem času, ne místa, a stroj času lidi ještě nevymysleli. Existuje jen ten, který máme v hlavě, a ten nebylo třeba vozit do Kostelce.

Byl jsem tu vlastně ze zlomyslnosti: chtěl jsem svou přítomností uvést do rozpaků místní vlastence, kteří mi nemohli odpustit ten muzikál. Ačkoliv byli tvrdě protikomunističtí, velice souhlasili se stranou, když moji operetku poctila tradiční sbírkou epitet. Vdova po panu starostovi Prudivém napsala dokonce do místního stranického orgánu článek, v němž, kromě útoků převzatých verbatim z ústředního orgánu, mě také napadla, že jsem se dotkl cti kosteleckých děvčat (užila mravné, ale netušila asi jak sexuální neutrum). O té cti jsem věděl víc než vdova a v operetce jsem ji taky přesně zachytil. Přesto mi realistický záznam mého plácání s Irenou, pořízený po letech díky akustické paměti, vynesl pověst předního kosteleckého pornografa, zhanobivšího pověst kraje, kde se narodila Božena Němcová. Pan Moutelík jel jednou s Rosťou vlakem do Hradce a zeptal se ho: Víte, že tomu vašemu vykutálenému příteli postaví Národní výbor v Kostelci pomník? Ale nepovidejte! podivil se Rosťa a pan Moutelík, tehdy už ne velkoobchodník, pouze prodavač, vyvalil oči, rozpřáhl ruce a pravil zavile: Deset metrů dlouhej, tři metry tlustej, na štorc postavenej pískovcovej pyj! Ani nevěděl, jak mě přecenil. Co by mi teprv, proboha, v Kostelci udělali, kdybych si byl nevymejšlel?

Celá moje operetka byla vlastně vyznáním lásky k šeříkovému městečku, k jeho krásným dívkám, k jeho živým, proto legračním lidem. Místo vděku mě však stihly vzkazy o rozbití huby, ostentativní mlčení, nosy těch hezkých dívek zdvižené a plující kolem mě jako kolem voskového panáka s kloboukem pozdviženým v ruce, již postihla křeč.

A tak jsem schválně jel do Kostelce, abych svou přítomností dodal lesk odhalení - ne velkého pyje, jenom pomníku Rudé armádě v den dvacátého výročí osvobození.

Na tribunu mě nepřizvali, tak jsem se ztratil v davu. Výročí bylo slavné. Měli tam i generála - osvoboditele Jablonkovského, po těch dvaceti letech hubenějšího, ale ještě pokrytějšího metály. Posmutnělého sovětského stařečka. Seděl nyní u jednoho z leptaných oken s drobnou sovětskou paní a s neobyčejně hezkou okatou holkou. Tu už jsem neznal.

Na jednom stole hráli kulečník Kos a Malina a kibicoval jim Macháně. Pokrok za dvacet let hry neudělali žádný. Kos docílil čtyři karambóly, po něm Malina tři. Taky skoro stejně vypadali. Jenom byli plešatější a obtloustlejší a Malina hrál v esenbácké uniformě.

Přistoupil jsem k biliáru.

„Ahoj, páni!“

Kos chtěl právě šťouchnout do koule, ale narovnal se. Všichni tři se na mě zadívali.

„Ahoj,“ pravil po chvilce Malina. „Co děláš?“

„Nic.“

„Válíš si koule, jo?“ Kos začal mastit tágo modrou křídou. Koule na zeleném plátně byly v ideálním postavení. Malina na mě koukal nehnutýma očima, přímo z mesršmitského hajzlu. Tihle tři mou operetku určitě neviděli.

„Válim,“ řekl jsem. „Mám se jak prase v žitě.“

„V Kostelci se řikalo, že tě zašili,“ pravil Kos.

„Proč by mě měli zašít?“

„Prej krz něco, cos napsal. Ňáký protistátní dívadlo. Já to neviděl,“ pravil Kos. „Ale tys byl dycky blbec, tak by ti to bylo podobný.“

Milá konverzace mě zahřála u srdce. Přemohl mě záchvat nostalgie.

„To si mě s někym spletli,“ řekl jsem. „Já byl v Austrálii.“

„Neval, koni,“ pravil Malina.

„Jako tlumočník s Českym kvartetem. Přivez sem si vocaď klokaní zárodek.“

„Ty seš bizón!“

Ach, jistoto domova! Čas se ti vyhýbá...

„Co chceš? Mám na něj doma ušitou takovou kapsu z králičí kůže. Tam von je zalezlej a krmim ho mlíkem z dětský láhve.“

„Zárodek, jo?“ pravil Kos. „A pije z láhve, jo?“

„Klokaní pije,“ řekl jsem. „Klokanice neroděj mláďata, ale zárodky.“

„Chceš přes hubu, slone?“ pravil Malina.

„Nechci,“ řekl jsem. „Klokani sou tak zvaný nedokonalí savci. Rodí třícentimetrový zárodky, ty se klokanici vyšplhaj po chlupech do vaku, a tam se přisajou na mlíčnou žlázu.“

„Z píči po chlupech do vaku, jo?“ pravil pohrdavě Kos.

„Já to nechtěl říct tak sprostě, abych v rodnym městě nezískal špatnou pověst,“ řekl jsem. „Ale tak to je.“

„Krávo jordánská, chceš jednu stříhnout?“ pravil Malina.

Přemýšleli.

„Proč se rodí tak malí? Třícentimetrový?“ zeptal se Kos.

„To nevim. Asi aby klokanice neměla porodní bolesti.“

Kos se zašklebil.

„To by se asi líbilo ženskejm, dyby to tak šlo zařídit.“

Také mlčící kibic Macháně se zašklebil. Měl vidět jen dva zuby.

„Ty vole,“ oslovil Kose. „Přectav si, že bys vylez z mámy třícentimetrovej a škrábal by ses po břiše -“

„No jo, jenže to by ženský musely mít vak!“

„Ste krávy, volove!“ pravil Malina.

„Ty by se daly dělat z plastiku,“ řekl Macháně.

„Jenže pod šatama by se zárodky mohly zadusit.“

„Tak by ženský musely chodit nahý -“

„Chcete do zubů?“ pravil Malina.

„Třeba by se zárodky daly nosit v náprsní kapse,“ řekl jsem.

Kos se zachechtal:

„A kapsa by měla vevnitř díru, aby zárodek moh rounou k cecku!“

„Drž hubu, kozle!“ pravil Malina.

Kouzlo domova, nezměněného, časem ani socialismem. Pohlédl jsem k Vráťovu stolku, Kočandrle tam právě flekoval Vráťovu zelenou sedmu a Vráťa úpěl, stejně jako před lety. Obrátil jsem se k východu. Generál Jablonkovskij rozmlouval s tou okatou holkou rusky. Zaslechl jsem její ruštinu, a byla kostelecká. Vyšel jsem z kavárny na náměstí.

Neměnné kouzlo domova. Z kostela hrály varhany, protože byl květen. Májová. Hlasy k nerozeznání od těch před dvaceti lety pěly vevnitř mariánskou píseň. Jenom před vchodem nestál, jako před dvaceti lety, hlouček opozdilců, který se do kostela už nevešel. Strach vykonal své dílo.

Zámek však na své skále trůnil pevně, s novou červenou střechou. Okna, jako vždycky, zlatě zrcadlila zapadající slunce. Kolem náměstí se flákaly skupinky holek v jarních šatech a v texaskách - to se změnilo - a party kluků, sem tam s kytarou.

Najednou mi napadla zmnožená postskripta Vráťova dopisu. Byl pátek večer, Kočandrle, přesně dle vzkazu, mazal karty v Beranu. To znamenalo, že Máňa je sama doma. Májový ve čer mi přivál do duše tu májovou kouzelnici, nic se nezměnilo, ani já jsem se nezměnil, trvám fyzicky i duševně v stále krásné pubertě, jako trvá tohle krásné město, jako ten kostel, pořád stejný už od dvanáctého století. Rychle jsem vykročil po Jiráskově třídě, kde se flákaly další a další party kluků a holek, zahnul jsem kolem Granady a přes koleje u nádraží, minul jsem dům u řeky, kde kdysi bydlela Irena a kde nás Marie šmírovala z bytu své tety odnaproti, šel jsem přes most, kolem pivovaru a vzhůru po cestě až k místu, kde jsme jednoho pradávného večera zůstali s rohačkama stát a pak jsem je Marii táhl nahoru k jejich vile. Vydal jsem se k jejich vile.

Vršek Černé hory, lemovaný temným lesem, svítil růžově a žlutozeleně. Na něm bílá tečka, kamenný kříž. Dreslerovic vila byla nově ohozená, okna v prvním poschodí taky zrcadlila slunce. Zasklený vchod, pořád stejně buržoazní a tajemný, za ním tajemství Mariiných soukromých komnat, kam jsem se, na rozdíl od radovic bytu, nikdy nedostal. Jenom se odtamtud Marie pokaždé vynořila, v modrém kabátku, zlaté kadeře, fau fýr fiktoria...

Stiskl jsem zvonek. Hleděl jsem do tajemného skleníku, z něhož se pokaždé vynořila.

Skla se zablýskala, někdo zevnitř otevřel dveře a na verandu vyšla Marie.

Zlaté kadeře, modré oči, velká pusa jako jahoda. Na sobě měla bílé tričko, pod ním ta nádherná ňadra, nejkrásnější v Kostelci. Byla v texaskách, k zalknutí krásně vyplněných štíhlými stehny a šponujících přes holčičí zadeček.

Jakže to napsal Vráťa? Nebo je možná Máňa nesmrtelná...

„Dobrý večer,“ řekla Marie. „Chcete -“

Jsme opět v kajutě, sami, kajuta voní dřevem a Irenou, Irena slaboučce voní parfémem. Sedí proti mně na kožené lavici, přímo za ní kulatým okénkem bliká červený signál na střeše Toronto Dominion. Mezi námi je stolek se zbytky odpolední hostiny. Irena rozsvítila jenom intimní stojací lampu u závěsu se zlatými hvězdami, který dělí kajutu od ložnice, hvězdy se silně lesknou. Irena je nervózní. Jachta se houpá, jako tlumený tamtam znějí údery nárazníku o dřevěné molo.

Skutečně se to stane? Splní se profesorský sen? Proč? Sic visum Veneri?

Vstávám.

„Well -“

„No! You wait here!“

Irena mizí za zlatými hvězdami.

Za nimi pak klasicky cinkne knoflíček.

V tomhle jsou tedy děti nového světa tradiční. Ponejprv vše stydlavě zahalí tma. Čekám na hlásek, znějící nahotou, abych rozhrnul závěs

- Irena rozhrne závěs a já si sednu. Doslova. Kolem bílého bříška má červený proužek, jak se tam obtiskla gumička, ale jinak je jako z alabastru, zářivá jak Bílá Bohyně z T rader Horna, kolem hlavy zlatou svatozář přirozeně plavých vlasů, v ženském středu těla nádherná zlatavá houštinka - skoro, zatají se mi dech, jako ty vlasy, zlatě kryjící rozkošnou puklinku

„Dostaneš rýmu,“ pravím.

„Nedostanu,“ řekne a neví jak dál. Nepočítala s mou nehybností. Měl bych vstát a načnout dílo. Ale hledět na překrásnou dívenku z alabastru je hezčí.

Neboť se mi tají dech absurdní vzpomínkou.

„Well,“ říká očividně v rozpacích, „aren’t you going to do something?“

„Kdo tě zbavil panenství?“ zeptám se.

Na bílém těle fantastický dermatologický úkaz. Přelijí se po něm červánky, od obličeje dolů do konečků prstů, k nehtům, které má nahá Irena absurdně namalované na smaragdové zeleno. Ruce, dosud volně podle těla, vykonají mimovolný pohyb, aby zaujaly klasickou Venuší pózu. Pak se Irena ovládne, zvedne ruce k hlavě a načechrá plavé zlato. A prohlásí vzdorně:

„Nikdo.“

„Well,“ říkám, „tak se obleč.“

„You - don’t like me?“ I hlas se klasicky zatřese.

„Sure I like you.“

„Then - why don’t you -“ hlásek, strašlivě rozechvělý, poklesne téměř k neslyšitelnosti, „- strip?“

„Because I want you to like me.“

Pod nárazem zbloudilé vlny se kajuta zahoupe, okénkem šlehne zlatá zář rozsvíceného mrakodrapu. Ireně se maličko zatřesou ňadra. Zeptá se:

„Ty se stydíš?“

„Ty se nestydíš?“

Přikývne a dermatologický jev se opakuje. „Kdyby ses taky svlík, tak bych se nestyděla.“

„Právě proto to neudělám.“

„But why?“

„Není mi devatenáct jako tobě.“

Jachta se opět zhoupne. Zrníčka zlata z oken Dominionu zbarví bílé tělo do béžova.

„But - I love you -“ řekne Irena. „Please!“

Zatřesu hlavou. Absurdní vzpomínka v ní vězí jako opál, zasazený do zelené monstrance. Zatřesu znova hlavou. Řeknu profesorsky:

„Oblečte se, Svenssonová!“

Ruce už ji neposlechly. Nerozumí mi. S čím se tu srazila její zkušenost, kupodivu zcela teoretická? Na mysl mi přijde zrzavý fousáč Larry MacAlear, „...skoro všem jde o akademický titul, víte který?...“ Heroické rozhodnutí, a tak dokonale to nevyšlo. Položí mi dojemnou, přesnou otázku své teoretické zkušenosti:

„Ty - seš impotentní?“

Rozesměju se.

„Ne. Ale ty dostaneš rýmu!“

Ještě chvíli stojí v pološeru, krásná k nevíře. Klepe se, teď už vztekem.

„Oh, shit!“

Otočí se, pevná prcinka se zabělá jako perla, zmizí za hvězdami. Vztekle cinkne knoflíček.

Opřu se o kožené opěradlo a z krabice jejího tatínka vytáhnu komunistický doutník z Kuby. Zapálím si, vypouštím hustý dým přes torontské Dominion vesele svítící v kulatém okénku. Dojemný živote, říkám si v duchu, připadám si jako článek v řetězu ze samých krásných repetic, přes generace, ekonomické soustavy, víry a hlouposti ten krásný, smutný a legrační řetěz lidského života.

Hvězdy se rozestoupí, Svenssonová namíchnutá na vysokou míru, ale krásnější než předtím, vystoupí v bílých kalhotách a námořnickém sáčku, pohodí uraženě hlavou. Jako by explodovala kometa. Svenssonová si sedne a z tatínkovy krabice vytáhne cigaretu.

„Still a virgin,“ povídám.

Do mladých plic vtáhne Svenssonová půlku cigarety a řekne:

„I hate you!“

„Please, don’t!“

„Nemohl jste mi to říct?“

„Co?“

„No že jste impotentní.“

Zasměju se.

„Nezjednodušujte, Svenssonová! Totéž chování může mít různé příčiny.“

Spolkne druhou půlku cigarety a pohlédne na mne nejistě. Ale je mnohem jistější oblečená.

„Už mě nemiluješ?“ zeptám se.

Zapálí si novou cigaretu, přemýšlí.

„Are you some kind of a pervert?“

„Tebe to tak trápí, Ireno!“ říkám a miluji ji. „Miluješ mě?“

„I hate you,“ praví. Je však vidět, že je spíš zvědavá. „Are you a pervert? Tell me!“

„Nejsem. Jenom mi bude padesát, Svenssonová. S tebou se vracím do časů, kdy mi taky bylo devatenáct.“

Dávka nikotinu. Snaží se, ale nerozumí mi. Pak se projeví jako neodolatelný logik a jako dítě své generace:

„Well - didn’t you fuck when you were nineteen?“

„No tak, Svenssonová! Is this how a virgin should talk?“

„Well did you - or didn’t you?“

„Do you?“

Pohlédne na mě zostra.

Já na ni.

Hledíme si do očí, jako bychom se chtěli zhypnotizovat.

Tohle lidi nikdy nevydrží dlouho, aby při tom zůstali vážní. Pokud v nich skutečně není nenávist.

Pak současně Irena vyprskne a já se rozesměju.

„Oh, you’re just an old lecher!“ řekne Irena. „But really why didn’t you make love to me?“

„Já nevím,“ říkám podle pravdy. „Není tu hezky? Na týhle krásný jachtě? Není mi tu dobře? S touhle krásnou holkou, chvíli svlečenou, chvíli oblečenou?“

„Mám se zas svlíct?“

„Nejsi víc ve své kůži oblečená?“

„Oh, you are a pervert! Nebo rampouch!“

„Já roztaju,“ pravím.

„Ale kdy?“

„Some of these days.“

Přitáhne si kolena rukama k bradě. V této klasické pozici amerického teenagera pronese klasickou větu neinhibované generace:

„It’s such a drag to be a virgin!“

„Taková trýzeň!“

„Ty seš surovec!“

„Je to trýzeň. Vím to ze zkušenosti. When you are a virgin you suffer. And then there are all those mysteries -“

„Fuck mysteries! Já všechno znám. Všechno je v knihách a já je všechny četla.“

„Všechno v knihách není.“

„Je. Všechno!“

„Všechno ne,“ říkám. „Například to, co jsem poznal až dnes. Ve svých málem padesáti letech.“

„Co to je?“

„Máš to na sobě.“

Mimovolně se podívá na své modré střevíce.

„Teď to není vidět,“ řeknu. „Bylo to vidět, kdyžs byla jen tak.“

„Copaks do svých padesáti let neviděl ženskou jen tak?“

„Poprvé ve svých padesáti letech jsem uviděl jen tak přirozenou severskou blondýnu,“ pravím. „Já měl štěstí spíš na brunety, a pokud to byly blondýnky, byly odbarvené. Jednu jsem ovšem znal. To už je hrozně dávno. I was still a virgin then -“

„A co to je, cos na mně viděl?“

„Budu ti o tom vyprávět příběh. Je to tak hezčí. Tak poslouchej. Strašně nám to vrtalo hlavou -“

„Tobě a té blondýnce?“

„Ne. Ta to přirozeně věděla. Mně a jednomu kamarádovi. Byli jsme do ní oba tak strašlivě udělaní, že jsme na sebe ani nežárlili.“

„Did you both have sex with her together?“

„To bohužel ne. Ona totiž nebyla udělaná do nás, ale do jednoho třetího. Ten můj kamarád byl malíř a ona se jmenovala Marie. Můj kamarád ji maloval. Jednou taky jen tak, ale to pouze podle fantazie. Tenkrát nebyly dívky tak nestydaté jako dnes.“

„Ty seš protivnej!“ praví Irena, přesně jako kostelecké holky. Ach hrozně stejný, pestrý světe!

„To uvádím proto, abys pochopila, proč nám to tak vrtalo hlavou. Posloucháš? Tak poslouchej.“ A vyprávím Ireně Svenssonové dávný příběh, který dnes možná zachránil její panenství. Intimní lampa krásně jiskří v severských vlasech, vítr z ontarijského jezera zpívá jak meluzína na Černé hoře. Vyprávím:

„Rosťa nosil z knihovny všelijaké monografie, ale malíři dřív nebyli dost realisti. Prohlíželi jsme stovky Venuší a Najád a Afrodit a Modiglianiho a Renoira, ale nikde to nebylo -“

„- mluvit s tátou? Von neni doma. Hraje v Beránku karty.“

Zlaté kadeře, modré oči, velká pusa jako jahoda. Žádné fau fýr fiktoria, ale bílé tričko. Žádná kolínka v rýhovaných punčochách, ale texasky. Ale jinak Máňa. Celá. Nesmrtelná.

„Já bych chtěl mluvit s -“ slovo mi nešlo z úst, jenže tak se tomu, málo platné, říká, „- s mámou.“

„Marie taky neni doma,“ pravila Marie. „Ale příde každou chvíli. Jestli na ní chcete počkat -“

„Ty seš -?“

„Já sem Dana,“ řekla Marie.

„Jestli můžu -“

„Poďte dál!“

Marie nazvaná Dana ustoupila stranou, prošel jsem brankou, po schodech na verandu a skly otevřených dveří do nepoznaných zázračných komnat svého dávného mládí.

V předsíni mě Marie předešla a otevřela jiné skleněné dveře.

„Pojďte dál.“

Octl jsem se v obýváku. Kdysi to patrně býval pokoj pana Dreslera. Pan Dresler trpěl představou, že pochází z nějakého neznámého šlechtického rodu, a dal si od heraldika vyrobit erb. Erb byl vyřezaný na opěradlech dvou mohutných křesel, potažených rozpraskanou kůží. Na stejně mohutném psacím stole stála fotografie toho nebožtíka, strašlivě nepodobná Marii, a fotografie paní Dreslerové. Už taky nebyla na světě. Po ní měla Marie snad modré oči, ale jinak nic. Marie byla buď počátek dynastie, nebo ji paní Dreslerová měla s někým jiným. U stěny nalevo stála zasklená knihovna, z níž se blyštěl zlatý chrup nějakých sebraných spisů v kůži. Patrně Mistr Alois Jirásek, byli jsme v jeho kraji. U protější stěny byl rozkládací gauč, který v souvislosti se zasklenou aristokracií působil jako fotbalový míč na oltáři, a malá knihovnička s knížkami. Většinou vypadaly na učebnice. Na ní fotografie Suchého a Šlitra vystřižené z časopisu a na stěně nad knihovničkou olejomalba Rosti Pittermana nazvaná kdysi Idea, jež zobrazovala Marii. Ne tu zvanou Dana.

„Dana?“ zeptal jsem se. „Nebo Daniela?“

„No Daniela,“ řekla Marie. „Ale to je moc dlouhý. Sedněte si.“

Stála přede mnou v překrásných texaskách, zapadající slunce kouzlilo vábné stíny na sněhobílém tričku. Daniela. Zůstala snad Marie taky věrná staré lásce, ačkoli ji tenkrát ani tak moc nemilovala? Čas je však k nemilovaným láskám milosrdný. Oceníme je, až když je pozdě. Jako všechno v životě. Protože na všechno je v životě vždycky pozdě.

„Chcete kafe nebo něco?“ řekla Marie.

Zavrtěl jsem hlavou a usadil jsem se do jednoho z těch dvou mohutných křesel neexistujícího rodu pánů z D’Essler. Řekl jsem:

„Já se taky menuju Daniel. Ale každej mi řiká Danny.“

Oči jak modré kamínky se na mě vypoulily:

„Jo to ste VY? No to bude mít Marie radost! Aspoň myslim -“

„Kdo jako myslíš, že mám bejt?“

„Daníček přeci - Ježiš -“

„Ty seš vo mně ňáká dobře informovaná!“

„Ježiš neřikejte to na mně! Marie to neví!“

„Počkej - co na tebe nemám řikat a co Marie neví?“

Marie se podrbala ve zlatých vlasech.

„Nechcete kafe?“

„Nechci kafe. Sedni si a přiznej se.“

Posadila se na roh druhého trůnu, erb s labutí a nějakou hvězdou přímo nad zlatým rounem její hlavy, v níž se opět podrbala.

„No jo,“ řekla.

„Co neví Marie?“

„Ale že sem četla vaše dopisy.“

Spíš než abych dostal vztek, zahřálo mě to u srdce. Že je Marie uchovává. Jako by to byla nějaká svatá relikvie. Byly v nich teda asi pěkné voloviny. Holka, ve snaze napravit zlý dojem z přečinu, pravila:

„Sou to moc hezký dopisy. Takový - legrační -“

Jako legrační ovšem nebyly míněny, ale Marie nazvaná doufal jsem, že po mně - Dana pocházela z méně sentimentální generace.

„Já je myslel vážně.“

„No to já vim!“ pravila rychle a zadívala se na mě s bezostyšným zájmem své neinhibované generace. „Vy ste teda ale do Marie musel bejt vzatej!“

„Já pořád sem,“ prohlásil jsem hrdě.

V pomněnkových očích blýsklo. Marie řekla drze:

„No to bude mít táta radost!“

Nesmrtelná Máňa. Nebyla žádné lumen. V matice sotva prolejzala a v latině za Boha nedokázala pochopit consecutio tem porum. Ale in eroticis byla vždycky velký mudrc - to znamená: měla smysl pro legrační stránku věci, zatímco já ne.

„Ne abys mu to řekla. Von to jakživ netušil.“

Pomněnky se opět zlomyslně zaleskly.

„Dyž vy na mě Marii neřeknete, že sem četla ty dopisy -“

Byla to zřejmě moje dcera. Tedy pouze duchovní, přirozeně. Ale moje byla. Z Kočandrleho měla jen jméno.

„Dobře. Gentlemen’s agreement?“

Musel jsem jí vysvětlit, co to znamená. Ve škole měla fráninu. Ukázalo se, že k fránině ji donutil nebožtík děda. No jo, hrabě D’Eussleur nebo jak.

„Co vo mně eště víš, co bys neměla?“

„Eště jak strejda Rosťa řikal, že jedna scéna ve vašem muzikálu, v tam tom -“

„Já vim v kterym.“

„- že ta je založená na skutečný události. Ta co z ní je ta písnička: ,Když se koukám přes ulici, vidím tě ve světle svící, jenže nejsi sám.‘ “

„To má strejda Rosťa pravdu.“

„V Kostelci to skoro každej viděl,“ pravila skoro smutně. „Prej je to vůbec všechno založený na skutečnosti.“

„Tys to neviděla?“

Zavrtěla hlavou, určitě smutně.

„Mně bylo jedenáct a voni to pak zakázali.“

Ovšem. Uvědomil jsem si, že Marie taky přestala stárnout až v sedmnácti. Pohlédl jsem na olejomalbu na stěně, zachycující ten moment.

„Proč před Marií tajíš, žes četla ty dopisy?“

„Protože je to zajímavější, dyž -“

Zarazila se.

„Tak ven s tim!“ pravil jsem přísně. Byl jsem přece její otec. „Co dyž?“

„No dyž se hádaj s tátou.“

Ale!

„Hádaj s tátou? Co s tim maji co dělat moje dopisy?“

„Ale no - voni se někdy hádaj, že táta málo vydělává a zato moc prohrává v mariáši, a táta dycky řekne: ,Tak sis měla vzít Daníčka, dyž já sem takovej vůl!‘ A dyž má Marie vopravdu vztek, tak někdy řekne: ,No dyž tě srovnám s nim, tak von teda nebyl marnej ani po jinejch stránkách!‘ To pak může táta dycky vylítnout z kůže.“

Smutně jsem zauvažoval, co ty jiné stránky přesně znamenají. Ale kromě toho, že jsem jí jednou sáhl na zadek, a to mě k tomu sama vyzvala, byly jiné stránky čirá fantazie.

„Pořád nevim, co s tim maj moje dopisy -“

Přerušila mě:

„No z těch dopisů to totiž na nic nevypadá!“

„Jak to myslíš?“ otázal jsem se přísně otcovským tónem.

„Však vy víte.“

„Jak si vůbec dovoluješ připustit něco takovýho vo vlastní matce!“ pravil jsem jako pohoršeně: „Tvoje matka je světice a tebe přines čáp.“

Vyprskla a já taky nedokázal zůstat vážný. Bylo mi báječně.

„Ty seš, myslim, pěkně fikaná,“ řekl jsem. „Na co ty taky pořád asi myslíš?“

„Dyť se snad pamatujete na ty svý dopisy, ne? Na co ste myslel vy?“

Byla to moje dcera. Zadrbal jsem ji ve zlaté hlavě. Hotovej incest. Ovšem jako u mne vždy, čistě pouze duševní.

„Máš kluka?“

„No mám.“

„A co?“

„A nic,“ řekla. „Taky by moh psát dopisy. Jenže nepíše.“

„A co teda dělá?“

„Miluje mě přeci.“

Zapálil jsem si doutník. Do líbezného pocitu štěstí skápla kapka poznání, že tohle je naše jediná nesmrtelnost. Ty repetice s variacemi, nic jiného. Ale bylo to krásné. V erblei be doch, du bist so schön! vynořil se mi v hlavě veršíček z doby protektorátu, ale nesouvisel s takovou časností. Spíš s věčností. S touhle, repetitivní a varírovanou. Marie nazvaná Dana mi přinesla popelník, sedla si na trůn urozeného dědečka, zkřížila nohy pod sebou a zahleděla se na mě zkoumavě.

„Fakticky ste s Marií nic neměli? Vůbec nic? Nicíčko?“

„Nicíčko,“ řekl jsem. „Kromě ovšem -“

„Aha!“ pravila s nemravnou radostí. „Já to věděla!“

„To teda nevim, cos věděla, protože tohle určitě nevíš.“

„No líbali ste se.“

„Kdyby jen to -“

Pomněnky málem vypadly.

„ Eště něco?“

„U zpovědi se tomu řikalo dotyky,“ pravil jsem, protože jsem si vzpomněl na tu zcela výjimečnou Mariinu výzvu. „Ale kdyby jen to!“

„No ale dál už přeci nic - než -“

„To,“ navrhl jsem.

„No.“

„Mýlíš se,“ pravil jsem. „Šlo o jistou sázku.“

„S Marií?“

„Ne. S Rosťou - teda se strejdou Rosťou.“

„Sázku vo co?“

Vypustil jsem z úst hustý dým. V paprscích zapadajícího slunce byl zlatavý. Jako Mariiny vlasy.

„Ty seš úplně stejná blondýnka jako Marie,“ řekl jsem.

„Nezamlouvejte to!“

„Já to nezamlouvám. Naopak.“

„Tak mi nenapínejte!“

Mám jí to říct? Přece jen - ale v objetí krásného incestu se mi najednou tehdejší skandál objevil ve světle věčnosti, která je bez viny. Ne jako věc, o které slušní lidé nemluví - koneckonců není slušných lidí - ale jako jemná a krásná, protože plynutím času v éter proměněná volovinka mládí. Komický pokus nahlédnout do tajemství věčnosti, člověku a jeho vědě navždy uzavřeného v té běžné svatyňce.

„Dyž tak hezky prosíš -“ vypustil jsem nový oblak kouře. Opět zazářil jakoby zlatem toho dávného večera a jeho elektrických žárovek. „Lámali jsme si tím hlavu celé dny. Rosťa nosil z knihovny všelijaké monografie, ale malíři dřív nebyli dost realisti. Prohlíželi jsme stovky Venuší a Najád a Afrodit a Modiglianiho a Renoira, ale nikde to nebylo -“

Udělal jsem pauzu, hodně jsem ji prodloužil.

„Co tam nebylo?“

„Když budeš poslouchat, tak se to dozvíš. Nepřerušuj mě.“

V tom okamžiku cvaknul ve dveřích klíč.

Oba jsme strnuli a pohlédli jsme na skleněné dveře. Za nimi zazářily zlaté vlasy, zamodrala se štíhlá postava v jarních šatech.

„Dano? Seš doma?“ ozval se Mariin hlas. Dveře se otevřely a v nich stála Marie.

Bylo to přesně, jak to napsal Vráťa. Všechno, co zub času dokázal, bylo, že se na ní vylomil.

„ WHAT wasn’t there?“ ptá se Irena. „ The navel? They did paint the navel, didn’t they?“

„O pupíček nejde,“ říkám. „Ten jsme uviděli na plovárně. Tenkrát už se nosily dvoudílné plavky. Ne tak maličké jako dnes. Ale pupíček někdy vidět bylo.“

„Well, WHAT was it?“

„Já to neumím říct jinak než jako příběh. Taky by to nebylo hezké. Skoro nic není hezké, když z toho není příběh.“

„Well tell it, TELL IT!“

„I’m trying to,“ pravím. „Začalo to, když Rosťa nějak bůhvíjak zjistil, že u Dreslerů mají porouchaný vodovod a že se Marie přijde vykoupat do městských vanových lázní. Jako všechny mladé holky byla vodomilná. Rosťa přiběhl za mnou na zkoušku kapely do Port Arthuru a řekl: ,Teď, anebo nikdy!‘ Z toho je, mimochodem, vidět, jaký byl pesimista, pokud šlo o jeho budoucnost s tou Marií.“

„Tys byl optimista?“

„Já byl skeptik. Nechal jsem hraní vprostřed zkoušky a letěli jsme k Městským lázním. Tam jsme se schovali za roh a vyhlíželi jsme Marii. Skutečně přišla. Bylo to v zimě, měla takový moc pěkný kabátek s kapucí, lemovanou bílou kožešinkou. Já mu říkal Vau für Viktoria.“

„Co to je?“

„V jako Vítězství. Na zádech jí ta kapuca dělala velké V.“

„A vyhrála?“

Vyhrála? Ano, asi ano. Co je v našem životě vítězství? Repetice s variacemi, krásný pohřeb časem. Linie rodu, ne aristokratického, natažená mezi dvěma mutacemi. Asi nevyhrála. Není vítězství. I Bůh je průserář, poražený hloupým vynálezem svobody.

„Já nevím,“ řekl jsem. „My už jsme se pak nikdy neviděli. Ale nepřerušuj mě. Ten příběh začal vlastně ještě dřív, než Rosťa bůhvíjak zjistil, že Marie přijde do vanových lázní. Konverza cí na záchodě v jedné fabrice. Naznačilo nám to technickou možnost. Jenže jednak byla příliš riskantní, jednak v Dreslerovic vile normálně měli koupelnu. Jak jsme o tom spolu bez ustání mluvili, Rosťu to poznenáhlu posedlo jako problém vlastně umělecký. Výtvarný. Tvůrčí. A s naprostou jistotou jej mohla vyřešit toliko autopsie. Tak jsme se rozhodli podstoupit to riziko, teď, anebo nikdy. Jakmile Marie zmizela ve vanových lázních, utíkali jsme tam taky a koupili jsme si každý jednu kabinu. Když se lázeňská nedívala, vlezli jsme oba do stejné.“

„Byla tam ve stěně dirka? Ale jak jste mohli vědět, že ta Marie bude v sousední kabině?“

„To jsme nemohli, moudrá hlavičko. Jenže na tom nezáleželo. Kabiny měly strop z velkých čtverců z takového jako oroseného skla. Bylo skrze ně vidět, ale co bylo pod ním, vypadalo trošku rozmazaně, jako v obláčku nebo ve svatozáři. Impresionisticky, nebo jako když ve starých filmech v detailu na tvář kameraman poněkud rozostřil čočku. Jako Hedy Kieslerová v Extasi. Prostě co bylo za tím sklem, jako by vyzařovalo nějakou auru. A teď: rohový panel byl v každé kabině na pantech, zvedací, aby mohla unikat pára. V tom spočíval náš plán a hned jsme jej začali provádět. Stoupl jsem si pod zvedací panel, Rosťa mi po zádech vylezl na ramena, nadzdvihl panel a vytáhl se jím nahoru. Na stěně vedla podél všech kabin úzká rampa. A to jsme věděli od Přemy, který o ní na záchodě v té fabrice vyprávěl. Na tu rampu se Rosťa posadil a pomohl mi nahoru. Jak z kabin stoupala pára, srážela se a rampa byla příšerně kluzká. Taky byla strašlivě uzounká.“

„To sis vymyslel,“ praví Irena. „It’s like a scene from a screw ball comedy.“

„Svenssonová,“ pravím. „Zapamatujte si konečně nejbanálnější ze všech truismů: nejneuvěřitelnější komedie píše život.“

„Můj život je spíš jízdní řád.“

„Počkej, až zasáhne čas,“ pravím. „Jeho alchymie všechno promění v komedii. Všechno. I ukřižování. Ale poslouchej, damned! Krátce a dobře, vylezli jsme oba na tu rampu a zády opřeni o zeď jsme se opatrně sunuli podél kabin až k té, kde byla Marie. Nebylo to daleko, jen ob jednu. V ní seděl ve vaně nějaký tlustý chlap s pleší, která tím sklem vypadala jako mě síc v mlze, a hrál si s červenou dětskou plachetnicí. Za chvíli jsme byli nad Mariinou kabinou. Totiž: Rosťa tam byl. Já se sunul za ním, proto jsem ještě na Marii neviděl. Jenom jsem přes okraj přepážky mezi kabinama zahlédl její nahé nohy, kousek nad kolena, krásně rozostřené a béžové, v zelenkavé vodě. A musím říct předem: co jsme se chtěli dozvědět, jsme se nedozvěděli. Protože pak došlo k něčemu -“

„What kind of a story is this? Proč mi to vyprávíš, když ses to nedozvěděl? This story lacks the final effect!“

Usměju se. Irena dobře sleduje mé literární výklady.

„A jaký má být finální efekt, Svenssonová, dle teorií Edgara Allana?“

„Silnější než všechny předchozí.“

„Správně. A jestliže si autor nemůže vymyslet finální efekt, který by byl silnější než efekty, co jej v povídce předcházejí, má ponechat konec jaký?“

„Otevřený.“

„Správně. Jako Pym, jenž se řítí do propasti vodních vírů a vidí tajemnou nadlidskou postavu, bílou a hrozivou -“

„Oh God!“ vzdychne netrpělivě Irena. „Do jakých propastí jste vy se řítili? A jaká bílá postava?“

Do jakých propastí? V anitas vanitatum, ubique, semperque vanitas?

„V téhle povídce,“ říkám, „jediný možný efekt silnější než naše očekávání by bylo zlato. Ale to by pak byla pohádka. Tohle je ryzí realismus. Snad nacionálně socialistický, ono to bylo za války. Zlato to tedy nemohlo být, proto nám život ponechal otevřený konec. Nedozvěděli jsme se to. Já se to ovšem dozvěděl -“

„Tak dozvěděl nebo nedoz -“

„- ale to bylo v jiné zemi, a mimoto, ta dívka tenkrát ještě nebyla naživu. Prostě poslouchej, Svenssonová. Rosťovi na té rampě najednou ujely nohy a Rosťa se mi před očima s příšerným řinkotem propad k Marii do kabinky jak čert do propadliště. Zdola hlasitě šplouchla voda, Marie zaječela a já ještě zahlíd, že Rosťa zůstal viset za ruce na rámu toho proraženého panelu. Viděl jsem mu na prsty, a jak mu mezi nima vystříkla krev. Ale to už jsem honem couval po rampě zpátky a rychle jsem se spustil do naší kabiny, sebral jsem šaty, potom, bůhví že nevím, jak jsem to dokázal, vyškrábal jsem se zpátky na rampu a shora jsem skočil do vedlejší kabiny, do té, co jsme ji měli taky najatou, ale která byla prázdná, a honem jsem si lehl do vany. Jak jsem byl zpanikařený, v trenýrkách. Z kabiny, kam spadl Rosťa, zaznívalo strašlivé ječení. Ta Marie teda uměla ječet, to ti povím! Potom rány na dveře, to jak se tam začala dobývat lázeňská, směsice hlasů, jak se do lázní z čekárny nahrnuli zvědavci. Napadlo mi, že by mohlo být podezřelé, proč jsem se taky nevyhrnul, tak jsem vyběhl ven, v těch mokrých trenýrkách, ale toho si nikdo nevšiml. Všichni se pochopitelně zajímali o Marii, která stála zabalená do osušky před svou kabinou a drkotala se. Ne zimou, ale jak byla doopravdy a poctivě vyděšená. Aby ne, když na ni ze stropu spadne polonahý chlap. A ječela, Ireno, jak ta nádherně ječela! To jsem nikdy předtím ani potom už žádnou ženskou tak ječet neslyšel. A nato se z kabiny vyvalila lázeňská a vedla, doslova za ucho, Rosťu a z Rosti doslova crčela krev. Nejenom z rukou. Měl strašlivé škrábance od skla na břiše a na zádech, a měl -“ zarazím se.

„Co měl?“

„Well, he had a hard-on.“

„This is not a screwball comedy,“ praví Irena a zamračí se. „This is hard-core porn.“

„Inu snad. Jenže tak je to na světě. Záleží na tom, proč se to vypráví.“

„Proč to vyprávíš?“

„Pro radost, žal a smutek z života a smrti, Ireno.“

„No to sou k nám teda ale vopravdu hosti!“ pravila Marie.

„Nemohlas přijít pozdějc, Marie?“ zafňukala Dana.

Marie zkoumavě pohlédla na svou dceru, pak ostře na mě.

„Proč pozdějc?“

Dana i já jsem se ocitli v rozpacích.

„My sme si tu vyprávěli,“ řekla Dana.

Mariiny pořád veselé oči prozkoumaly nehmotnou situaci, jež visela ve vzduchu v dýmu mého doutníku.

„Můžete si klidně povídat dál přede mnou, broučku.“

„To už nebude vono.“

„A vo čempak ste si povídali?“

„Tak - vo životě.“

„A nepovídali ste si taky vo Marii?“

Pohlédli jsme na sebe s Danou.

„Ale samý hezký věci,“ řekla Dana.

„Jenom jestli taky vhodný,“ pravila Marie.

Dana řekla mazaně:

„To nevim, jestli vhodný. Von teprve právě začal -“

„Tak pokračujte, vone,“ oslovila mě Marie a sedla si do křesla místo Dany. Pod krátkou sukní se jí zabělala kolínka, pořád stejná jako kdysi. „Jako dybych tu nebyla.“

„No jo,“ řekl jsem. „Dyž tady ale seš.“

Modré oči opsaly nový půlkruh ode mne k Daně a zpátky.

„Takže pro školou povinná děvčata to zrovna nebylo?“

„Víš co, Marie?“ řekla Dana. „Já vás tu nechám vo samotě, ať ti to von řekne, a dyž to bude vhodný, tak mi to pak povíš jo?“

A už se chystala vytratit. Marie řekla:

„Běž udělat něco k večeři. Máš jistě hlad, vone, viď?“ otočila se ke mně, a pak zas k Daně. „A menuje se strejc Danny.“

„Já vim. Po mně,“ pravila Dana drze a zmizela za skleněnými dveřmi v útrobách domu.

„Cos jí to vykládal?“ zeptala se Marie. Jako bychom se naposled byli viděli včera na plovárně.

„Ale nic, Marie,“ řekl jsem. „Vyprávěl jsem jí, jak jednou strejda Rosťa spad do vany.“

„V který jsem byla já.“

„To právě sem jí eště nestačil říct. Chci říct, že sem se to chystal zamlčet.“

„Ta si to domyslí,“ řekla Marie. „I kdybych si dovedla představit, jak by to v tý story šlo zamlčet, což tedy nedovedu. Nepodceňuj inteligenci mý dcery. Každopádně ne tenhle druh její inteligence. Ten má po tobě.“

„Jako to méno?“

Marie se zadívala na vlastní klín pod lehkou modrou látkou a záhadně se usmála.

„Hádej!“ řekla.

„No je to jasný,“ řekl jsem. „Nemenuje se ani Rostěnka, ani Alberta, ani Čeňka, ani Leopolda,“ jal jsem se vyjmenovávat ty, co je kdysi také přitahovalo velké V pro vítězství. „A už vůbec ne Františka.“

„Zapoměls na Rudolfu a Gustavu,“ ušklíbla se Marie.

„Kdo byl Gustava?“

Toho jsem neznal.

„Ten alťák, co hrál s Kovaříkem z Olomouce.“

„Ten? To sem nevěděl -“

„No jejej! A jak!“ vzdychla Máňa. „Jenže sešel z očí, takže sešel z mysli dřív, nežs ho ty stačil zaznamenat. Mimotos tenkrát právě miloval Irenu, takže já měla volno.“

„Já Irenu nikdy nemiloval, Marie. Já dycky miloval tebe.“

„To vim, ponivačs mi to už řek. Mockrát.“

„Ty tomu nevěříš?“

„Věřim. Proč myslíš, že to zvopakovaný se menuje Daniela?“

„Tak proč sis mě nevzala, Marie?“ pravil jsem úpěnlivě.

„Aby Dana byla schizofrénní?“

„Já přece -“

„Ty seš, Daníčku, tak nádherně rozdvojená osobnost. Možná rozpadesátěná nebo jak by se to řeklo. I dyž lžeš, řikáš čistou pravdu. A mně jako Ireně. Jí možná čistší.“

„Čistší určitě ne!“

Marie se zasmála. Zapadající slunce jí z veliké pusy udělalo jahodu. Bože, pomyslel jsem si, není řeč podstatou veškeré lidské rozkoše?

„To ti taky věřim,“ pravila Marie. „Páni maji dycky radši blondýnky.“

„Já tě ale vážně miluju, Marie.“

„Já tebe vážně taky. Proč myslíš, že sem si tě nevzala?“

„Já vim,“ pravil jsem jako smutně. „Kvůli tý schizofrenii.“

„To taky. Ale hlavně, že tys byl takovej neskutečnej milenec. Já tě nechtěla ztratit v ňáký hloupý skutečnosti.“

Bože, jak může někdo věřit, že ženské mají slepičí mozek? Mají ho nejmíň sloní. Velrybí. Jsou moudřejší než my. My jsme pouze chytřejší. A kdoví jestli.

„Ale žvanit vo takovejch pochybnejch epizodách z našeho mládí před Danous nemusel.“

„Dyž dyž de vo tebe, Marie, já se neudržim!“

Marie přehodila nohu přes nohu; bylo mi, jak mi bývalo.

„Ne že by o tom Dana neměla svý informace,“ pravila Marie. „Jednaks toho hodně vykecal na veřejnosti v tom svym muzikálu, navícs mně tam přidal věci, kterýs vyváděl s Irenou, jednak Dana vyslídila tvoje dopisy, takže něco před ní tajit by bylo naivní.“

„Vona ti to řekla? Že četla naše dopisy?“

„Ty seš taky znalec dívčí psychologie, Daníčku,“ povídala Máňa. „Naštěstí má jako každá holka v hlavě moc věcí najednou, tak si mezi mejma dopisama zapomněla pohlednici vod ňákýho kluka z Prahy. Asi si tou pohlednicí založila, kam až dočetla.“

„To ale znamená, Marie,“ pravil jsem pomalu, „že ty si ty dopisy taky čteš, Máňo!“

Marie se zarazila. Buď už byly červánky, nebo ne. Řekla:

„No čtu. To přiznávám. Když cejtim, že stárneme. Je to povznášející četba. Dokazuje, že nestárneme. Voni sou to, Daníčku, totiž úplně stejný kecy jako v tom tvym nedávnym jevištnim veledíle. Ty ses, Vone, vůbec nevyvinul!“

Hleděla na mě veselýma modrýma očima jako pomněnky, strašně krásná.

„Nevyvinul!“ pravil jsem hrdě. „Ani nechci! Nevyvinout se znamená zůstat věrnej. A vidět věci pořád nevopotřebovanejma vočima. Jedinej vývoj je vývoj k horšímu. To je přírodní zákon.“

„Páni!“ pravila Marie. „Já myslela, že ty seš baron Prášil, a ty seš zatim filozof!“

„Večeře je na stole!“

V otevřených dveřích stála Marie nazvaná po mně Daniela.

Večeřeli jsme v bílé kubistické kuchyni z dvacátých let. Francouzským oknem do zahrady byla vidět Černá hora a nad ní měsíc z medu. Semleli jsme krásně všecko, páté přes deváté. Irenu, jejího pruďase manžela, Zdeňka, který se kvůli Ireně věšel, ale utrh se a pak se oběsil kvůli nějaké holce z Prahy, kluky z kapely a jejich různá manželství, odskoky a karambóly. Rosťu a jeho manželku, o níž se Marie vyjádřila krásně jedovatě, jako pravá ženská, ačkoliv byla zázrak. Mariina líného bráchu, který se dal do partaje a dělal okresního tajemníka sjednocené tělovýchovy s pracovní náplní jednou za měsíc nahlásit výkony mladších dorostenek, pravila Marie, a za to má osmnáct stovek a osmnáctiletou sekretářku. Hezkou? To bys snad za tu flinkárnu chtěl moc, ne? A drbali jsme dál, o paternitě některých pochybných dětiček našich starých přátel, načež nás Dana upozornila, že si všimla, že má vepředu zdvojenej řezák, jako já, a Marie jí se zbytečně velkou energií dokazovala, že to měl Kočandrle taky, ale jeden si v pubertě vyrazil při hokeji. Což musela lhát, protože Kočandrle hokej jakživ nehrál. Já se nato zeptal, v kolik se Franta vlastně vrátí, a Dana vstala a řekla, že půjde odemknout zadní branku na zahradě, a ten třetí talíř že dá rychle do škopku, až uslyší odemykat na verandě. Bylo nám spolu dobře, byli jsme taková neskutečná rodinka, nechtělo se mi domů. A kam vlastně domů? Ale přiblížila se půlnoc, kdy se otec skutečné rodinky pravidelně vracel z karbanu. Tak jsem vstal, Marie a Dana mě doprovodily na verandu. Stály tam jako dvě Marie, taková fyzická schizofrenie, dvě dívky se zlatými korunkami na hlavě, polité stříbrným světlem májové noci. Zamával jsem jim. Pak vila zmizela v šeru.

Když jsem zahýbal dole na hlavní cestu, kde se pod Černou horou vždycky zastavily sáně, uslyšel jsem lehké utíkající kroky. Ohlédl jsem se. Byla to Dana a nesla mi krabičku s doutníky, které jsem tam nebezpečně zapomněl.

„Strejdo Dane,“ povídala. „Co to tam nebylo, na těch Modiglianech a Renoirech, co bylo na Marii?“

„To ti nepovim,“ řekl jsem. „Marie usoudila, že by to nebylo vhodné. Mimoto to asi máš na sobě taky. Tak přemejšlej.“

Otočil jsem se k odchodu.

„Já se na to stejně podívám do dopisů!“ ozvala se za mnou Marie zvaná Dana.

„Tohle tam neni,“ řekl jsem a naposled jsem se otočil. Marie nazvaná Daniela stála v texaskách a v tričku, které ve tmě bíle světélkovalo, a v měsíčním světle měla vlasy zlatější než svatozář kolem hlavy Panenky Marie v gymnaziální aule, když ji tam kdysi dávno vlastnoručně postavil velebný pán Meloun, čerstvě nalakovanou z Charity. Stála přede mnou a hlava jí hořela jako ryzí zlato.

„Tohle tam není,“ řekl jsem. „Marie se nikdy nedozvěděla, že jsem tam byl taky. Myslela si, že to znám jen z Rosťova vyprávění. Ahoj, zlatohlávku!“ řekl jsem a vykročil jsem k městu.

Potom jsem už Marii ani svou spirituální dceru nikdy v životě neviděl.

Milý Dane,

předem mého dopisu přijmi srdečný pozdrav a milou spo mínku. Máme letos po žních a teraz mám viacej času na psaní Tobě. Letos sa žně vydarili hádám tak jeden a pol až 2 metráky z 1 ha. Naše jednotné rolnícke drušstvo bolo vyhodnocené ako tretje najlepšie na nášom okrese. Buděm brať každý dvanácť až trinácť korún na jednotku lebo zme boli vyhodnocený ako tretje najlepšie na okrese. Napisal som o tom článok do Ludového práva kde ho aj vytlačili a zaplatili mi zaň 70 Ksč. Napisaní mi zebralo né viac ako 2 hodiny to hodí 35 Ksč na hodinu kolko platia tebe Ksč na hodinu? Pritom ten článok mal 40 riadkov a keď ho vytlačili 15. Myslim si že 35 Ksč na hodinu je dosť. Na jar napisám článok zase ako zme siali.

Naše JRD má 70 krav a 3 páry koní a pridruženů výrobu kraslíc a konopných provazov. Každý člen má aj záhumenok a na nem vypestuje čo chce. Já pestujem hlavně švábku, to je ako sme doma hovorili brambory alebo zemjáky tuná. A to preto, že keď štátníci vypátrajú že celoštátně švábka alebo brambor u nás kdysi sa neurodilo pre prírodné podmínky a neprijatelov ve JRD družstvách, já ich predám s velkým ziskom a aj celo štátne pomóžem. Bravka krmím z krčmy čo je vedúci sesternice svokry muž.

Aby som ti napisal tiež něčo o rodine. Ako vieš moja cera Suleika to je méno gruzínské dívčí má letos 8 rokov a je mi velmi podobná má nos jako já len u děvčete to nevadí. Vlasy má čierne ako cigán po starom otcovi. Chodí do druhej triedy 8miletky víje sa už podepsať a počítá do 20 i když eště iba s počitadlem sovjetskym zvaný chozrasčoft. Máme z něj velkú radosť najme moja žena lenom byzme chceli viac takých dětí ale zatial žádné nemáme len moju céru Suleiku. To méno chce la moja podle tej piesně Kde si Suleiko hväzdo má. Tochto roku zomrel starý otec jak bol 3 roky zavretý pre vedenie protištát ných rečí. Něchcel vstúpit do drušstva bol to reakcionár a svo jich vlastných 2 koně zabil až ho zatvorili. Zomrel vo vezeni něbol eště taký starý. Stará mama je dosjal na živu ale rovnako darebná.

Moj brat Olda a jeho žena Ukrajinka inženýrka majú těraz chov perličiek a ich mäso dodávajú do továrně čo im prv patri la čo vyrábí konserve na ex port. Stále sú samostatný len niko ho nevykorisťujú ako prv preto im továreň pred dvoma rokmi

1952 znárodnili ako posledným na okresu a moja švagrová Ukrajinka inženýrka si zavedla chov perličiek ale bez vykoris ťování zamestnancov. Dá Boh že chov im neznárodní lebo už viacej nevykorisťujú.

Kúpili zme si ladnicu a mám aj záznam na televízor to je velká kultúrná vymoženosť aká za starých časov súkromného hospodarení něbola možná. Náš predseda nášho drúšstva má auto „Špartak“ aj niekolko členov majú motorky „java“ já si tiež chcem časom kúpiť motorku s prívesnym vozíkom abych mohol svú ženu a svoju cerku Suleiku voziť na jarmoky a leda kam čo drivej rovnako něbolo možné.

Tiež žijem lépe kultúrne do nášho okresného mesta zajíždí oblastné dívadlo kde zme vypočuli dráma básníka a dramatika Jana Vrchcolába Tak velká láska ktoré bylo velmi pekné i keď smutné hrdinka spáchá samovraždu lebo ji něpochopili. Aj do kina iděm dvakrát trikrát do mäsiaca a boli zme na Pan Habe tin odchádza čo bolo celkom dobre len nie zvlášť zaujímave, tiež Moj pritel Fabián čo sa mi vobec nepáčilo lebo cigánov nemám rad kradů nám v JRD slijepky až som ich viacej ak 3 načapal a predal VB kde boli zatvorený. Sú to zlodeji a špin hausníci ožierajú sa a bijú sa a nič neví len hrať na husle. Tiež zme videli film Pan Andiel na dovolené s Marvanom čo bolo velmi pekné. Len herečky mali dřivej lepší taká Barová lebo Mandlová alebo Hajde Mary Hatajer to boli kusance. Čo bych němal pisať keby si toho všimla moja žena zle by sa mi vedlo. Záverom mojho dopisu prijmi srdočný pozdrav a milou spo mínku.

Tvoj starý priatěl

Lojza

Šla po louce v mužském raglánu asi tak z roku mého zrození. Už z dálky jí svítily oči světlem, které prý neexistuje. Vypadala jak Umrlcova nevěsta, obrázek ze staré knihy pohádek. Děsivý Schwaiger ji tam namaloval dávno předtím, než se narodila. Obrovské rudé slunce nad černým lesem, na okraji černého stínu černého lesa vychrtlá bílá tvář a z očí to černé světlo, které spalovalo Pejskarovu chatu. Zdálo se mi, že klopýtá. Díval jsem se na ni oknem, nemohla mě vidět. Ani laserovými paprsky svých očí. Byl jsem skryt zlatým požárem zapadajícího slunce v okenních tabulkách. Nehýbal jsem se. Shořel jsem v tom požáru, směšný aktér nedopečené sabotáže, pásek Danny. Nehýbal jsem se.

Byla už docela blízko, na dřevěných schůdkách chaty zaduněly její škrpále. Slyšel jsem, jak těžce dýchá. Otevřel jsem dveře:

„Naďo!“

„Dane!“

Objal jsem ji. Pod raglánem z roku mého zrození nebylo snad už nic. Když jsem ji pustil, řekla:

„Já si nejdřiu musim sednout. Sem celá schvácená.“

Byla. A vypadala jako namalovaná. Na bílých tvářích jí naskočila červená kolečka jako na dřevěné panence z posvícení. Taky je natírali bílou barvou a dělali jim na tvářích červené tečky.

Otřásla se.

„Já zatopim, chceš?“

Přikývla, zlomil ji záchvat kašle. Bylo mi smutno.

„A udělám kafe. Tedy meltu. Kafe tu nemám.“

Zatopil jsem v bubínku, za chvíli dřevěnou jizbou sálalo teplo.

„Dane, můžu tu zůstat přes noc?“

Zarazil jsem se.

„Ale - co Franta?“

„Franta vodjel za tetou do Rounova a zvostane tam nejmíň do pozejtřka. Tetě je moc špatně a nikoho nemá. A do fabriky už Franta nechodí - von tam už skorem nikdo nechodí -“

„To víš, že můžeš, Naďo.“

Sundala si svůj strašlivý raglán. Pod ním měla pořád tu šedivou sukni jako pytel a barchetovou blůzu s kytičkama. Z objemných kapes raglánu vytáhla koláčky od tety Venhodové. Tak jsme pili meltu a jedli koláčky. V bubínku praskalo, ale Naďa se pořád chvěla, jako by jí bylo zima. Mlčeli jsme, až řekla:

„Ta slečna, cos s ní sáňkoval - to je tvoje holka?“

„To je jen taková - kamarádka. Chodí s jinym.“

Svěsila hlavu, podívala se do otlučeného kafáče.

„Náš táta se nevrátí. To já vim. Ale možná že se vrátí ta slečna Silbrnáglová. Mladý lidi víc vydržej. Dyž sou zdraví,“ dodala.

Úplně jsem zapomněl na hrníček, do něhož zírala u nás v kuchyni. Bylo to taky už dávno, někdy v zimě. A úplně jsem taky zapomněl, co jsem jí nalhal o Rébince.

„Rebka se vrátí,“ řekl jsem. „Ta má zdravej kořen. Plavala závodně za mladší dorostenky es ká Kostelec.“

„Vezmeš si jí?“

„No -“ otázka mě málem knokautovala a připadal jsem si jako podvodník „- kdoví, jestli mě bude eště chtít. Bůhví, co tam všechno prožila -“

„Přeci ste spolu chodili?“

„No - jo. Trochu.“

Silný pocit podvodnictví a nemravnosti mi skoro vzal hlas, ačkoliv to bylo všechno trošku absurdní. To ona byla přece zasnoubená. Já byl volný jako pták, protože o Rébince jsem pustě lhal. Přesto jsem si připadal jako padouch.

„My se s Frantou vemem, jen co bude po válce,“ řekla. „Už sme byli na katechismu. Vohlášky budem mít jednou za třikrát, pan farář nás vodmalička zná -“

Honem jsem řekl, abych odvedl řeč jinam:

„A už je ti líp, Naďo? Psalas, že bereš prášky -“

„Jo,“ řekla. Napila se z hrnku a potom, s hořícím zrakem upřeným na omšelou dřevěnou desku stolu: „Ale víš, Dane, já stejně brzo umřu. Ani se dětí nedožiju.“

„Co - co kecáš, Naďo!“ skoro jsem vykřikl, protože mě to opravdu vyrazilo dech. „Po válce se budeš léčit!“

„Já se nebojim, Dane,“ pokračovala klidně. Zíral jsem na ni vytřeštěně a ona mluvila jako o houskách na krámě: „Lidi musej každej umřít. Jenom mi to příde - líto, víš? Že už tě nikdá neuvidim. A Frantu že tady nechám. A ani nebudem mít děti.“

„Naďo!“

Polknul jsem slzy. Ale ne že bych se dojímal vlastním osudem, jako až dosud vždycky. A věděl jsem najednou, že má Naďa pravdu. Za oknem nastoupil měsíc namísto slunce, růžičky z tváří zmizely. Naďa měla obličej bílý jako rubáš, napadlo mi. Pod očima temné, hluboké stíny. Z nich tím víc sálalo to strašné černé světlo. Byla krásná a strašná. Mluvila pořád pro sebe:

„Cák Franta, ten se znova vožení. Je eště mladej. A táta je už stejně na praudě bóží. Tak ho uvidim dříu, než sem si myslela.“

„Ty tomu -“ vylétlo ze mě, hned jsem se zarazil. Ale ji jsem tím přivolal z jejího světa, kam jsem vůbec nepatřil. Kam jsem se v životě nedostal, nemohl dostat, třebaže jsem potom často sebevíc chtěl.

„Co, Dane?“

„Že - je to hezký, že tomu - že tam tomu věříš - že - máš takovou víru -“

Hleděla na mě, ta krásná, ubohá holka, ale nechápala.

„Já sem věřicí katolička. Jako ty.“

Přikývl jsem, s hrozně nepříjemným pocitem podvodníka. Pitomce. Gaunera. Scházela mi synonyma.

„Možná že budu muset napřed do vočisce,“ řekla. „Ale do pekla snad ne. Chodim dvakrát za rok ke zpoujedi au jedomě sem žádnýmu neublížila -“ svěsila hlavu, „- akorát Frantoj ale - to sem si nemohla pomoct.“

Popadla mě strašná a trýznivá touha říct jí, že přece určitě přijde do nebe, protože kam by museli přijít jiní. Pro jiné je peklo strašně málo, anebo jestli není, pro ni je málo nebe. Až na to, že žádné nebe není. Ani peklo. Ani žádný život věčný. V té chvíli jsem to věděl jistě. Odkud by se bral ten smutek, kdyby to byla jen taková nějaká mutace? V tomhle ošklivém vesmíru nemůže přece nic krásného věčně existovat. Je přece založen na krutosti a lhostejnosti. Nic spravedlivého v něm neexistuje. Je prázdný, nanejvýš někde sedí nějaký gangster, nějaký Al Capone všehomíra, to jsem měl z nějaké básničky nějakého chudáka, jemuž žena zemřela na mozkový nádor. Al Capone všehomíra. A Naďa umírá. Tak jsem se rouhal, poprvé v životě ničen tím smutkem, který je údělem všech živých, protože ten gauner si vymyslel smrt a sám se jí vyhnul. O tom všem jsem jí neřekl. Ale taky jsem jí nedokázal říct, že přijde do nebe. Tak jsem zase lhát neuměl.

„To je moje vina,“ řekl jsem místo toho. „Ne tvoje.“

„Depak, Dane. Zato dycky může žencká. Dyž ženská nechce, tak se to nestane.“

Roztřásla se.

„Tobě je zima?“

Zavrtěla hlavou.

„Mám horkost. Můžu - můžu si, Dane, už lehnout?“

Byla nemocná. Vybalil jsem už sbalené deky, ustlal jsem jí na kavalci, pokud se tomu dalo říct ustlání. Vstala, řekla:

„Nedívej se, Dane.“

Otočil jsem se. Přiložil jsem do bubínku. Škvíry v bubínku promítaly na dřevěné stěny krásný tanec ohně. Dříví praskalo. „Už můžeš,“ řekla Naďa.

Otočil jsem se. Ležela na kavalci, přikrytá po bradu. Přes deku si prostřela ještě svůj raglán z roku mého zrození. Na špinavém polštáři lemovaly vlasy krásný, bílý obličej.

„Poď ke mně, Dane. Nezlob se!“

Jak jsem se mohl zlobit. Shodil jsem ze sebe šaty a vlezl jsem k ní, pod ten raglán, objal jsem ji. Byla už strašně hubená, nevinná, chudák Naďa.

V noci jsem se vzbudil, na obloze stál měsíc v úplňku, ale mně se nejdřív zdálo, že hledím do absolutní tmy. Černé tmy. Pak jsem si uvědomil, že Naďa nespí a dívá se mi do obličeje.

„Máš mě ale rád, Dane, viď?“ řekla, když zjistila, že jsem vzhůru. „Já tě mám moc. Ale víš, Dane, já mám s tebou takový myšlenky - rouhavý -“

„Jaký, Naďo?“

„Že to - ale von je to hřích. Strašnej. Taky kuli Frantoj. Ale já -“

Vzlykla. Poprvé jsem ji viděl plakat.

„Neplač, Naděnko! To neni žádnej hřích. A kdyby byl -“ Ježíši milosrdný, pokračoval jsem, ale jen v duchu, protože jsem v nic nevěřil. Ježíši čistého srdce. Čistého srdce!

„Je to hřích,“ vzlykala. „Dyk to víš! Dyk si věřicí křesťan!“

Ježíši, který prý snímáš hříchy světa.

„Ale dyťs mi sama napsala, Naďo, že mladá holka se musí vyřádit -“

„To se tak řiká. Ale nemá to nechat dojít až - má vodolávat pokušení. Jenže, Dane - víš, Dane -?“

„Co, Naděnko?“

„Ty mi nepřídeš jako pokušení. Ty si - muj - ty si - takovej moudrej, Dane -“

Já? Moudrej? Ježíši nespravedlivý. Ježiši hloupý, pošetilý, zlý, kochající se naší slepotou

„Já sem spíš pitomej, Naďo.“

„Nejseš. Dyk máš školy. Ale máš mě rád, viď?“

„Mám. Mám tě strašně rád, Naďo!“

Přisála se ke mně velkou, horkou pusou, prsty mi zapadly do rýh mezi něžnými, křehkými žebry. Vzpomněl jsem si na Kristuspány špatně vyřezané lidovými řezbáři na Černé hoře, na jejich hrudní koše jako laťkové bedýnky. Naďa odcházela. Koho bozi milují. Ježíši Nesrozumitelný. Zvedl se ve mně hněv, lítost, dusivá, škrtící lítost. Naďo, odpusť mi, říkal mi v mozku nějaký hlas, známý, někde zaslechnutý. Odpusť mi, dcero, že jsem tě stvořil. Odpusťte mi, všichni umučení. Já bídný hříšník, zpovídám se tobě, Naďo, že jsem zhřešil mnoho. Všemohoucí, málo milosrdný, nemoudrý

Usnul jsem a zdálo se mi, že jedu na stepním koníku vstříc velikému pohanskému měsíci, hledím naň z hlubiny temné jeskyně, že se mi v mozku těžce prodírá z bezesného spánku diluvia, aluvia, terciéru otázka a zůstává pořád stejná, pod měsí cem na té prérii tady, na špinavém kavalci v Pejskarově chatě, ani Bůh sám na ni neumí dát odpověď, tím míň bozi tohoto světa, nehmotná, ale těžší než váha Jupitera - usnul jsem v objetí umírající holky - usnul jsem, snad jsem se už nikdy neprobudil.

Ráno měla Naďa horečku. Vyprovodil jsem ji lesem až k Jiráskově chatě na Černé hoře, ale zůstal jsem stát na kraji lesa, aby mě s ní takhle poránu neviděl někdo z vesnice. Cestou jsem ji musel podpírat, byla slabá, několikrát dostala dlouhý záchvat kašle.

Hleděl jsem za ní, jak pomalu jde ve škrpálech a v obrovském raglánu přes holý vrch Černé hory, kolem kamenného kříže, ke stavení na kraji vesnice.

Pak jsem ji v životě viděl už jenom jednou.

Pak jsem už uviděl jenom její

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .