© Josef Škvorecký, 1998

ePub konverze © eReading.cz, 2011

ISBN 80-237-3546-2 souborné čÍslo ISBN 80-237-3545-4

Mojí nakladatelce

Za Lojzovo plíživé poslovenštění děkuji své staré kamarádce Jaroslavě Blažkové. Pokud se do toho procesu vloudily chyby jemu cizí, nechť padnou na mou hlavu.

J. Š.

V dny přišed smutné, oddal jsem se smíchu, oddav se smíchu, byl jsem tesklivý.

Viktor Dyk

Generalizovat znamená být Idiot. Partikularizování je jediný znak Hodnoty. Obecné vědomosti jsou ty vědomosti, které mají Idioti.

William Blake

Pojďme a přemýšlejme o generacích Člověka.
Stvořen jsa z prachu a hlíny, bezmocný, tápavý;
chřadne, jak listí na podzim uvadá,
bezkřídlý stín, ztracenec,
přelud určený k smrti, sen.

Aristofanes

I. POE

The skies they were ashen and sober;
The leaves they were crisped and sere
The leaves they were withering and sere;
It was... in the lonesome October...

Ulalume

Celý veliký rejstřík myšlení a citů,

a přece v organickém spojení se směšným šlágrem.

Aldous Huxley

Milý Dane,

předem mého dopisu přijmi srdečný pozdrav a milou vzpo mínku. Jsem v lázních Karlsbad už týden a mám se dobře. Jsem v lázních od akse Rajnarda Hajdrycha. To je akse pro dělníci kam dříu jezdili jen boháči nyní můžou též dělníci. Jídlo je 4 x deně snídaně chleba s umělym medem neb marmeladou objed kde je maso 3 x týdně svačina čaj a housky v neděli koláč a večeře též vidatná jako vpoledne. Je to akse od Říšského Pro tektora Rajnarda Hajdrycha pro dělníci. Dříu takové akse pro dělníci nebyli. Mně vybral pan betrýpslajtr Schilink že pan dok tor Sélich mu řek že mám stíny na plicích tak abych nedostal tuberu tak mi zařadili do akse Rajnarda Hajdrycha pro dělní ci. Mám se dobře. Eště děláš na mesršmitech? Já uš se s akse Rajnarda Hajdrycha do fabriky neurátim neb jsem se přihlásil dobro volně do Říše že tam potřebujou vyučený lidi a víc platěj kde se pracuje na noční. Napíšu ti zase z Říše měj se též dobře škoda že tě nemůžou taky zařadit do akse Rajnarda Hajdrycha neb to je akse pro dělníci ale třeba by tě též zařadili že teď děláš ve fabrice je to tu moc pěkný. Závěrem mého dopisu při jmi srdečný pozdrav sem už mi nepiš neb za 6 dní odjíždím do Říše odtamtuď ti pošlu adresu tak že mi napiš. Závěrem mého dopisu přijmi srdečný pozdrav a milou spomínku!

Tvůj přítel Lojza

Za oknem, které je úzké a vysoké - skleněná gotická nudle -, studený kanadský vichr míchá dvě běloby: rozbitý sníh, jenž se jako prach sype z černavých mračen nahoře, a sněhový prach, který vichr zdvíhá z pláně táhnoucí se od Mississaugy na jih, k jezeru Ontarijskému. Rozbitý sníh víří bílou pustinou, kde není nic, jen pár holých zčernalých stromků. Kolej stojí v divočině. Očekává se, že za několik let se město Mississauga rozroste a kolej pak získá pestřejší okolí. Zatím je v pustině, dvě a půl míle od nejbližšího developmentu rodinných domků. Ale ty už nejsou jeden jako druhý - od dob George F. Babbitta se tu něco naučili. Možná je poučila literatura. Familyhauzů jsou nejmíň čtyři typy, střídají se v nepravidelných intervalech, takže development působí dojmem švýcarské vesnice načrtnuté nějakým hodně stylizujícím malířem. Pohled je na ni pěkný.

Jenže ji nevidím; leda vnitřním zrakem, jak mi těkají myšlenky. Skutečnýma očima vidím bílou, studenou, vichrnou kanadskou pustinu. Často takhle vnitřním zrakem vidím mnoho krásných věcí, které jsem spatřil na vlastní oči v téhle zemi měst bez minulosti. Skájlajnu torontských mrakodrapů třeba, černých, bílých a pokrytých zlatými zrcadly. Temena mají vražená do mlhavých mračen, svítí jako zlaté šachovnice do večerního přísvětlí prérie a za nimi zapadá slunce, veliké jako Jupiter a rudé jako anilínový rubín, to všechno na zelené obloze soumraku. Bůhví čím to, že zelené. Asi tím, že je to v Kanadě. Srovnávám to panorama s Račanama a připadá mi krásnější, ale objektivně vzato je to asi stejné. Země je krásná všude. Krásnější je tam, kde je člověku dobře, a dobře je mu tam, kde už nic neodkládá do budoucnosti, protože nemusí a protože z budoucnosti už mnoho nezbývá. Kde pozbyl strachu, protože se není čeho bát, ani obecně - mají tu sice rovněž stranu, ale strana zatím nemá moc - ani osobně: tady není česká literární kritika, nesestavují se tu žebříčky spisovatelů podle velikosti. Mé romány, které tu vydává krcálek paní Santnerové, se pouze čtou, ale skoro nerecenzují; není, kdo by je recenzoval. Ti dva nebo tři vděční amatéři, co o nich píšou do exilového tisku, vmáčknuti mezi inzeráty na šibřinky a na Tuzex, rozumějí nanejvýš čtení, nikoli literatuře. V Saskatchewanu žije sice pan profesor Koupelna, jemuž dodávkový obchodní dům Passer v Chicagu přibalí občas do zásilky domácího jamu a pražské šunky jako bonus knihu. Kniha probudí v panu profesorovi divošský instinkt a on se domnívá, že je kritický duch. Pošle potom útok do čtvrtletníku Společnosti pro vědy a umění, ale naštěstí útočí z výšky tak velikého vzdělání, že většinu členů Spo-lečnosti věd jeho atak odradí. Jeho vzdělání má taky příliš veliká bílá místa, takže u těch, které neodradí, mine se účinkem.

Je mi dobře. Je mi zatraceně, nebezpečně dobře v téhle pustině.

Sheila Ellwood, překrásně nazrzlá a nezřízeně pihovatá Irka z Burnham Lake Settlement, drmolí mi za zády referát o Py movi. Chce jej mít z krku, já naopak si přeju, aby mluvila hodně dlouho, protože pak nebudu muset dlouho mluvit já. Samozřejmě poznávám, odkud to opsala. Ale minimální akademický standard má: neopsala to z Colesových taháků, ale z docela solidní knihy profesora Quinna, a opsala to pečlivě, a nevynechala nic. Právě, ač jsem ji o to nežádal (ale je to v Quinnovi), srovnává Pyma s Bílou velrybou. „Úvodní věty jsou prakticky stejné: ,Jmenuji se Arthur Gordon Pym,‘ a ,Říkejte mi Ishmael.‘ Oba hovoří o městě Nantucketu. Některé postavy v obou románech se obírají skrytými významy: Pym a Peters významem hieroglyfů vrytých do skal na ostrově Ts-“ No ovšem! Škobrtla o slovo slovansky začínající souhláskovým klastrem, „- Tsalal. Posádka Pequodu významem zlatého dublonu, který Achab přibil ke stěžni. Pym a Augustus na počátku příběhu téměř zahynou na moři - Ishmael navštíví velrybářskou kapli a studuje pamětní desky námořníků zahynulých na moři...“ Hledím do bílých vírů za oknem, a - příjemně v teple - vím, jak jsou nelidsky ledové. Trochu je slyšet vytí větru a mně ve vnitřním sluchu zní ruské verše, jež jsem včera předčítal prérijním mláďatům. Poe, obávám se, je nudí, v televizi hrajou horrorovitější horrory, a snažím se jim ho, jak můžu, zpestřit. Předčítal jsem jim tedy ruské verše. Taky proto, že jsem opět jednou podlehl hloupé, jenže snad nezlikvidovatelné tendenci vysvětlit nevysvětlitelné. Irena Svenssonová, dívka s krásně pohrdavým obličejem (je to sebeobrana), vstala a prohlásila, že Havran je bezcenný sentimentální kýč. Udělala to ze msty: všimla si, že se mi zadrhává hlas (nemohu si pomoct, jsem sentimentální), vždycky když čtu verše... if, within the distant Aidenn, / It shall clasp a sainted maiden whom the angels call..., a tak se domnívala, jak chytře a přede všemi se mi pomstí za to, že jsem ji minulý semestr, v soukromí své kanceláře, skoro dvě a půl hodiny sadisticky mučil. Nasadil jsem tehdy profesorskou masku a jako zupák jsem položil nezodpověditelnou otázku: „Jak je to možné? Proč jste to udělala?“, ale děkanovi jsem ji přirozeně pro její plagiátorství neohlásil. Na konci kru tých dvou hodin jsem jí milostivě povolil napsat nový papír, ovšem do rána příštího dne, čímž jsem jí zajistil příjemný večer. Žádné holce, která se jmenuje Irena, nejsem schopen provést něco skutečně zlého. To je inhibice z dávných let. Irena Svenssonová tedy napsala nový papír a myslela si, že mě převezla. Ale měla smůlu. V prvním papíru podcenila mou profesorskou učenost, v tom druhém nepočítala s českým zákonem schválnosti. Koupila si jej od T erm Papers, Inc. a ti podvodníci jí střelili papír, který prodali přede dvěma lety hezounké Číňance Joan Pak Wong, když si k nim tehdy zašla nepřímo na mou radu: musel jsem od dívenky z Trinidadu mít totiž aspoň jeden papír, kde by každé druhé slovo nebylo špatně a nevyskytovala se orientální mystéria à la „Tento román je román. Je to veliké dílo, neboť je v podobě knihy“. Jinak bych ji s klidným svědomím nemohl pásnout. Nevím vlastně, proč jsem měl svědomí neklidné. Asi to byl rovněž spíše sadismus, neboť papíry po profesorech nikdo nečekuje. Ostatně, kdyby čekoval, byli bychom oba, Joan Pak Wong i já, stejně v maléru: zakoupené dílo tak bezmezně převyšovalo předchozí hurvínkiády, že rozdíl by šel vysvětlit leda lobotomií. Zkrátka a dobře: anonymní písař T erm Papers, Inc. střelil papír už jednou střelený panence z West Indies, Ireně Svenssonové, takže seděla u mě v kanceláři podruhé, já měl podruhé nasazenou masku profesora a trýznil jsem ji tentokrát téměř tři hodiny, až se v slzách přiznala. Byla to rozkoš, vidět pohrdavý obličej s pyšnou pusou sofistikované mladé dámy najednou něžně rozpuštěný do podoby tváře nejisté holčičky z Oshawa, Ontario. Říkal jsem si však: Kde zůstal její ženský instinkt? Copak ta deodorantem a levandulí vonící švédská holka nevidí, že já ji přeci jakživ děkanovi neprásknu?

Ale nebyl to v ní ani tak nedostatek instinktu, jako nedostatek mé zkušenosti. Nemohla vědět, že i kdyby se nejmenovala Irena, život mě imunizoval proti jakýmkoliv oznamováním jakýchkoliv provinění jakýmkoliv autoritám. Zábrana ve mně je neproniknutelná jako železná opona. Žil jsem příliš dlouho v zemi, kde i nejčistší pravda, je-li oznámena, promění se v lež na základě na Západě málo známých zákonů marxleninismu.

A tak jsem tehdy Ireně Svenssonové poručil, aby vzala pero a papír. Vzala Parkerovu stříbrnou propisovačku a svůj absurdní kanadský linkovaný blok a přede mnou musela pak další dvě hodiny smolit papír na téma Funkce barev v Hawthornově Šar latovém písmeni. Potila se tak, že levandulí slabě pronikala vůně holčičí tělocvičny, a jak hryzala Parkera, vylil se jí z něho věčný inkoust do úst, takže pak čtrnáct dní chodila na přednášky se rty jako mrtvá Ligeia.

A já tedy podlehl bláhovému sklonu udělat ze čtverce kruh a pošetilé snaze ukázat zcela iracionální Irence a zcela prérijním dětem z Edenvaleské koleje, že, jak praví Hemingway, je-li něco napsáno dobře, může to mít mnoho významů, přinesl jsem si na přednášku Jesenina Volpina.

Vířící bílá vichřice za oknem teď dokonce filigránsky rozdrnčela sklo, dokonale zapuštěné do chromovaného rámu, a slyším Poea, slyším ho vnitřním hlasem rusky:

Kak-to nočju v čas terora Ja čital vpervije Mora

Tvrdá ruská r zarachotila poloospalou posluchárnou, bylo to taky v zimě, za oknem vichřice, týden před vánočními prázdninami. „Laciné, mechanické vnitřní rýmy,“ říkala Irena a opovržlivá pusa malovala křivky jako samoznaky nenávisti. „Ne nadarmo ho už současná kritika nazývala jingle man.“ Bylo zřejmé, že na pomstu se dobře připravila studiem pramenů. „Ve skutečnosti je jeho monotónní poezie jenom slabým odvarem romantické poezie anglické a sotva co může dát moderní sen-“ škobrtla, „senzibilitě.“ Měla po efektu. Třída to sice nepoznala, ale shodila se přede mnou a zrudla vztekem.

I v somneni i v pečali
ja šeptal: „To drug jedva li,
vsech druzej davno uslali -“

Slzy mi vstoupily do očí. Chtěl jsem Irenu zpražit, ale nemohl jsem. Na chvíli jsem musel přestat číst, počkat, až Pavlo vovský reflex poezie a zkušeností, národních i mezinárodních, z fašistických i komunistických impérií, odezní. Irena byla na koni, protože si to tabula rasa jejího mozečku přirozeně vyložila jenom jako další doklad mé směšné sentimentality. Oči mi klouzaly po azbuce:

O Prorok, ne prosto ptica!
Jest li nyne zagranica,
Gde svobodnyj ob isskustve
ne opasen rozgovor?
Jesli jesť, to dobegu li
ja v tot kraj ne vstretiv puli?
V Niderlandach li, v Peru li
ja rešil by staryj spor
Romantizma s realizmom
do sich por ne končen spor!
Karknul Voron: Nevermore!

Sheila kuňká, a už to brzo bude mít z krku. „Neexistoval spisovatel, který by byl více soustředěn na naprosto osobní zkušenost. Byl to první a největší umělec abnormální psychologie. Jevil tendenci nořit se do problémů, jejichž řešení předpokládá téměř geniální důvtip, aniž vyžadují jakoukoli životní zkušenost.“ Vystřídala své nepřiznané prameny a nyní papouškuje Krutche. Hledím do metelice, chodbou bílých vírů rozvážně kráčí veliký, vypasený havran, nebo prostě nějaký černý kanadský pták, a z bílé mlhy se noří přízračná loď kapitána Guye

„Nikagda!“ skazala ptica...
Za morjami zagranica...
Tut vlomilis dva soldata,
sonnyj dvornik i major...

Vnitřní rýmy, mechanické vnitřní rýmy uchlastaného rolničkáře. Irenka si zlostně sedla, přece jen poněkud vítězná Pyrrhovým vítězstvím, já vztekle zvládl slzy, pomsta za dvojí od krytí a do třetice ponížení - rtíky byly dosud trošku akvamarínové - byla dokonána.

Pered nimi ja ne šarknul,
odnomu v lico lišč charknul
No zato kak prosto garknul
černyj voron: Nevermore!
I važu, važu ja tačku,
povtorjaja: Nevermore...
Ne podnjatsja... Nevermore!

Musel jsem dělat, že smrkám, dlouho smrkám... neuctivé oči dětí prérie na mně spočívaly se zvědavým zájmem. Začal jsem předčítat vlastnoruční anglický překlad, který všechno zavraždil: rachotivá ruská r, Poeovu nejsmutnější samohlásku o, daleko, daleko smutnější v ruštině než v jazyce génia avonského, toho dvorního patolízala - ale mně v uších drnčela dál ruština a přes absurdní vzdálenost dlouhého století a velikého oceánu vykládala EAP s nesrovnatelně obrovštější znalostí než profesoři - s životní znalostí, již Poe nějakým tajemstvím osudu a navzdory Krutchovi měl - ne že neměl -, se znalostí, kterou nemá Joseph Wood Krutch

...Potomu čto s davnych por Ja bojus drugoj pučiny

v carstve, grjaznom s davnych por... Karknul Voron: Nevermore!

„Nebude-li se Pymova pouť interpretovat jako pouť Mysli, pak to není nic jiného než jedno z mnoha docela obyčejných vyprávění o dobrodružstvích na moři.“ A Sheila přestane, jako když utne. Otočím se. Sheila na mě kouká zelenýma, irskýma očima, trochu v rozpacích, ne ze mě, ale z toho, že se musí před třídou intelektuálně producírovat; s předčasným cynismem dětí z Etobicoke to není tak žhavé. Skončila předčítání plagiátu a zbývá jí přežít ještě jednu nepříjemnost: zodpovědění mých otázek, pokud ovšem na něco budu zvědavý.

Rozhlížím se. Ted Higgins, kvortrbek University Blues, zakryt Davidsonovým vydáním Poea, svačí. Irena Svenssonová si provokativně (také část pomsty, ten ostenativní nezájem) maluje nehty něčím, o čem je přesvědčena, že je to krásné. Vypadá to jako stříbřenka na roury od kamen. Vicky Heatheringtonová, která ve školním jazzbandu (ano, mají dokonce swingband, ne rock-group. V něm hrají muzikanti. Ostatní samozřejmě dělají rámus hned v několika elektronických řachačkách) fouká na trombón, flirtuje s vlasatcem jménem William Wilson Bellissimmo, naježeným jako jeho zamerikanizované trojdvousouhláskové příjmení. Dělá to fyzicky: cosi drží v pravé ruce, tahají se o to a Bellissimmo přitom má ruku kolem Vickyných trombónem vypěstěných ňader, jež se dmou pod T-shirtem, a na něm křiklavý portrét muže. Když jsem se jí ptal, kdo to je, a očekával neznalost, sdělila mi, že je to vlastní portrét Van Cocka. Za těmi laškujícími milenci na mě, skrze mě, hledí smutňoučké oči Veroniky Prstové, melancholické dívky z Vinohrad, která sem utekla z Kuby a hned první týden se poprala s Hakimem, jenž byl na Kubě na brigádě.

„Myslíte, že to je pravda?“ tážu se Sheily, „Že Pym opravdu je buď pouť Ducha, nebo obyčejný thriller?“ Okamžitě se zatvrdí. Žádný názor na to přirozeně nemá, ale to nemůže říct. „Ano!“ praví tedy vzdorně, mě nespoutané myšlenky odnesou do dřevěné kabiny v dřevěné lodi kapitána Guye do dávného prvního času terora, jak jsem vždycky před usnutím plul s Julesem Vernem na té lodi, průrvou mezi obrovskými ledovci po černomodrém moři, v alabastrové bráně jižní průrvy nízko nad obzorem zářilo vlažné slunce a před lodí se náhle rozložilo klidné, mírňoučce zčeřené moře, za ním v dálce pevnina a na ní, nesmírně daleko, divoké, fialové hory. Proč a odkud fialové, to jsem ještě nevěděl. Ve vzduchu vířily arktické vlaštovky - spatřil jsem Poea, škrábajícího husím brkem v studené místnosti v zimě, v nějaké chatrči v Baltimore, jako já v té posteli, v té dřevěné kabině, zavřený neproniknutelnou oponou protektorátu Böhmem und Mähren, oddělený od přístupů do krásných Arktid, on oddělený chudobou, snící na papíře o Wilkesově expedici, na niž nevzali Jeremiáše Reynoldse jak na smrtelné posteli vydechuje jeho jméno - proč? Protože to měl být jeho život? V krásné a příšerné svobodě fialových hor šílenství? A nebyl: uplýval v příšerné nesvobodě bídy, nevyvětratelného smradu novoanglických chatrčí. Pouť ducha? Pouť v duchu. Velice konkrétní, nádherné klukovské dobrodružství. Jenom bohatí, úspěšní, důležití, mocní přestávají být kluky a holkama...

Ty slzy. Byla asi ostuda. Anglosasové jsou - praví tradovaná moudrost - nesentimentální. Anglosasové Bellissimmo, Hakim, Svenssonová. Ale Irena už neřekla nic. Zkoumala mě šedivýma severskýma očima a neřekla už nic o láci vnitřních rýmů rolničkářových. Snad aspoň jí se zalíbila exotická rachocení, Kak-to nočju v čas terora, ja čital vpervije Mora - neřekla nic a pozorovala mě bez protestu, přemýšlivě, pátravě zpod Vidalem Sassoonem nakadeřené kštice. K mému překvapení sadisticky jsem jí udělil cé minus jako výslednou známku frešmenského kursu - zapsala si letos můj kurs pro sofomóry, zčásti opakující (teoreticky: prohlubující) látku loňského kursu, kde ji potkaly hned tři karambóly. Opět jsem v něm probíral Poea. Papíry měla tentokrát bezvadné, snad si na ně najala nějakého teaching assistenta - nebo se dokonce učila - a většinou byla zticha, pozorovala mě... kak-to nočju v čas terrora... Morra... Morrra

Odjakživa jsme byli obklopeni hrůzou, a příslušnou krásou

Milý Dáne,

pamatuješ se na ten nádherný verš/rým: Umřela, řekněme, že měla úbytě./Úbytě to je to, co hbitě hubí tě? Nevím, proč mi stále zní v duši, ať se pokouším spát, nebo ať se držím stříkačky, když se ženeme hasit. Snad se musím držet také něčeho krásné ho - v duchu. Ale je to krásný rým? Proč je krásný? Úbytě přece nic krásného nejsou. Objevil jsem tu nového básníka, jmenuje se Erich Kästner. Náš Einsatzführer Ernst Hübel mi půjčil jeho sbírku Eine kleine lyrische Hausapotheke. Nádhe ra! Třeba: Ein Mathematiker hat behauptet,/ daß es allmählich an der Zeit sei,/ eine stabile Kiste zu bauen,/ die Tausend Meter lang, hoch und breit sei.// In diesem einen Kubikkilometer/ hätten, schrieb er im wichtigsten Satz/ sämtliche heute lebenden Menschen/ (das sind zirka zwei Milliarden) Platz!// Man könnte also die ganze Menschheit/ in eine Kiste steigen heissen/ und diese, vielleicht in den Kordilleren,/ in einen der tiefsten Abgründe schmeißen.// Kreischend zögen die Geier Kreise./ Die riesigen Städte stünden leer./ Die Menschheit läg in den Kordilleren./ Das wußte dann aber keiner mehr. Co tomu říkáš?

Píšu Ti o tom takhle otevřeně, protože jeden kamarád má Urlaubsschein a jede do Hradce; pošle Ti tenhle dopis odtam tud. Erich Kästner totiž žije ve Švýcarsku. Musel se z Německa ztratit, sotva to tu vzali do ruky hitlerovci. Náš Einsatzleiter u nich ale není. Domluvili jsme se, když mi jednou náhodou při inspekci ubikace přišel na Eliota. Because I do not hope to turn again/ Because I do not hope/ Because I do not hope to turn - říkám si tyhle verše také často. Otec Ernsta Hübela je Schulrat, profesor na gymnasiu, je u nich, ale jenom proto, aby mu dali pokoj a aby neměl nepříjemnosti kvůli něčemu, co dě lal před Machtübernahme. Není to absurdní, Dane? Když jdu po ulici v uniformě Technische Nothilfe, vypadám jako esesman. A tím víc Ernst - je blondýn, má modré oči, podobá se poněkud Heydrichovi. A jak jdeme vedle sebe, recitujem si polohlasem Kästnerovy verše, střídavě každý jeden. Já: Da lägen wir dann, fast unbermerkbar, a on: als würfelförmiges Paket. A zase já: Und Gras könnte über die Menschheit wachsen. A náš Einsatzleiter: Und Sand wurde daraufgeweht.

Život je krásný, Dáne, ale kdyby nebylo poesie - Uviděl jsem náhle v pachu novin tona/ sníh a velkou podobiznu Edisona

Dej na sebe pozor, milovaný Dáne! Musíme přežít válku. Potom...

Tvůj Jan

Měl bych si patrně s Irenou Svenssonovou něco začít. Jeví všechny příznaky očekávání. Mohla by to sice být moje dcera, ale koneckonců, jsem tu obklopen aureolou muže, jenž prožil život v policejních diktaturách a za války byl v protinacistickém odboji. Když se tím vytahuju před dívenkami z Chitagoogy a z Yellow Pants, chytře tomu neříkám resistance group, nýbrž guerilla group; ten výraz spíš znají a asociuje jim s bombami. Tento zajímavý muž provozoval navíc povolání spisovatele, v policejních diktaturách tak nebezpečné. Popravili mu nejlepšího přítele - samozřejmě dělám ze soudruha Huberta Steina nejlepšího přítele, ačkoliv mě nikdy ve zvláštní lásce neměl. Ale s jeho popravou je to čistá pravda - nebo špinavá pravda -, které trochu imaginace neuškodí. Nakonec tohoto muže vyhnaly z vlasti sovětské tanky, je ve svých osmačtyřiceti fyzicky zachovalý a má přirozeně vlnité vlasy, prokvetlé stříbrem, které se díky Dry Looku lesknou vůbec nejinteresantnějším dull shinem.

Měl bych tedy s Irenou Svenssonovou neváhat. Podle veřejného mínění jsou dnešní kanadské holky snadno svolné k nejlepšímu. Z osobní zkušenosti to nevím, moji potřebu v tom směru zatím plně kryje Margitka. Ale od té doby, co jsem mluvil s Larrym MacAlearem, o té svolnosti trošku pochybuju. Larry se nějakým omylem octl ve frešmenském kursu, kde řadě mladých akademiků dělalo potíže vyslovit slovo ratiocination a Larry si pro zábavu četl Finnegans Wake. Lezl za mnou do kanceláře a zaváděl na to řeč. Nemohl jsem mu ovšem říct, že mě Finnegans Wake nudí, a tak jsem vždycky odváděl řeč od Joyce a zaváděl ji na Larryho kolegyně. Larry byl mohutný fousáč, učesaný na Krista, zrzavý, v modelově roztrhaných džínsech, jimiž na zadnici prozařovaly jockey shorts, takže měl sexappeal. „Není to tak horké, jak se říká,“ pravil. „Jenže co se říká, je víc newsworthy, you know. De facto si ale většinou hlídaj své -“ se samozřejmostí své neinhibované generace použil pro ženské přirození slova o čtyřech písmenech. Pokud jde o jazyk, není zde skutečně zábran, a jsem přesvědčen, že ani Irena Svenssonová by před tím slovem neucouvla. Kdyby však mělo dojít k fyzické manipulaci se čtyřpísmenkovou částí těla - „-protože skoro všem jde o akademický titul. Víte, o který?“ „M. A.?“ navrhl jsem, na doktorát ani při demokratických požadavcích Edenvaleské koleje většina dívek nevypadala. „M. R. S.,“ pravil fousáč a mazaně zamrkal očičkama. Chvíli jsem nechápal. Jenom chvíli. Pak jsem pochopil. S nedůvěrou - přece Women’s Lib -, ale věděl jsem, že všechna radikální hnutí nadělají rámusu neúměrně k počtu svých skutečných stoupenců. Samozřejmě. Mrs.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .