Proč mají lidé měkké nosy

Domácí práce z jazyka českého Josefa Macháně, žáka III.b obecné školy chlapecké v K.

Nerad čistím si zubů, třeba jest to chrupu prospěšné. Vždy namočím kartáček do vody, takže máti, kontrolujíce mne, podvodu nepozná. Zubní pastu pak vytlačím do otvoru v umyvadle.

Toho rána však nenamočil jsem, i otázala se máti: "Pepíčku, vykartáčoval sis zubů?" Přitakal jsem, a tu ona pravíce "Ukaž!" sáhla mi na nos, a zjistivše, že jest měkkým, prohlásila: "Lžeš. Lež má krátké nohy. Se lží daleko nedojdeš, také jest lež hříchem." Avšak nos jest měkkým vždy a není člověka tvrdého nosu.

Při snídani máti pravila otci: "Rudolfe, nejsem ve své kůži. Pravděpodobně znavila jsem se rozčilením na schůzi dobročinného spolku sv. Martina. Neboť představ si. Předsedou zvolili pana prokuristu Kudláčka, třebaže viděn byl nedávno v nevěstinci!" "V nevěstinci?" otázal jsem se. "Vždyť jest již ženatým. Tudíž nepotřebuje nevěsty." Tehdy otci zaskočilo v hrdle, ač nepojídali jsme ryb. Rovněž můj starší bratr Petr vyl a moje sestra Blanka obořila se na mě s tvářemi červenými: "Tomu ty ještě nerozumíš. Na to jsi příliš hloupým." Avšak ona sama jest hloupou, neboť jest toliko ženou.

Máti pravila: "Buď jak buď, dnes nemohu jíti na mši svatou. Rudolfe, budeš museti jíti s dětmi sám."

I šli jsme. Avšak kráčejíce podél vinárny Jonáše Lewitha, otec pravil, že jest mu na okamžik zaskočiti dovnitř v jakési záležitosti obchodní. Avšak on neobchoduje s vínem, nýbrž s textiliemi a koží.

I šli jsme dále s Petrem a s Blankou. Dojdouce ke kostelu, stál tam křesťanský lid a rokoval. U vchodu hlavního lid prostý, u vchodu na galerii pak lid lepší. Petr pravil: "Půjdu na kur. Hodlám si dnes zapěti ve sboru chrámovém." Poté zmizel za rohem a Blanka, strčíce do mě, pravila: "Stoupni "si k oltáři, abys na velebného pána dobře viděl, prcku! "Nejsem prckem," pravil jsem," avšak pan učitel Pick říká, že na svůj věk jsem velmi velikým." Avšak Blanka zmizela ve vedlejší lodi chrámové. I odebral jsem se k oltáři.

Tam však potkala mě nepříjemnost, neboť když mše započavši vstoupili ministranti, seznal jsem, že jedním z nich jest zrzavý Milič Codr, jenž jsouce synem hajného ukradl mi penál s vyobrazením prasete. I skryl jsem se za sochu sv. Jana Nepomuka. Poté ulomil jsem mu jednu plechovou hvězdu a prakem vymrštil jsem ji ze skrytu toho po Miliči Codrovi, když velebný pán Meloun, odebrav se na kazatelnu, počal kázati o marnotratném synovi. Jejž za tím účelem stále nosím v kapse. Dobře mířenou ranou zasáhl jsem ucho, avšak kostelník pohříchu zahlédl ztropenou neplechu a spolu s Vocenilem vyvedl mě z chrámu. Jenž stál vedle mě, dloubajíce se v nose. Nevěděl však, kdo z nás byl mrštil hvězdou, a tudíž popřel jsem lživě svou vinu. Avšak on mi uvěřil, neboť Vocend jest pouze chudým uličníkem.

Tehdy nechtělo se mi více do chrámu Páně, neb bylo krásně. I kráčel jsem opatrně parkem a zahlédl jsem Blanku, kterak nejsouce v kostele Aleš Neumann drží ji na lavičce za koleno. Obešel jsem je, by nespatřili mě. Poté jdouce kolem širokých oken kavárny Beránek, spatřil jsem rovněž Petra, jenž taktéž nepěl ve sboru chrámovém. Nýbrž seděl s výrostky mažíce karty, ač má to zakázáno. Avšak přesto seděl.

Nelelkoval jsem příliš a cesta vedla mě dále podél vinárny. Tam na dvoře zdržoval se pozoruhodný pes. Jsouce velmi nepatrně malý, měl velikou hlavu. I vešel jsem za ním na dvůr, avšak pes odebral se do vnitra domu. Rovněž odebral jsem se za ním, avšak pes protáhl se otvorem při zemi a zmizel. I protáhl jsem se také oním otvorem, a jsouce dosud uvnitř s hlavou poněkud povystrčenou, spatřil jsem lokál, v něm otce, majícího z jedné strany pana Lederera, z druhé pana Sommernitze. Tito pánové střídavě vyprávějíce příhody jakýchsi jiných dvou pánů jménem Khon a Pick, jakož i paní nazývané Fraupick, otec se příhodám oněm neustále a velmi hlasitě smál. Nevím, čemu se smál, neboť příhody ty byly dosti nudné, jako kupříkladu, jak pan Pick odjeda na obchodní cestu a zmeškavši vlak, nalezl v posteli Fraupick pana Khona a podobně, aniž bylo vysvětleno, co dělal pan Khon v posteli Fraupick, což vůbec nepřipadá mi k smíchu. Avšak otec smál se, patrně za příčinou toho, že pan Sommernitz kupuje od něho kůže a rovněž pan Lederer kupuje od něho textil, obé ve velkém, tudíž chtěl se oběma nudné příhody vyprávějícím nesmírným smíchem svým zavděčiti.

Poté čas pokročil, i pádil jsem opět do chrámu Páně, kde zdařilo se mi vmísiti se mezi vycházející lid. Současně spatřil jsem, kterak z jedné strany mísí se Petr, z druhé pak Blanka, rovněž otec stál před chrámem rokujíce s panem Hejdou, jenž jest ředitelem kůru, jako by byl býval na mši.

Doma máti otázala se Blanky: "O čem kázal dnes velebný pán?" a Blanka zanedlouho pravila: "O pannách v peci ohnivé." Tu praviljsem: "Nikoliv, nýbrž pouze o marnotratném synu." "Ovšem," pravila Blanka. "Spatně jsem slyšela, neboť přede mnou jakási hrbatá paní stále nahlas modlila se."

Tehdy máti chválila nás a za odměnu, že pobožně slyšíce mši navštívili jsme chrám Páně, věnovala mně korunu, Blance růž na rty a Petrovi svatý obrázek, jejž našel jsem později na klosetě. Též otce pochválila řkouce: "Obchodu pak prospívá zbožnost majitelova v očích bližních jeho."

Poté zasedli jsme k svátečnímu obědu, a okolo pečené husy, jíž pojídajíce, rozhostila se dobrá pohoda. Pročež soudím, že lež jest prospěšná. Neboť já, Blanka, Petr i otec dopustili jsme se toho dne velikého množství hříchů a přestupků, avšak lhouce, vše se obrátilo v dobré. Soudím tudíž, že lež nemá nohou krátkých, nýbrž dlouhých a požadavek "Nemáme lháti!" sám jest lží, neboť plníce ho, nemohli bychom patrně vůbec existovati.

Rovněž protože neexistují lidé tvrdých nosů, nýbrž všichni mají nosy pouze měkké, soudím, že všichni lžou, ergo existují, a naše společnost, prolhávajíce se k pravdě, vzkvétá neustále.

Kterak Petr opatřil si saxofon

Domácí práce z jazyka českého Josefa Macháně, žáka III. b obecné školy chlapecké v K.

Na reálném gymnasiu založili symfonický orchestr. Též můj starší bratr Petr chtěl tam hráti pod taktovkou pana ředitele Hejdy, avšak klavíristů měli sdostatek. Požádal tedy Petr otce, by zakoupil mu oboe nebo fagot. Avšak máti pravila: "Lidé na fagot hrající stávají se hloupými. Nástroj chvěje se a s ním i mozek. Poté lidé blbnou." Pročež otec věnoval Petrovi pouze klarinet.

Tu však Petr záhy zanechal hraní v symfonickém tělese a věnoval se jazzu, jejž tajně založíce s několika spolužáky, hráli vidy v sobotu večer v baru "U modré kočky, nalepujíce si za tím účelem vousy, aby nedošlo k odhalení. Avšak došlo k odhalení pomocí pana Kadeřávka, jenž v baru tom kontroloval věk přítomných dívek. Tehdy Petr obdržel zákonnou známku z mrav a načas byl mu odňat klarinet.

Tu neděli poctil nás návštěvou pan rada Prudivý, jenž jest městským radním. Vyslechnuvši, kterak potrestal Petra, schválil otcovo opatření a pravil: "Dnes mládež jest samý jazz, samá hudba cizácká. Avšak co jest to jazz? Vždyť nelze na něm rozpoznati lahodných melodií, jaké dávají kupříkladu národní naše písně české, v podání kapely Kmochovy. Jaká pak také může to býti hudba, když k jejímu provozování stačí pět či šest hudebníků. To naše dechová hudba městská zaměstnává čtyřicet hudebníků a o státních svátcích i více, a může proto veřejnosti posloužiti nejlepším z nejlepšího. Já sám vyžaduji pouze nejlepší z nejlepšího, neboť pouze to jest pro mne dosti dobré. Šunku kupuji výhradně u Chmela, šiji toliko u Knížete a obrazy na stěnách mám pouze a jedině od Mistra Brožíka. To jest malíř! Jest zcela jiný než kupříkladu onen Filla, jehož obrazy jsou pouhými mazanicemi. Vlastním Mistra Jana Husi před Koncilem kostnickým. Zde Mistr Brožík vymaloval jednomu kardinálu v popředí takové boty, že jsou vskutku jako živé. Jejich lesk jest tak přirozeným, že oku lahodí. Takové má býti umění. Též Hus stojí hrdě, kdežto kardinálové, metajíce úlisné pohledy, jsou přikrčeni. Co jest naproti tomu jazz? I v hudbě vyžaduji toliko nejlepší z nejlepšího. Zejména operu, neboť při ní zaměstnáno jest nejvíce nejlépe placených umělců, kteří všichni vespolek tvoří úchvatná díla, člověka povznášejíce. Z oper pak nejlepší jest Smetanova Prodaná nevěsta. A já, řídíce se zásadou, že dosti dobrým pro mě jest toliko nejlepší, navštěvuji pouze Prodanou nevěstu. Skvost ten vyslechl jsem již osmasedmdesátkrát, a než se rok s rokem sejde, vyslechnu jej bohdá po osmdesáté."

Tu pravila máti: "Vždy říkám, jak kulturním jste vyčlověkem. Ještě nikdy neviděla jsem sako takto padnouti.

"Dudy," pravil dále pan rada Prudivý. "Dudy, dudy. Národní český nástroj náš. Na ten měl by ses učiti hráti, chlapče," pravil, obrátíce se na Petra, "a nikoli ony kakofonie, jež vydávajíce na svém klarinetě, slušným lidem bolí z toho hlava. Dudy, dudy, chlapče, dudy, dudy."
"Avšak na dudy stěží lze hráti chromaticky," bránil se Petr.

"Český národ obejde se bez chromatiky," odbyl ho pan rada Prudivý a tehdy pravil otec: "Ach, dnešní jazzy. Jest to hudbou koček. Za mého mládí drnkával jsem na citeru. Bývala to hudba, jež brala člověka přímo za srdce. "Roslein, Roslein, Roslein rot", kupříkladu, anebo onen valčík "O Heimat suss, gruss Gott, auf Wiedersehn". Vždy slzel jsem, a navléknuv si na palec trsátko, trsal jsem krásně."

Avšak Petr pravil: "Já však jazzu nevzdám se. Rovněž trsati trsátkem nebudu, krásně ani nekrásně." A tehdy otec, ušklíbnuv se, pravil: "Potom zarazím tobě apanáž!"

A na to Petr pravil: "Milejší jest mi jazz než tvoje apanáž." Poté odešel, a tajně prodajíce otcův sokolský kroj a sbírku gypsových císařů, zakoupil sobě saxofon tenorového ladění.

Pozoru hodný jev chemický

Domácí práce z jazyka českého Josefa Macháně, žáka IV.b obecné školy chlapecké v K.

"V zdravém těle zdravý duch" učil Dr Miroslav Tyrš, a též můj otec soudí v tom smyslu. Tělo má veliké a velmi zdravé, měřící jedno sto devadesát sedm centimetrů a vážící sto patnáct kilogramů. I zaplál v útlém již věku pro myšlenku sokolskou.

Též já jsem zaplál, avšak zlomíce si nohu při přeskoku roznožmo přes kozu, nemám již zdravého těla. Bratr pak, když byl dospěl, odmítl býti více Sokolem. Neboť dorostenci sokolští nuceni jsou vystupovati v krátkých kalhotkách s třásněmi, pro něž Petrovi, jenž jest potápkou, nebo též dle jiných gejblíkem, bylo vytrpět četná příkoří od Jaroslavy Cuceové, která jest označována za jeho sajdu. Poté odepřel nositi sokolský kroj, řkouce: "Jsem potápkou, a myšlenka sokolská nesnáší se s myšlenkou naší." "Vaší myšlenkou jest chlast," prohlásil otec, jenž ustrojen byl již v kroji, zchystán na župní sokolské cvičení. "Jiné myšlenky nemáte. Kdežto slavnosti naše sokolské jsou reji zdravého ducha."

Poté odebrali jsme se s průvodem na župní cvičení, kde zúčastnil jsem se závodů v pojídání koláče. Nezúčastnil jsem se závodů ve šplhu za vuřty následkem dosud zcela nezhojené nohy. Závod ten konal se na tlusté tyči namydlené mýdlem, jíž bylo závodícím zlézti. Načež povoleno měli strhnouti zuby jeden z velikého množství vuřtů nahoře zavěšených. Avšak pouze jeden. Avšak když Vocenil dospěl k vuřtům, jsouce synem chudé vdovy, počal trhati a pojídati oproti zákazu větší počet vuřtů. Takže bratr Pořízek, jenž jest sokolníkem, musel vylézti za ním a donutiti ho sestoupiti. Tou dobou však již byl požil sedm vuřtů. Rovněž se konal závod v pití piva, k němuž však Vocenil pro přílišnou nezletilost připuštěn nebyl. Zde pak vavřín vítěze odnesl si bratr Buližník, jenž jest nejtěžším sokolem Jiráskovy župy podkrkonošské, vážíce sto třicet pět kilogramů brutto [bez oděvu). Též otec cvičil v cvičeních sprostných, při nichž ráznými rozmachy paží i nohou ukazovali sokolští muži tělesnou zdatnost, ku konci sborově skandujíce báseň znějící: Po zemi české slyšet čilý ruch, jenž jaře proudí z vesnic, měst.

Jest u těle zdravém zdravý duch, Hip hurá. Nazdar! Vlasti čest!

V podvečer pak konal se zmíněný již závod v pojídání koláče, jímž slavnost sokolská vyvrcholila. Za tím účelem upekly sokolské dámy koláč borůvkový zvící téměř dvou metrů v průměru. V pečivu tom skryly více než dvacet kovových korun, poblíže středu pak jednu stříbrnou pětikorunu. Cílem závodu byla tato mince, k ní bylo se závodícím projísti. Bohužel sám odpadl jsem záhy, neboť poživši toho dne větší množství tureckého medu, zmrzliny, suku, sladké vaty, párků, vuřtů a okurek, byl jsem již příliž sytým a projedl jsem se na vzdálenost pouhých dvaceti centimetrů od okraje. Jiní borci projedli se dále. Tak Alois Wagner, syn kováře, projedl se na vzdálenost šedesáti centimetrů, spolknouce při výkonu tom tři kovové koruny a vylomivši si zub. Ještě dále projedl se Pavel Bošek, ten však počal se dusiti mincí, jež zaskočila mu do dírky tzv, koláčové, a musel proto býti dopraven na ošetřovnu, kde ranami do zad byla z něho vypuzena.

Tak jeden po druhém borci vzdávali závod, až setrvali v něm toliko dva, kteří projídajíce se z opačných stran, ocitli se již zcela blízko středu. Tito pak byli Berta Minz, syn velkoobchodníka, a uvedený již Vocenil, syn chudé vdovy. Nepatrný toliko prostor, vyplněný borůvkami, dělil oba soupeře od stříbrné pětikoruny, když tu Vocenil počal jeviti známky únavy, též majíce vztek, neboť po celé délce projedené dráhy nebyl dosud narazil na jedinou minci. Naproti tomu Berta Minz narazil již na sedm, a vidouce soupeře umdlévati, počal se projídati zvýšenou rychlostí, nezdržujíce se již polykáním mincí, nýbrž plivajíce jimi okolo sebe. Již již se zdálo se, že syn obchodníkův odnese si palmu vítězství, když tu Vocenil v posledním úsilí udeřil jej pod koláčem pěstí do žaludku. Ihned Berta Minz, zezelenavši, počal vrhnouti, a zdržení toho využil zákeřně Vocenil, projedl se k středu a pozřel stříbrnou pětikorunu.

Avšak bratr Minz, jenž jsouce otcem vyřazeného závodníka, protestoval proti výsledku, vskutku rozhodnutím starosty bratra Vévody byl vítězem prohlášen poražený Berta Minz. Pětikoruna však nebyla již po ruce, i nařízeno Vocenilovi, by minci tu, až z něho vyjde, předal právoplatnému držiteli.

A tu druhého dne, když Berta dožadoval se stříbrné pětikoruny, odevzdal jemu Vocenil z nařízení pana učitele Picka dvě kovové koruny a padesát haléřů, řkouce, že více z požité pětikoruny z něho nevyšlo.

Pan učitel udeřil naň velmi, včetně rákosky, avšak Vocenil stál na svém. Pakliže mluvil pravdu, nemá, tuším, tento pozoruhodný jev chemický obdoby v historii sokolských závodů v pojídání koláče.

Jak jsem unikla sňatku

Z pamětí Blanky Macháňové, studující VI. a státního reálného gymnasia v K.

Již delší čas otravoval mě Ervín Kotyza svými průhlednými manévry. Ačkoliv bydlí na opačném konci města, čekával každého rána před naším domem, a spatřiv mne, přidal vždy do kroku, předstíraje, že jde jakoby náhodou kolem. Pokaždé mě však pouze pozdravil, a rychle pak ubíhal opačným směrem, nežli se nalézá gymnasium, takže na vyučování pravidelně přicházíval pozdě, s ušima červenýma.

Dávno bych mu byla řekla, ať si jde po svých, nebýt ohledu na postavení mých drahých rodičů. Jeho otec jest totiž velkovýrobcem biliárových stolů, výrobků to, k nimž mu firma mého otce dodává potřebná plátna. Bylo dávným přáním mých i jeho rodičů, aby se naše dvě firmy spojily k společnému dílu pomocí sňatku

manželského mezi mnou a Ervínem. Jako dobrá dcera hodlala jsem vyhověti přání svých rodičů, třebaže Ervína nemohu ani cítit. Avšak bránila mi v tom nadpřirozená Ervínova nesmělost.

Dlouho každého rána vždy prchal, až nakonec po šesti měsících vzmužil se natolik, že slovy: "Blanko, nešla byste se mnou na procházku?" vylákal mě na svou chatu, kde mě pak lahví plzeňského piva opil, takže jsem nad sebou ztratila vládu. On však pouze mlčel, až nakonec se mě zeptal, nemám-li chuť zahráti si s ním partii šachu. Ke všemu, jak se ukázalo, šach vůbec neumí, neboť jsem mu čtvrtým tahem dala mat. Přesto mi však druhého dne poslal poštou milostný dopis, obsahující i takovéto opovážlivé verše: Jak bouře chvěla se Ta běloskvoucí ňadra, když dlaní svou jsem v bílém ohni těla Tvého pátral...

Třebaže byl Ervín Kotyza naprostým antitalentem téměř na vše, téměř do všeho se hrnul. Chtěje např. ministrovati, podpálil kadidelnicí velebnému pánu Melounovi ornát, takže jen duchapřítomnost kostelníkova, jenž kněze pozdvihl a posadil do křtitelnice, zabránila neštěstí. Na honu zas, jehož se zúčastnil, třebaže šilhá, byl pokousán zajícem tak nebezpečně, že týden strávil v domácím ošetřování.

To vše ho mohlo varovati, avšak nic takového. Když ochotníci městští ohlásili nastudování detektivní hry "Osudný výstřel", byl na plakátech uveden Ervín Kotyza v roli vraha Bartoše. Ve své protivnosti zaslal nám lístky do proscéniové lóže a kritika místních novin p. Krpatu předem podplatil pěti lahvemi šampaňského. Den před představením přišel k nám na návštěvu. Máti ihned donutila otce, aby odešel do vinárny, mého bratra Petra poslala do sousedního města N. k strýci Bořivojovi se vzkazem, že v K. jest hezké počasí, a sama pak odešla s mým mladším bratrem Josefem k zubaři, odkud se byli před půl hodinou právě vrátili. Sotva jsme takto osaměli, počal mi Ervín Kotyza vyprávěti o své sbírce nálepek ze sýrů a mluvil tak rozvláčně, že když se o půl deváté večer máti se spícím Josefem vrátili od zubaře, byl teprve u gorgonzoly.

Druhého dne sledovali jsme z proscéniové lóže představení. Hned od počátku jevil Ervín známky trémy. Maje představovat zpupného vraha, mluvil tak tiše, že ho vůbec nebylo slyšeti. Naštěstí však na základě toho zvýšila hlas nápověda, takže jsme přesto mohli sledovat, o co ve hře běží.

Na počátku posledního dějství měl vrah Bartoš zastřelit komerčního radu Syrového. Když však Ervín pozdvihl pistoli, třásla se mu ruka, a navíc, přestože alespoň desetkrát zmáčkl kohoutek, rána nevyšla. Pan Rudolf Pirner, jenž představoval komerčního radu Syrového, při každém cvaknutí kohoutku uchopil se za srdce a počal se hroutiti, ale vždy se opět vzchopil, čekaje na smrtící ránu. Lidé počali se smáti.

A tu Ervín, aby trapnou situaci vyřešil, vrhl se na p. Pirnera, a naznačiv škrcení, udolal ho. Tehdy jako by z něho tréma spadla a skvěle se rozehrál, takže vbrzku mi napadlo, že příště až mě vyláká na chatu, musím si dáti dobrý pozor, neb jinak by možná druhý den nepsal již básní.

Nakonec pronesl tak skvělý monolog, že počala jsem se již smiřovati se svým osudem snoubenky, avšak poté neočekávané štěstí mne vysvobodilo. Došlo ke katharzi dramatu, v níž domněle mrtvý komerční rada Syrový má se znenadání objeviti, a to po slovech vraha Bartoše, pronášených k dceři Syrového: "Nechť váš otec, Karolino, vstane z hrobu, nemluvím-li pravdu!"

Tato slova Ervín pronesl, a nastala pauza, v níž měl se Syrový zjeviti. Avšak ono nic. Ervína znovu zmocnila se tréma, a opakoval chvějícím se hlasem: "Pakliže nemluvím pravdu, nechť váš otec vstoupí těmito dveřmi!" a ukázal na ně. Opět však nic. Vlasta Čiháková, hrající Syrového dceru, aby zachránila situaci, rovněž zvolala: "Tatínku drahý, objev se, nemluví-li pan Bartoš pravdu!" A opět nic. Ervín, zadrhávaje, pravil naléhavě: "Vstupte již, prosím, neboť nemluvím pravdu!" A tu do ticha, které bylo již hrobové, vstoupil dveřmi v dekoraci p. doktor Kraus, který ve hře vůbec neměl účinkovati, a oslovil publikum: "Vážení přítomní, prosím, abyste omluvili malou technickou závadu, pro niž nám není možno kus dohráti. Pan velkoobchodník Pirner byl v roli komerčního rady Syrového nad očekávání zavražděn.

Ihned svitla mi naděje a brzy potvrdilo se mi, v co jsem se vůbec neodvažovala doufat. Ervín Kotyza v návalu trémy, škrtě p. Rudolfa Pirnera příliš realisticky, usmrtil jej, a později z výčitek svědomí, vzbuzených následkem této nehody, spáchal sebevraždu. A tak jsem unikla hroznému osudu státi se manželkou onoho nemehla.

Kterak došlo k mému sňatku

Z deníku Petra Macháně, studujícího VIII. a st. reálného gymnasia v K.

Pokládal jsem vždy otce, majitele firmy Rudolf Macháně & spol., Export-Import, za moudrého, avšak nyní nejeví se mi věc již tak jasnou. "Za svoje peníze hleď vždy obdržeti protihodnotu!" vštěpoval mi otec. A přece já, řídě se touto radou, jsem tratil.

Do nedávné doby zachoval jsem se do té míry, že jsem dosud ženy nepoznal. Ze všech dívek našeho ústavu, státního reálného gymnasia v K., zalíbilo se mi nejvíce v Ireně Dittrichové ze sexty A. A proto, také vzhledem k dovršení osmnácti let, rozhodl jsem se, že jmenovanou svedu. Za tím účelem počal jsem promýšleti podrobnosti.

Nejprve navštívil jsem místní drogerie, avšak všude měly službu mladé prodavačky, a stal jsem se proto do večera majitelem sedmi kartáčků na zuby. Později jsem si uvědomil, že v každém obchodě mohl jsem za té situace žádati jiný druh zboží - leč stalo se.

Nakonec poslal jsem do drogerie svého mladšího bratra Josefa, avšak nemaje drobné, svěřil jsem mu padesátikorunu. Nakoupil za celou, hlupák, doufám však, že přebytky rozprodám v oktávě B, v obou septimách, něco v sextě něco možná i v kvintě a zbytek Miroslavu Kunovi z kvarty A.

Poté zkoumal jsem počasí, ale vzhledem k deštivé předpovědi na celý příští týden jevilo se mi nutností opatřiti krytou místnost. Byt mých rodičů nepřicházel v úvahu, neboť naše služebná Anna nikdy nevychází z domu, jakmile mě přijde navštívit některá kolegyně ze školy. Zejména chodí mě navštěvovat kolegyně Jaroslava Cuceová, která je do mě šíleně zamilována a neustále se mě pokouší svést. Vyžaduji však od žen přísné morální zásady, ovšem s výjimkou Ireny Dittrichové, kde by mi tyto byly na překážku.

Byt Ireniných rodičů rovněž nepřicházel v úvahu pro svou polohu ve třetím poschodí a proto, že hromosvod nachází se na opačné straně domu, takže v případě překvapení únik by nebyl možný.

Nezbývalo, než najmouti hotelový pokoj. Zde ovšem naskytly se další potíže. Hotel takzvaný hodinový je v našem městě pouze jeden, a jeho majitelem je Irenin strýček, navíc horlivý to katolík. A pokud jde o hotely normální, jsou tu sice dva, majitelem jednoho jest však p. Cuce, otec zmíněné Jaroslavy Cuceové, který mě dobře zná a donesl by věc k sluchu mého otce. Druhý jest proslulý štěnicemi, jež by mé plány mohly v nepříznivém smyslu ovlivniti. Bylo tedy třeba uchýliti se ke lsti. V úterý zajel jsem vlakem do sousedního města H., kde bydlí druhý Irenin strýc, p. Josef Habr, a odtud jsem odeslal telegram jeho jménem, objednávající na pátek dvoulůžkový pokoj č. 3 v hotelu p. Cuceho. Ve středu zajel jsem do krajského města a v půjčovně kostýmů vypůjčil jsem si umělý plnovous, tweedové spodky a sportovní kazajku s anglickou čepicí. Takže nyní zbývalo již jen vymysliti lest, jíž by mi Irena byla po vůli. Vymyslil jsem nakonec vše velmi dobře.

Ve čtvrtek zajel jsem opět do sousedního města H., kde jsem zakoupil zlatý prstýnek s akvamarínem a odeslal jsem Ireně dopis tohoto znění:
Milá Irenko,

musím Ti něco sděliti, ale aby o tom nevěděl tatínek. Má to být překvapení pro něj k narozeninám. Prijď dnes, v pátek, v pět hodin odpoledne do hotelu Beránek do pokoje č. 3.

Tvůj strýček Josef Habr P. S. Přikládám prstýnek pro svou milou neteřinku.

V pátek úderem páté čekal jsem již v pokoji č. 3 v hotelu Beránek, zcela připraven a opatřen plnovousem k dokonání díla. Čas však plynul, a kde nic, tu nic. Nechápal jsem, kudy se mohla vlouditi chyba do mého plánu, a o půl šesté, nemoha vydržeti nervové napětí, sešel jsem dolů k telefonu. A právě v té chvíli, kdy jsem vstoupil do vestibulu z chodby, vstoupila zvenčí Irena se svým strýčkem, p. Josefem Habrem; p. Habr byl v obličeji brunátný a v ruce nesl sukovitou hůl.

Dalšího vývoje událostí jsem nevyčkal, a otočiv se, zastavil jsem se až u půdy. Zde jsem usedl, a protože se mi jevilo téměř jistým, že z chystaného sejde, jal jsem se počítati svou ztrátu, vzniklou nečekaným příjezdem skutečného strýčka, p. Habra. Zdola zněly hrubé hlasy, já však jich nedbal a počítal jsem:

Jízdné do H. a zpět v úterý 10 Kč

Jízdné do H. a zpět ve čtvrtek 10 Kč

Jízdné do krajského města a zpět 30 Kč

Kartáčky na zuby (7 kusů á 3 Kč) 21 Kč

Nákup v drogerii (včetně spropitného bratru Josefovi) 51 Kč

Půjčovné kostýmu 75 Kč

Prsten ( 14tikarát. zlato) 150 Kč

Pokoj v hotelu 50 Kč

Spropitné v recepci 3 Kč

Telegram 5 Kč

Dopisní papír a známka 2 Kč

Celkem 407 Kč

Takovou ztrátu jsem přirozeně nehodlal nésti bez náhrady. A tak, pamětliv otcových zásad, že za své poctivé peníze třeba dostati protihodnotu, sešel jsem o poschodí níž k bytu hoteliéra p. Cuceho a dal jsem se svésti Jaroslavou Cuceovou.

Bohužel, nedostal jsem za své peníze zboží kvalitní. Neměl jsem ovšem spoléhati na mladšího, nezkušeného bratra, nýbrž vše vybrati si sám. Jaroslava Cuceová se ocitla v jiném stavu a svatba je ohlášena na příští týden.

Volby v našem městě

Domácí práce z jazyka českého Josefa Macháněé, žáka V. b obecné školy chlapecké u K.

Blížil se den voleb. Tu celé město bylo vzrušeno, jsouce zvědavi, kdo zvítězí v nich. Tehdy v městském hotelu konaly se schůze, kde často perouce se, policie musela zasáhnouti. Též všude lepeny jsou plakáty, avšak jinými opět strhávány. Rovněž Vratislav Blažej strhl, jenž byl plakátem strany národně socialistické, avšak pan Tlustý dopadnouce pachatele, oznámil to ve škole. Tu pak tento musil opisovati: "Nemám se plésti do politiky." Padesátkráte musil. Taktéž můj otec, jenž jest lvem místních politických salónů, vždy říká, že politika jest svinstvo. Vyjdouce si na procházku, zpozoroval otec plakáty na plotě u pivovaru, jež přízni voličské doporučovaly stranu komunistickou. Zde otec pravil máti: "Ellen, nejde nikdo?" a počnouce se rozhlížeti, máti odtušila: "Nikoliv." Ihned otec strhl jej. Poté šli jsme dále.

Rovněž otec daroval korunu Vocenilovi, by strhával plakáty strany sociálné demokratické jakož i komunistické, jsouce však ve střehu před dopadením. On dělal to rád, avšak neumí dobře čísti. Pročež strhával všechny napořád. Avšak strážník přistihl jej, zfackujíce ho, jenž jest synem chudé vdovy, pročež poskytujeme mu oběd, a to dvakrát týdně. Též starší šatstvo, jakož i knihu k vánocům. Ve škole rovněž mnoho se hovořilo o volbách. Vratislav Blažej pravil: "Můj otec jest fašistou. Jest to strana, která jest pro silnou ruku židů ve státě." Tu pravil Quido Hirsch, jenž jest synem velkoobchodníka starým papírem, jenž pravil: Toto není pravdou, nýbrž Hitler jest fašistou." Avšak Vratislav Blažej pravil: "Lžeš, neboť Hitler jest Němcem." Tu poté guido Hirsch pravil: "Netoliko jest Němcem, nýbrž navíc fašistou. Taktéž fašistou jest Franko." Poté pravil jsem: "Já přeji povstalcům." A Quido Hirsch pravil: "Avšak já přeji vládním. Tu Dolfa Volhejn pravil, jenž jest synem majitele činžovních domů: "Avšak ty jsi žid. I pravil Quido Hirsch, bráníce se: "Toť zajisté jest jedno. Avšak Dolfa pravil: "Avšak židé jsou metlou národa, neb pravil to můj otec." Tu Quido Hirsch vytnouce mu políček, poté Vocenil udeřil jej penálem, neb taktéž na obědy chodí k Volhejnům. Tu všichni jsme seperouce se, Vratislav Blažej vyrazil si zub. Můj otec jest členem strany národně demokratické. On pravil: "Nic než národ, jak praví doktor Kramář, vůdce náš, neb jedině on může národ spasiti." Též pravil: "Komunismus jest zhoubou civilizace, neb komunisté majíce heslo "Kraďte nakradené!", kradou vše. Oni kradou majetek a každého věší." Tu otázal jsem se: "Oni každého věší?" Otec pravil: "Každého, kdo nedá se k nim." Pravil jsem: Tedy dej se k nim, by nepověsili nás." Avšak otec rozzlobil se a pravil, že nerozumím tomu. Též byl velmi červený.

Poté přinesli nám kandidátní listiny, a bylo jich veliké množství. I naší Anně přinesli kandidátní listiny, jež jest naší služebnou, a rovněž neumí čísti. Otec objasnil jí, že voliti musí číslo šestnáct, neb to jest stranou národní, jež je stranou pro vlastence. Anna jest též vlastencem, ač neumějíce čísti, jest již velmi stará. I pravila, že nepozná, která to jest. Otec pravil: "Zde položím ji navrch. Tento papír musíte vložiti do urny, jinak chybila byste velmi. Poté položil jí ho.

Rovněž pravila máti otci: "Rudolfe, ach, jsem tak rozčilena. Já vždy jsem rozčilena, když mám voliti. Já spletu se určitě. Již nyní srdce mi buší. Já nepochybně zmýlím se. Tu pravila Blanka, jsouce mojí starší sestrou: "Máti opět jest hysterická." Avšak otec těšil ji, neb pravil: "Buď klidna, Ellen, budu s tebou. I tvůj hlas musí posíliti věc národní, jež jest svatou."

Toho dne večer přijel též Petr. Jest nyní studentem vysoké školy obchodnické v Praze, ženu svou Jaroslavu Macháňovou, býv. Cuceovou zanechavši doma. On přijel domů voliti. V noci vzbudil jsem se, slyšíce hlasy. To hádal se Petr s otcem. Též Blanka vzbudila se, jsouce v noční košili, šla ke dveřím poslouchati, co oni praví. Ač není to slušné.

Tehdy pravil otec: "Nedám ti více, neb místo studia taháš se s institutkami, majíce doma požehnanou ženu v stavu." Tu pravil Petr: "Avšak jsem mladý. To každý jest pouze jednou." Otec pravil: "Též jsem byl mladý. Avšak třebaže neměl jsem požehnanou ženu, rovněž netahal jsem se s institutkami." Petr pravil: "Do baru též chodil jsi. Otec pravil: "Chodil, avšak peníze stačily mi." Petr odvětil: "Nyní jest víno dražší. Rovněž také vše." Tu otec pravil: "Pak skromněji musíš žíti. Apanáž nezvýším, též dluhy neplatím." Petr pravil: "Pak vím, co udělám." Poté zachechtal se otec, pravíce: "Ty nezastřelíš se, neb se máš rád." Rovněž zachechtal se Petr a pravil: "Kdo o zastřelení mluvil? Avšak zítra budu voliti stranu komunistickou." Tu počal otec mluviti nahlas a pravil mnoho. Též nazval Petra zlosynem. Též pravil: "Čeho dožil jsem se." Poté zvýšil mu apanáž, pročež on slíbil, že voliti bude, avšak stranu národně demokratickou. Tu Blanka vskočila do postele. Otázal jsem se: "Co jest to institutka?" "To jest zlá žena " pravila Blanka. "Pak též jsi institutka, avšak Petr netahá se s tebou," což pravíce, ona vytnouce mi políček, naříkal jsem. Též pohrozila mi, že máti poví, jak sprostě mluvil jsem o ní. Avšak sprostě nemluvil jsem.

Druhého dne nadešly volby. Tu otec s máti a s Petrem a s Annou odešli, konajíce svoji občanskou potřebu. Již od rána máti volala, užívajíce prášků: "Já určitě zmýlím se. Moje nervy! Pro mě politika není! Rudolfe (oslovujíce otce), já určitě zmýlím se." Tu otec opět těšil ji, řkouce: "Buď klidna, Ellen, neboť já s tebou jsem." Též Anna šla, držíce listinu strany národně demokratické v ruce levé, ostatní pak v ruce pravé, by nezmýlila se. Já musel zůstati doma s Blankou, mající mě hlídati. Nebyla však spokojena a pravila; "Ty kluku pitomá. Kvůli tobě Aleš bude na korze marně čekati." Avšak Aleš prišel k nám, a zamknouce mě v pokoji, v salóně líbali se, což klíčovou dírkou pozoroval jsem.

Poté vrátili se, a máti byla šťastna, neb dobře volila. Avšak otec otázal se Anny, zda rovněž správně volila. Anna pravila: "Ano, milostpane." Tu pravil otec, přesvědčíce se: "A které číslo?" Anna pravila: "Nevím již, které to bylo, ale jistě do urny vložila jsem je." Tu otec otázal se: "Jak můžete to pak věděti?" Avšak Anna pravila: "Ač navrch připravivše si číslo, mně zamíchali kandidátní listiny, i nemohla jsem čísla toho nalézti. I bála jsem se, bych vhodila vhodné číslo, pročež vhodila jsem všechny do urny, aby určitě tam bylo."

Poté otec uchopil se za hlavu, zakvílíce. On pravil: "Vy jste trdlo. Vy kliďte se mi z očí." Tehdy Petr smál se, a poté otec oboříce se, oznámil mu, že opět snižuje mu apanáž. Poté odešel Petr a nakvasil.

Nastal večer, kdy volby skončíce seděli jsme okolo rádia. Máti pravila: "Jsem tak vzrušena. Mně srdce bije. Jen aby komunisté nezvítězili." Avšak otec pravil: "Buď klidna, Ellen, český národ nikdy nebude komunistickým." Avšak on sám nebyl klidným. Tu četli výsledky, a strana národně demokratická nezvítězíce, strana komunistická obdržela více hlasů než ona strana vlastenecká. Tehdy otec vztyčil se a počal kvíleti. Pravil: "To koncem jest národa. To koncem jest civilizace. Nyní komunisté banky počnou loupiti a ožebračí lepší lid, vraždíce." Pravil jsem: "Tedy dej se k -." A tu on, velmi zrudnouce, vyťal mi políček.

Pohádka mého bratra Petra

Domácí práce z jazyka českého Josefa Macháně, žáka V. b obecné školy chlapecké v K.

Nedávno přijel na dovolenou můj starší bratr Petr. Jest nyní vojínem-aspirínem. Druhdy býval studentem vysoké školy obchodnické v Praze. Avšak octl se v jiném stavu s Jaroslavou Cuceovou, i musil vstoupiti ve stav manželský, a posléze zcela zanechati nadějí ve vyšší vzdělání. O svatbě pravila teta Anežka, oslovujíce mě: "Pepíčku, staneš se strýcem!" Nevím, proč bych se měl státi strýcem. Také to není možné, neb jsem ještě zcela nezletilý. Poté musil Petr nastoupiti službu vojenskou, tak zvanou prezentovou. Poté přijel na dovolenou, neb Jaroslava Cuceová, jež nyní jmenuje se Jaroslava Macháňová, onemocněla a odvezli ji do nemocnice. Poté teta Anežka pravila: "Pepíčku, stal ses strýcem!" I pozoroval jsem svůj vzhled v zrcadle, avšak nestal jsem se strýcem, majíce vzhled stále stejný. Zato Jaroslava Cuceová stala se matkou.

Tu po dvou dnech dovezli ji domů a měla s sebou malé červené dítě, jež křičelo neb spalo.

Večer seděl Petr s manželkou ve svém pokoji, i žádala ho, by dítěti vyprávěl pohádku. Též poslouchal jsem, ležíce za španělskou stěnou. Tu Petr zasmál se a pravil, že vyprávěti bude pohádku vojenskou. Prý slyšel ji, když byl s dekou. Jaroslava Cuceová-Macháňová se otázala, kde byl s dekou. Petr pravil, že jest to vojenským tajemstvím. Poté začal vyprávěti a takto vyprávěl:

"Bylo nebylo. Zemská osa se za těch deset tisíc let, jenž čas ten dělily od našeho letopočtu, nachýlila, a večery tudíž byly dlouhé a nudné. Babička shromažďovala okolo sebe svá vnoučátka a vnoučátka prosívala: "Babičko, babičko, vypravuj nám pohádku!" "Inu a keroupak, keroupak, děti?" tázávala se babička a vnoučátka volávala: "Tu o té tajemné prdýlce, babičko, tu o prdýlce!" "Tak o prdýlce, o prdýlce," pokyvovala hlavou babička. "Ale ona to vlastně byla tuze velikánská prdýlka, takže to vlastně ani nebyla prdýlka, ale - volala dítka radostně. "Tajemná ! Vypravuj, vypravuj babičko!" A tu si babička přitáhla loktuši a dala se do vyprávění:

"Bylo nebylo, bylo to už hrozitánsky dávno, když ještě některý lidi museli furt chodit v takovejch tlustejch zelenejch šatech všech stejnejch a na noc je zavírali do takovejch smutnejch domů a přes den museli porát chodit v takovejch štrůdlech a jezdit v takovejch železnejch krabicích, vodkaď nebylo vidět ven. A celý dni na ně takoví blbí chlapi se zlatejma placičkama na ramenouch řvali a řvali a řvali, ale voni se nesměli vozvat, jenom museli furt klapat patama a říkat jedno jediný slovo: "Rozkaz! Rozkaz! Rozkaz", a když ty zlí uřvaný lidi povodešli, tak říkali zas jiný slova, ale který to byly, to sem už zapomněla. A večír tyhle ubohý smutný lidi sedávali v cimrách, z kterejch nesměli ven, a vzpomínali na svý milý doma a byli moc smutný. A za tím městem, v kterým bydleli, tam byla taková velikánská hora, úplně holá. A kolem tý hory, každej měsíc vždycky vo ouplňku, scházeli se všichni ty smutný lidi a čekali a čekali a čekali. A koukali, jak vyšel měsíc. A jak ten měsíc jako rybí voko vyšel, tak se na něj dívali celí napjatý, a měsíc šel pomalu po vobloze, a svítil a voni na něj koukali a celí se třásli, jak byli napjatý. A dyž ten měsíc došel až nad tu horu, země se zachvěla a vevnitř to zarachotilo a ta hora se rozestoupila a za ní se k nebi vystrčila veliká, holá ...

A ten měsíc v ouplňku spad rovnou do tý veliký, holý a ty smutný lidi spustili náramnej jásot a křik a všichni volali jako jeden muž, až se to po celým tom smutným městě rozlejhalo: "Zas jeden měsíc v ...!" a ta ...se zatáhla zase zpátky do tý hory a ty smutný lidi vodešli zas do toho smutnýho města a byli zas smutný, až za měsíc zasejc přišli k tý hoře, když byl ouplněk, a zasejc se vobjevila ta velká ..., měsíc do ní spad a oni zasejc volali: "Zas jeden měsíc v...!" a plakali radostí. A celkem, děti, se ta cet měsíců do ní muselo napadat, než ty smutný lidi mohli vodejít z toho smutnýho města a bejt už potom veselí."

Tu nemohl jsem to již vydržeti a počal jsem se smáti, pročež byl jsem objeven za španělskou stěnou a vykázán z pokoje. V salóně otec a máti, majíce společnost, hráli mah jong. Teta Anežka pravila: "Nuže, co děláš, strýče?" Pravil jsem: "Nejsem žádným strýcem!" a pravil jsem, že poslouchal jsem Petra vyprávéti dítěti pohádku. "Pověz nám ji též!" pravila máti. Tu poté vyprávěl jsem ji, a tu celá společnost rudnouce nejvíce zrudl otec, jenž nevyčkal konce, nýbrž povstal a vykázal mě ze salónu. Pak dostavil se za mnou do mého pokoje a přikázal mi padesátkráte opisovati: "Nemám užívati sprostých slov". Avšak sám užívá jich, neb onehdy, když nemohouce dopnouti límečku, ulevil si sám oním slovem, neb pred zrcadlem pravil: “Do p...!“

Případ s fotografiemi

Z deníku Josefa Macháně, žáka III. b obecné školy chlapecké u K.

V naší tříd ě, v III. b obecné školy chlapecké v K., rozbujela se zásluhou Romana Kudrnáče hráčská ne řest, tzv. voko. Též podlehl jsem zmíněné neřesti a vbrzku ocitl jsem se v úzkých.

Hrajíce totiž každé odpoledne v hudebním pavilonu na sokolském cvičišti, mnozí přišli o všechno a okolnostmi donuceni jsou podepisovati dlužní úpisy Romanu Kudrnáčovi, jenž jest synem továrníka, a má proto sdostatek běžných prostředků.

I já, pohříchu, podepsal jsem větší počet dlužních úpisů až do celkové výše 19,- Kč. Majíce příjem toliko 5,-Kč týdně, jejž poskytuje mi otec v podobé apanáže, pozbýval jsem již naděje, že bych dluh ten - pakli neobrátí se hráčské štěstí, které však jest velmi vrtkavé - mohl někdy vyrovnati. Nehledě k tomu, že tento navíc ještě vzrůstal, neboť hráčská neřest zmocnila se mě zcela.

A tu připadl jsem na plán, a majíce právě narozeniny, přikročil jsem bezodkladně k uskutečňování téhož. Tehdy vyslovil jsem přání dostati k narozeninám fotografický aparát, počítajíce s otcovou slabostí, neboť on sám jest vášnivým fotografem-imitátorem. A vskutku obdržel jsem aparát značky Rolleillex, velmi kvalitní. Záhy otec holedbal se ve vinárně mými snímky, ničeho netušíce, neboť nabyl jsem značné zručnosti. Jeden z oněch snímků, nazvaný "Krajina s kravami" a znázoňující břízu a nablízku pasoucí se 2 kusy dobytka, prosadil otec dokonce na okresní výstavu fotografů-imitátorů, a jsouce nesmírně pyšný, zakoupil mi v záchvatu štědrosti úplné zařízení pro temnou komoru. Nyní bylo mi tedy umožněno vyvolávati si snímky sám, a tedy i přistoupiti k uskutečňování druhé části plánu.

Tak jako sám propadl jsem neřesti hráčské, tak i moje sestra Blanka propadla neřesti s panem profesorem Kadeřávkem, jenž jsouce jejím třídním, scházejí se potají v lesíku zvaném "Schmeichelwald", což věděl jsem. Nyní využil jsem této nepravosti k vyřešení vlastních nesnází, a to tím způsobem, že skryl jsem se spolu s fotografickým aparátem v mlází, a když Blanka a p. profesor Kadeřávek, jsouce v nejlepším, nevěnovali okolním poměrům přílišné pozornosti, stiskl jsem spoušť, pořídivši tak cenný snímek.

Zdařil se velmi. Neboť zřetelně viděti bylo Blanku, kterak sedíce opřena o kmen modřínový a majíce sukni neslušně vyhrnutou, p. profesor Kadeřávek rozepíná jí dobře zaostřený podvazek.

Obtížnější bylo již poříditi v podobném smyslu zdařilý snímek mého staršího bratra Petra. On, podobně jako já, vrhl se na karban, ovšem s následky vážnějšími, neb otec musel zapraviti jeho dluhy panu Rozkošnému, jenž majíce v držení několik Petrem žírovaných dlužních úpisů, jest lichvářem. I stalo se, že se vší přísností byla mu hra v karty zapovězena, avšak já věděl jsem, že rad i zápovědí otcových nedbá.

Hry ony, jichž zúčastňoval se nadále, konaly se tajně v zadní místnosti cukrárny p. Hungera, kde nezkušené karbaníky studentské obehrával p. Karel Majdloch, jsoucí karbaníkem z povolání. Též prý jest pasákem, jak sdělil otec Petrovi v rozčilení u příležitosti proplacení jeho dlužních úpisů, avšak já nikdy neviděl jsem jej pásti. Jelikož bylo zhola nemyslitelné, že bych připuštěn byl do oné místnosti pro naprostou nezletilost, odhodlal jsem se k nákladné investici, jež však později rentovala se mi. Podepíšíce nový dlužní úpis Romanu Kudrnáčovi, znějící na 10,- Kč, Oldřich Nemasta, jenž jest učedníkem v cukrárně páně Hungerově a též tam přisluhuje při stole v zadní místnosti, zhotovil snímek za úplatu v této výši místo mne. I tento vydařil se značně, neb na něm zcela zřetelně znázorněn byl Petr s cigaretou v ústech (třebaže kouřiti bylo mu rovněž zapovězeno) a s kartami v ruce po boku pasáka p. Majdlocha. Navíc shodou šťastných okolností na stěně nad Petrem visící trhací kalendář usvědčoval jej z přestoupení zákazu otcovského, k němuž došlo před datem zřetelně patrným z kalendáře.

I přistoupil jsem posléze k úkolu nejnesnadnějšímu, totiž k zachycení otce v takové situaci, jíž mohl bych využíti k svému prospěchu. Správně jsem tušil, že situaci onu mohla by mi poskytnouti pí. Maryna Kohnová, jež jest veselou vdovou a s jejímž jménem bývalo někdy jméno mého otce spojováno v hanlivém smyslu. Jal jsem se tedy otce denně sledovati, a vskutku, štěstěna mi přála. Již třetího dne otec, opustivši v úředních hodinách svou kancelář, zamířil k lesnímu zákoutí, vilové to čtvrti, kde zesnulý p. Kohn zbudoval rodinný dům. Odhadnouce správně cíl otcovy cesty, předběhl jsem ho postranními pěšinami, a využivše okamžiku, kdy pí. Kohnová odešla z vily pokropiti záhon růží, vnikl jsem otevřenými dveřmi tajně do vnitra. I s fotografickým přístrojem. Zde v salóně skryl jsem se v krbu, jenž zahražen byl hustou ozdobnou mříží. Tou pak prostrčil jsem objektiv a vyčkával dalších událostí.

Záhy poté vskutku dostavil se otec, a usednouce na pohovku, výhodně umístěnou přímo proti krbu, pí. Kohnová nalila mu z láhve. Tehdy otec počal si stéžovati na trpký svůj úděl, řkouce: "Manželka má mi nerozumí. Jest příliš domáckou, nemajíce pochopení pro věci vyšší - jako vy, Maryno!" A uchopíce pí. Kohnovou za ruce, stiskl jsem spoušť. "Co to?" otázal se otec, avšak pí. Kohnová pravila, že patrně praská v nábytku. "Též děti moje," pokračoval pak otec, uklidníce se, "pripravují mi výhradně samá zklamání. Petr jest flamendrem bez obchodního ducha, Blanka pak fiflenou, která bezpochyby znectí mé dobré jméno ostudou. Jedině Josef, nejmladší, občas dělá mi radost. Ku příkladu jeho práce fotografické způsobí mi jistě ještě nejedno potěšení," pravil otec a počal je velice velebiti. I zželelo se mi otce, jenž nepochopen vlastní manželkou, všechnu naději svou skládá v nevydařené potomstvo, a již již zamýšlel jsem od plánu upustiti, avšak připomenuv si svou tísnivou finanční situaci a též to, že otec v případě předložení dlužních úpisů zakročil by vůči mě zcela bezohledně, zatvrdil jsem se a v zatvrzení pořídil jsem ještě několik snímků. Z nich jeden znázorňoval otce líbajícího pí. Kohnovou na ústa, druhý pak na výstřih, otcovýma rukama ještě poroztažený. Doufal jsem, že podaří se mi poříditi snímky ještě vhodnější, avšak komínem vlezl ke mně do krbu kocour pí. Kohnové a počal tak silně přísti, že otec znovu vztyčivši se, pravil: "Co to?", avšak než mohla pí. Kohnová přistoupiti ke krbu a tím i dojíti k mému odhalení, zazvonil kdosi u zahradní branky. Ihned otec počal se třásti, a tu pí. Kohnová vyhlédnouce z okna, zjistila, že přichází k ní na návštěvu pí. Fastrová, jež jest vyhlášenou drbnou, a propustila otce tajně zadním vchodem z vily. Mně však bylo seděti v krbu do pozdních hodin večerních, naslouchajíce nudným řečem pí. Fastrové a zápolíce s hravým kocourem. Na štéstí pí. Fastrová klábosila hlasem tak pronikavým, že zvuky vydávané kocourem se ve vřeštění tom naprosto ztrácely. Nicméně dorazil jsem domu až po osmé, jsouce tudíž otcem tělesné ztrestán. To též přispělo k mému nekompromisnímu postoji v otázce, již předložil jsem brzo nato otci k úvaze, spolu s doličnými snímky. Otec nejprve, zrudnouce velmi, snímky roztrhal, avšak já klidně oznámil jsem mu, že negativ mám uschovaný na místě zcela bezpečném.

Tehdy otec, zuříce a nadávajíce, přistoupil konečně na zvýšení mé apanáže na 15 Kč týdně pod pohrůžkou, že snímky ty budou v opačném případě předloženy máti.

Též Petr počal nejdříve snímek trhati, avšak i on nahlédl pošetilost takového úsilí a po kratším smlouvání uvolil se vypláceti ze své apanáže, jež obnáší 20 Kč týdně, polovinu v můj prospěch.

Pan profesor Kadeřávek snímku netrhal. Též nezrudnuv, zblednouce jako stěna, bez dlouhých okolků uvázal se k platbě 10 Kč týdně. Tímto způsobem vyzískal jsem sumu 35 Kč týdně, splatnou vždy v sobotu, a vyrovnavši dluh Romanu Kudrnáči a získajíce od něho dlužní úpisy nazpátek, oddal jsem se cele neřesti hráčské.

Vše mohlo tak bez nesnází pokračovati libovolně dlouho, nebýti selhání nervů, k němuž u mě došlo asi po dvou měsících této činnosti. Jsouce tísněn neustálými obavami, aby tak či onak někdo z platicích mé plány nějak nezhatil, po čemž následoval by jistě mimořádné krutý trest, nemohl jsem spáti, a též ztratil jsem zájem o neřest hráčskou. Ostatně téměř všichni byli již přišli na mizinu, a ztrestáni svými otci po předložení Kudrnáčových dlužních úpisů, nejevili pražádné chuti k dalšímu pokračování v neřesti.

Proto uvítal jsem návrh, jejž učinil mi p. profesor Kadeřávek, na vyplacení jednorázové sumy 200 Kč za odprodej negativů a jich zničení před jeho očima. Přiznám se též, že oslnila mě ona suma, avšak hlavní pohnutkou v mém rozhodnutí byl soucit s otcem, jenž očividně upadal po stránce zdravotní od té doby, co přinutil jsem ho k placení. Obával se patrně abych nezvyšoval svých požadavků, nebo též náhodného odhalení negativů třetí osobou následkem mé neopatrnosti. V každém případé nedomyslel jsem možných následků obchodu uzavřeného s p. profesorem Kadeřávkem, a ty se dostavily.

Sotva navrátil jsem se z bytu p. profesora Kadeřávka, zavolal mě otec do svého pokoje, a tam, odebrav mi nejprve řádně vydělaných 200 Kč, surově mé zbijíce rákoskou, snížil mi apanáž opět k původnímu stavu, navíc obstavivši mi ji až do dne, kdy by vyrovnán byl obnos, o nějž jsem ho v čase své moci nad ním připravil. Kterýžto obnos dostoupil již výše 80 Kč, z čehož je snadno možno vypočítati, že bylo mi živořiti celkem po šestnáct týdnů bez jakékoliv apanáže.

Na tom však nebylo dosti, neboť podobným způsobem hodlal mě ztrestati Petr. Jemu však odmítl jsem spláceti pomyslný dluh, ježto on nemá nade mnou moci otcovské.

Nejčestněji zachovala se Blanka, která mi pouze vyčinila, že zničil jsem negativ znázorňující ji nemravně si počínající s p. profesorem Kadeřávkem, řkouce: "'Ty pitomče! Sama byla bych tu fotku od tebe odkoupila, abych toho idiota měla v hrsti!" Idiotem míněn p. profesor Kadeřávek, neboť vykašlajíce se mezitím na něho, pan profesor napařil jí ve čtvrtletí napínáka z latiny.

Tak skončila neblahá moje neřest hráčská bolestným nezdarem. Avšak jedno ponaučení odnesl jsem si do živo Ve věcech obchodních jest se vyhýbati citu! Kdybych nebyl býval byl podlehl soucitu s otcem, bylo by bývalo bylo moje postavení zcela neotřesitelné, a majíce celou rodinu v hrsti, mohl jsem nashromážditi slušný kapitál. Leč prohloupil jsem. A navíc mrzí mne, že i já posléze zklamal jsem otce, jemuž podle jeho vlastních slov samojediný dělal jsem až do té doby radost.

Takový jest však tento svět, a člověk, jak praví důstojný pán Meloun, jest bytostí převážně nakloněnou ke zlému.

Dopis p. Rudolfa Macháně, velkoobchodníka z K. panu Eduardu Tlustému, velkoobchodníku v B.

Uff, uff, velký náčelníku!

Přijmi srdečné Howg od starého spolubojovníka, který stále vzpomíná na nezapomenutelné chvíle prožité na naší poslední společné obchodní cestě do Prahy. Uff, slečna Fifi! Jaké to děvče s čertem v těle! Připomněla mi maně sličné squaw, které jsme vyvážívali v kanoích za dob našeho mládí v osadě Wayača.

Bohužel, příteli, zapadl jsem již zase do shonu všedního dne, a v zrcadle vidím šedivé skráně, na něž jsem ve Tvé společnosti pozapomněl. Život zatočil s námi zcela jinak, než jsme si kdysi malovali. Nestal ses, Krvavý Winogo, trapperem, ani já nestal jsem se majitelem saloonu, nýbrž převzav otcův podnik, export a import zboží textilního, zvelebil jsem jej k dnešní úrovni, která jest po stránce flnanční vskutku velmi potěšující.

Bohužel, ne již tak potěšující jsou moje poměry rodinné. Jak víš, vzal jsem si Ellen na přání svých zvěčnělých rodičů. Pravda, přinesla mi, jak předpokládali, více než slušné věno, ale jinak - nic. Je to žena sice hodná, ale omezená, nemající nejmenší pochopení pro duševní vzlet Tvého starého parda z kmene Komanchů.

Moje dcera Blanka, obávám se, vydařila se zcela po matce. Je to hezká, leč povrchní dívčina, a všechno nasvědčuje, že nakonec sedne na lep nějakému nezodpovědnému lotrovi a svým rodičům pripraví jedině žal. Také můj starší syn Petr, do něhož jsem vkládal velké naděje, projevuje se jako hejsek, flamendr, barový flink a potápka, bez zájmu o obchod a bez smyslu pro odpovědnost.

A tak jedinou útěchou je mi na stará kolena můj nejmladší, Josef. V něm je duch nefalšované podnikavosti rodiny Macháňových, a utěšuji se, že jednou, až nebudu již na tomto světě, bude podnik v dobrých rukou. Jen si představ a podrž se! Nedávno potřeboval peníze na jakési svoje dětské záležitosti. Petr by v takovém případě přišel otravovat otce, a když by nic nedostal, odešel by trucovat do kavárny. Ne tak Josef. Představ si! Místo odporného škemrání a žadonění pořídil zručné několik mých fotografií s jistou dámou - ehm, chápeš, jakých a vydíral mě! Co tomu říkáš? Byl jsem nucen zvýšit mu apanáž o 10 Kč týdně. Čertovský chlapík, co? Jsem na něho hrdý!

Naštěstí jsem se jednoduchým trikem zmocnil negativu, resp. dal jsem jej zničit. Dopadl jsem totiž náhodou svou dceru s jakýmsi pitomcem, prof. Kadeřávkem, a pohroziv mu disciplinárním řízením, použil jsem ho jako svého nástroje a za 200 Kč jsem negativ od Josefa odkoupil. Pak jsem mu, pochopitelně, nařezal, co se do ného vešlo, ale v duchu, věř mi, jsem plesal. Konečně někdo, v jehož žilách proudí podnikavá krev obchodníka!

A tak je Josef jediným mým světlem v tomto šedivém světě, v němž jsem nucen žít a klesat pod návalem práce, za niž nesklízím pražádný vděk. Bude z něho jednou muž, který jménu Macháně udělá jenom čest.

A tím se s Tebou, ó velký náčelníku, pro dnešek loučím a těším se, že nás obchodní cesty vbrzku zas svedou dohromady v naší matičce měst, stověžaté Praze! Znám tam jeden podnik... ale to až ústně!
Howg!
Rychlý Šíp alias Rudolf Macháně
Export - Import

Ze života socialistické společnosti

Přihláška vynálezu patentnímu úřadu ČSSR

Letošní dovolenou věnoval jsem z vlastní iniciativy průzkumu pionýrských táborů. Radostný obrázek, svědčící výmluvně o moudré a všestranné péči našeho lidu o zdárný tělesný i duševní růst naší nové směny. Viděl jsem jídelny kryté průsvitným zeleným laminátem, pingpongové herny s přepážkami z plexiglasu, umývárny v pastelových barvách a překrásné ruské kulečníky z mořeného dřeva. V jednom táboře mohl jsem se napít z automatu na limonádu dokonce tří jakostních druhů, v jiném mi vedoucí s pýchou ukázali silonový stan s dvěma televizory.

Jaký to pokrok od dob, kdy přicházeli jsme jako skauté, mládež svedená reakční ideologií, do předem zcela neprefabrikovaných lesů, kde naší fyzické síly bylo zneužíváno k hrubé práci, spojené s výstavbou táborů, a to při nehodnotné stravě, kterou jsme si nezřídka museli vařit sami! Nechce se ani vzpomínat na to, co vše napáchal kapitalismus! Ten kapitalismus, jenž skautům do jejich zákona vložil pokryteckou povinnost vykonat alespoň jeden tzv. dobrý skutek denně! Skauté např. měli převáděti staré lidi přes rušné křižovatky. Ovšem, takovýmito směšnými charitativními opatřeními nemohli skauté nikdy vyřešiti sociální problémy kapitalismu, a s takovýmto pseudomorálním převáděním důchodců přes, dnes zdaleka ne tak jako v kapitalismu rušné křižovatky nemají a nechtějí naši pionýři mít nic společného.

O jejich morální růst pečují štáby kvalifikovaných odborníků, a mohu říci, že skutečně svědomitě. V jednom táboře zúčastnil jsem se např. během pouhých dvou dnů tří přednášek o dějinách dělnického hnutí, dvou besed o knize Problémy pionýrství, jednoho školení o významu 5. sjezdu ROH pro hnutí Jiskřiček a jednoho biologickoagronomického praktika v silážní jámě nedalekého Státního statku.

O výživu pionýrů je také po všech stránkách vzorně postaráno. Jak mi sdělil vedoucí kuchyně, připadá na jednoho pionýra tři a půl polárky denně, což je nejlepším vysvědčením životní úrovně našeho lidu.

Mohu tedy s uspokojením prohlásit, že naše mládež má všechny předpoklady vyrůst v mládež zcela jinou, než jsme byli my; v mládež novou, Gottwaldovou.

Při všem tom radostném zjistil jsem však přece jen jistý nedostatek, k jehož odstranění směřuje můj vynález, který tímto předkládám Státnímu patentnímu úřadu ke schválení.

Shledal jsem totiž, že v noci spí pionýři poněkud neklidně, že se často obracejí z boku na bok. To je samo o sobě z hlediska zdravotního nezávadné, dokonce prospěšné, neboť to umožňuje střídavý odpočinek jedné i druhé polovině žaludku, na nějž zmíněná životní úroveň klade zvýšené požadavky. Zároveň však se při tomto obracení spotřebovává značné množství energie, jež má být spánkem právě obnovována. Tento nedostatek beze zbytku odstraní můj speciální mechanický "Obraceč pionýrů Radostný zítřek".

Je to přístroj, jehož základem je lůžko tvaru dutého půlválce, uloženého na výkyvné poloose, jež se vychyluje pomocí pravoúhlých ozubených táhel. Pionýr uložený do obraceče zaujme základní polohu na zádech. Vychýlením táhla vlevo je obrácen na pravý bok, vychýlením ve směru opačném na bok opačný. Přístroj může být montován v sadách po dvou či čtyřech dle velikosti stanu, a to v provedení Standard a v provedení De luxe. U modelů Standard provádí se vychylování táhel ruční silou osob k tomu určených, jimiž mohou býti popřípadě i síly nekvalifikované, prošlé toliko třídenním kursem technického minima pro vychylovače obracečů pionýrů "Radostný zítřek". U modelu De luxe se táhla vychylují elektricky při minimální spotřebě 0.01 kW na jedno obrácení jednoho pionýra.

Jsem přesvědčen, že tento můj přístroj s konečnou platností a nad slunce jasněji bude demonstrovat naprostou převahu naší socialistické výchovy mládeže nad zastaralou výchovou kapitalistickou a přispěje výrazně k výchově nového, krásného člověka.
S veškerou úctou Práci čest!
Josef Machanin, vedoucí prodejny Textilia, předseda Svazu přátel SSSR, místopředseda spolku Krematorium, jednatel odbočky Svazarmu, pokladník Sdružení rodičů a přátel školy v K., rotný v zál.

Reakcionář Kohn

Z tajného denníku Vasila Machanina, žáka III. b 2.jedenáctiletky dra Zdeňka Nejedlého   v K.

Do vedlejšího domu přistěhoval se jistý Isidor Kohn, jenž se brzy stal předmětem jednání uličního výboru, jehož můj otec, soudruh Josef Machanin, vedoucí prodejny Textilia n. p. v K., má čest být předsedou. Neboť onen Kohn vlastnil velikého černého kocoura, neděli co neděli mu kupoval šlehačku v ceně 3 Kčs, krmil jej na okně (bydlí v přízemí), a vzbuzoval tak veřejné pohoršení soudružek, které večer co večer sedí naproti pod lípou a kouříce rokují o problémech veřejného zájmu.

V jejich zastoupení navštívil otec zmíněného Kohna a začal mu to nepěkné počínání vytýkat: "Vaše chování, soudruhu Kohne, je chování západnické, a proto reakční. Na Západě krmí bohaté paničky kocoury šlehačkou; mají dokonce zvířecí kliniky a k dovršení všeho i hřbitovy psů. Za tímco chudí tam hladovějí, kocouři se přežírají lahůdkami. Soudruh Kohn odpověděl: "U nás však není hladovějících chudých." "Tedy nemá být ani přežírajících se kocourů," pravil otec. "neboť vše souvisí se vším. Soudružky z uličního výboru, sedící pod lipou, mě upozornily na vaše počínání, pohoršlivé v dobách našich přechodných ekonomických potíží." Avšak drzý Kohn odporoval: "Soudružky den co den vykouří dvacítku cigaret, což za týden představuje 30 Kčs. Dvě z nich jsou také proslulé tajným pitím a dcera jedné se nyní nachází v ústavu pro výchovu zbloudilých dívek. Zatímco já jsem vdovec, nepiji ani nekouřím, a dopřávám si jediné radosti z pozorování kocoura požírajícího jednou týdně šlehačku v ceně 3 Kčs."

"A nestydíte se," působil naň otec dále, "že zatímco byste měl zplodit děti jako každý pracující a jim dopřát šlehačku z našeho bohatého stolu, opatřil jste si pouhého kocoura?" Kohn nato pravil: "Mně nebylo dáno zplodit děti vinou předčasné smrti manželčiny v koncentračním táboře Birkenau."

A otec pravil mírněji, avšak o to naléhavěji: "Měl jste tedy pojmout jinou manželku, a nikoli kocoura, jehož jste ještě ke všemu dal vykastrovat, takže ani on plodit nemůže. Čímž se stává bytostí z hlediska rozvoje zcela neužitečnou, a naše společnost si už s ním bude vědět rady. Podívejte se na mě. Já zplodil celkem tři děti a plodil bych dále, nebýt stísněných bytových poměrů."

Kohn opět drze pravil (a tím odhalil své antihumánní smýšlení): "Mně je milejší můj kocour nežli vaše dítky. Vaše dcera Margaret je smutně známa tetováním na místech dost intimních a váš syn Adolf, pověstný chuligán, zkopal nedávno sousedova psa, až pošel." "Můj syn," rozhořčil se otec spravedlivě, "je hoch společenský, kolektivní, hudebně nadaný. Kdežto vy se straníte lidí a jste nechutným individualistou!"

"Čím více poznávám lidi, tím více miluji zvířata," pravil zpátečník Kohn, a tu otec zvýšil hlas a pravil: "Teď jste odhalil protilidové ledví. Milujete-li zvířata na úkor lidí, stavíte se na roveň oněch paniček léčících psíky na klinikách." "Ta myšlenka není moje," ušklíbl se Kohn. "Řekl to Marx." "Jestli řekl, řekl to mladý Marx," odsekl otec, "jenž později zmoudřel." A na základě toho poznav, že Kohn zatvrzele setrvává ve svých reakčních názorech a o správných ho nelze poučit, odešel od něho. Ten večer doma vzdychl: "Podezřelý člověk, ten Kohn. Jak je to vůbec možné, že jako jediný z místních 72 židů přežil protektorát? Není to divné? Budu muset soudružkám z uličního výboru doporučit, aby si posvítily na tohoto Kohna, který válku tak podezřele přežil a nyní navíc krmí šlehačkou vykastrovaného kocoura."

Avšak případ Kohnův se vbrzku vyřešil. Když jsme se vraceli z nedělní pionýrské besedy, kde otec promluvil ke shromážděným pionýrům na téma "Pionýr - ochránce lesa", přeběhl nám černý Kohnův kocour přes cestu a otec jej zasáhl špičkou boty módních tvarů pokrokové linie a prokopnul mu břicho. Kocour ohavně zavřeštěl; zůstal ležet uprostřed silnice a později patrně zdechl.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .