Dolce vita (kynologica)

Tuhle univerzitu založil před sto lety milionář pan Ezra Cornell. Okolnosti jsou klasické : nashromáždiv dostatečně vysoké pyramidy peněz pro svoje potomky, počal se zajímat, jaké dobré činy by mohl s přebývající pyramidou vykonat. A tu mu přítel, učenec Andrew Dickson White, poradil založit a vydatně dotovat univerzitu, kde by každý mohl získat vzdělání v každém oboru (což je zde univerzitní moto). Pan Cornell poslechl, a tak vykonal čin na tehdejší dobu vpravdě označitelný slovem (občas) v Americe neoblíbeným: "revoluční". Neboť tu vznikla soukromá univerzita široce otevřená vrstvám podle Kalvínova učení chudobou označeným k zatracení. Jak šel čas a vývoj poznenáhlu přizpůsoboval úmysly pionýrů myšlení jejich zazobaných potomků, zařadilo se ovšem jméno Cornell do vysokoškolské elity, kde tón udávají univerzity Harvardova a Yaleova; přesto je tu dodnes procento stipendistů velmi vysoké. Také staré fraternities, kdysi zcela exkluzívní studentská sdružení, označovaná písmeny řecké abecedy, jsou tady přístupná lidem, jejichž příjmení končí na -ski nebo -eles, a i takovým, kteří se honosí křestním jménem jako Washington nebo Chick. Ale to všechno už zdaleka nestačí; panta rei, společnost se řítí vpřed rychleji než její instituce a cornellský kampus olizují plameny revolty, ne-li revoluce. Jediné, co zůstává, je jiné, kurióznější ustanovení jiné poslední vůle: je-li možno věřit legendě, odkázal jakýsi mecenáš univerzité hromadu svých penízků pod podmínkou, že z kampusu nikdy nebude vypuzen žádný pes. Tuto tradici čas nenahlodal; naopak, zdá se, rozmnožil. Jsou tu pejsci, stali se módou, pestrá a veliká hejna se rojí po zelených, pečlivé přistřihovaných trávnících před Goldwin Smith Hall, ústřední budovou Cornellu, a vesele kálí na ty trávníky, kde se mezi přednáškami povalují studenti, ozdobení cheguevarovským vousem a v rozedraných texaskách, z nichž jim dérami koukají kolena a občas také (z kapes) šekové knížky. A psi jsou všude; živá encyklopedie druhu tu bloudí po chodbách učených fakult, očichávají v kůži vázané slovníky a odkrývají tajné skrýše, kam si mlsní profesoři schovávají čokoládu. Poprvé jsem tu na vlastní oči spatřil kreaturu nazvanou basset hound, jakéhosi strakatého jezevčíka, oproti původnímu zvýšeného v poměru asi 1:1,5 a prodlouženého v poměru 1:3. Tato chodící jitrnice na křivých nožičkách má na jednom konci nasazenou hlavu, kterou určitě navrhl nějaký cartoonista, nejspíše James Thurber: je to kvintesence smutku, s očima podivně nízko položenýma po obou stranách mohutně čichavého nosu, pod nima černé vybarvené kruhy únavy a pesimismu, po stranách plandavé uši, vzniklé snad zkřížením se slonem. A přitom je to veselý pejsek, jenž den co den prohání pod sochou Andrewa Dicksona Whita fenku bostonského teriéra, což je zas francouzský buldoček, zmenšený na formát dosti drobné kočičky. A hle, přes trávník, kde hlouček otrhanců právě zdvihá dětské samopaly k idylickému nebi a skanduje heslo, mně - pro příliš americkou výslovnost - bohužel nesrozumitelné, blíží se právě skupina šesti bernardýnů, hrozivá tím nezvyklým počtem těchto těžce vyživovatelných psů, kteří u nás, pro své rozměry a žravost, vyskytují se pouze v statutu samotářů. A s jedním z nich se právě hodlá sezdat tvor, připomínající pohyblivý přehoz na kanape. Nevím, co to je. Snad neostříhaný kříženec pudla s ruským chrtem: je to veliké jako vlčák, spíš větší; když to běží, rozvlní se po celém těle nazrzle stříbřité třásně, jakoby odpárané ze secesního lustru, a vpředu hledí těmi třásněmi dvě růžové, dychtivé oči. Koukám a vidím, že svatba se podařila. Co vznikne, přesahuje mou fantazii.

A po schodech Goldwin Smith Hallu utíká právě jiný kříženec, jenž někde ukradl polskou klobásu. Ten je identifikovatelný: jasně buldočí hrud', generálská, mohutná, jedině bez metálů, a na ní neurotický ksichtík krátkosrstého foxteriéra. Vzadu je to postrkované jezevčími nožičkami a pudličí ocásek dokonce s umělecky zastřihnutou bambulkou, vítězně taktuje vzduchem z radosti nad odcizenou klobásou.

Ten živý symbol antirasismu zmizel za skleněnými dveřmi Goldwin Smith, já otvírám Cornell Daily Sun, místní noviny, a čtu :
Hledá se pes

Včera dopoledne, při přednášce profesora Satanakise o Aristotelově metafyzice, pokousal v posluchárně filozofie č. 21 neznámý pes, jenž se tam zúčastnil psí rvačky, pana Irwinga Katze. Pan Katz prosí o zprávu každého, kdo by psa mohl identifikovat. Je třeba jej lékařsky vyšetřit.

Takový byl Cornell, ráj psů, studentek v rekordních mini a módních otrhanců, první týden našeho pobytu. Potom akademický soud udělil důtku třem černým studentům, kteří při předvánoční demonstraci povalili na zem několik cigárautomatů. A pak Cornell made the headlines, jak zní idiom, nepřeložitelný se všemi svými konotacemi slávy i ostudy. Cornell se prostě dostal do tučných titulků na přední stránky novin.

Cornellská dialektika

Kdosi zapálil k ránu kříž před dormitoří černošských studentek. Po této výzvě Ku Klux Klanu došlo (zdejší konzervativci ovšem tvrdí, že si kříž zapálili černoši sami, aby měli záminku) k akci: militantní Afro-American Society na protest, že policie neprojevila ochotu držet před dormitoří čtyřiadvacetihodinovou stráž na ochranu "našich žen", obsadila WiLlard Straight Hall, sídlo různých studentských služeb a rozkošné kafetérie, zbudované ve stylu tudorovské gotiky. Právě tu spalo několik rodičů, kteří se dostavili na tradiční Parents' Day, spojený s volbou "nejošklivějšího psa Cornellu". Z tradice však sešlo, pes zvolen nebyl; rozespalí rodiče byli

nemilosrdně vypuzeni falešným požárním poplachem, a když v pyžamech a nočních košilkách vyklidili budovu, černoši obratně vklouzli dovnitř a zamkli gotické brány. Později v noci se prý tato okupační tlupa doslechla, že některé bílé fraternity se ozbrojují, aby vzali Willard Straight útokem; dala si tedy do budovy propašovat arzenál střelných zbraní. Druhý den se skupina členů univerzitního teamu a fraternity-men skutečně pokusila násilně se probít do Willard Straight Hall; byli však proti očekávání neozbrojeni, a proto odraženi, zčásti pěstmi, hlavně však pohledem do ústí kulovnice. Přesto však to - prý - byla událost historická: poprvé od počátku bouří na amerických univerzitách tu sáhla k násilné akci pravice; zatím bylo narušování zákona a pořádku monopolem levicově orientovaných vousáčů (fraternitg men, na znamení politického odlišení, si oholili i anglické knírky a chodí hlaďouncí jako selátka).

V kancelářích univerzitních náčelníků mezitím šílely telefony, vědecké kapacity, jimiž univerzita dosti oplývá, potácely se náměsíčně s očima krvavýma nevyspáním a v košilích pobryndaných černou kávnu sem tam po kampusu, občas cosi blábolíce do nastavených mikrofonů, neboť se pochopitelně dostavili lovci senzací. SDS (Students for Democratic Society) chaoticky levicová celostátní studentská organizace, jejíž zkratku můžete spatřit na všech plotech (a konzervativci z ní občas vyškrtáva jí to "D"), zaplavovala kampus stále novými a novými, na krásném papíře krásně tištěnými letáky, takže po rozčilených jednáních byla uplácána jakási dohoda mezi vzbouřenci a náčelníky. Černý oddíl hrdě vyšel z WiLLard Straight HaLlu, hlavně pušek slavnostně vztyčené k beránkům na modré obloze, pozdravován zaťatými pěstmi bílých SDS. Prezident univerzity pak podepsal kšaft učeného sboru, přičemž mu černý Mr. Whitfield, vůdce Afro-American Societg (bydlí v Telluride House zrovna vedle nás, ale nejídá u společného stolu s bělochy) mířil kulovnicí na žaludek; patrně z legrace; i tady je však známo, že když Pánbůh dopustí, i motyka spustí, a tak pana prezidenta veškerá sranda přecházela.

Co se dálo pak, celý týden, a co pořád pokračuje, popisovat nebudu. Z nepatrného problému důtky třem černým studentům se vyvinul výbuch, který otřásl univerzitou. Po desítkách schůzí, demonstrací, sit-ins a teach-ins už vůbec nešlo o důtku, ani jenom o rasismus, ani pouze o vietnamskou válku. Poslední rezoluce SDS požaduje založení univerzitní stolice pro BLack Studies (vědu o dějinách, umění a sociologii afrických a amerických černochů), přičemž vystrkuje růžky smutné dědictví bílého rasismu: černí chtějí, aby na Black Studies byl bělochům přístup zakázán: kruh vývoje od některými bělochy udržované segregace přes všemi vymáhanou integraci až k některými černochy požadované neosegregaci se tak tragikomicky uzavírá. Stejně důrazně však tahle rezoluce žádá zrušení vojenských výcvikových středisek pro záložní důstojníky v kampusu a volný (což, pokud tomu rozumím, znamená bezplatný) přístup na univerzitu pro mladé lidi z dělnické třídy: to vše v pojmech značně marxistických, i když, zdá se, provenience marcusovské, anebo hodně východní. Dnes tu alespoň pan Tompkins, absolvent světoznámé, ale konzervativnější cornellské zemědělské fakulty, za

obrovského nadšení posluchačů dokazoval, že Maova kulturní revoluce a cornellská povstání jedno jsou. Ale přitom si tu vše zachovává specifické rysy yankeeského humoru a amerikánství, očím Evropana

připadajícího jako Zvonokosy zkřížené z Bohnicemi. V Campus store se jako polní máky červenají známé rudé knížky. Jenže když přijdete blíž, zjistíte, že mají na hřbetech opelichaným zlatem vyvedený nápis Quotations From Chacirman Lyndon (Citáty z předsedy Lyndona) a že je to antologie moudrostí vytrhaných se šikovnnstí blížící se genialité z původních kontextů prezidentových řečí, takže se v nich muž, od něhož si Američané tolik slibovali (vzpomeňme jen na volební hit Louise Armstronga Hello, Lyndon) a který to nakonec všechno tak beznadějně zvoral, jeví jako mluvící osel. V parku u ornitologické stanice, snad nejkrásnější na světě, kde ze zasklené terasy můžete dalekohledy sledovat zvyky volavek a divokých kachen, bahnících se v pravěkém rybníčku, potkáte známého černého pantera, muže honosícího se na stránkách tisku svou ebenovou kůží dle hesla Black is BeautifuL (Černé je krásné), a hle, jeho čokoládová manželka, živý důkaz pravdivosti toho hesla, vede za ruku černou holčičku, tak krásnou, že je patrně vymyšlená, a holčička má černé vlásky krutě stažené v drobounké copánky; přesně takové, jaké odedávna vyráběly černé matky na hlavách svých dcerušek, aby se jim kudrnaté černošské vlásky natáhly, připodobnily se zrzavým hřívám pihatých Irčanek a dětičky nebyly už tak úplně černošské. A dva černí studenti, s nimiž téměř denné večeříváme v Telluride House, se ze všech sil snaží dát mi najevo, že mnou pro barvu mé kůže nepohrdají, ale pak poslušně klušou na schůzi v Telluride House, neboť mají strach z příliš agresívní uvědomělosti svých vyspělejších soukmenovců. A k tomu všemu v místním baptistickém kostele černošský dixieland předvádí hlasitý důkaz teze černého pana faráře, že jazz, podobně jako Písmo svaté, vznikl přímým osvícením božím. Je to prapodivný svět, mnohem barvitější ve skutečnosti, než se jeví v cestopisech. Druhý den na letišti jsem u pojišťovacího automatu zjistil, že za pouhých 50 centů dostane moje žena, v případě mé smrti vinou letecké havárie, 15 000 dolarů. Jako kdysi pan Michelup neodolal jsem tak výhodné nabídce a nacpal jsem do mechanického pojišťováka dva čtvrťáky. Zpovzdálí mne pozoroval jakýsi světlejší starý černoch, zjevně zápasící se stejným pokušením. Ani on neodolal; rovněž vhodil do dírky čtvrťáky, a když pak se z automatu vysunula pojišťovací smlouva, těžkou rukou do ní vepsal jméno, nepochybně nějaké černé manželky. Pak honosně olemovanou smlouvu vložil do obálky, již automat podal jiným otvorem, zalepil ji a rozhlédl se po miniaturní ithacké letištní hale. Ale nikde ani stopy po automatu na poštovní známky; zřejmě pojišťovácký trik: neodeslaná smlouva vezme zasvé s pojištěncem a tůdle patnáct tisíc pro vdovičku. Černoch zíral, zachmuřil se, pohlédl na mne, zaváhal a pak mě oslovil:

Lekce z politické filozofie

"Sire," pravil ten světlejší černoch v košili jak bílá náprsenka mého černého kocourka Tarantely. "Sire, neviděl jste tu někde stamp-automat?" Zavrtěl jsem hlavou a světlejší černoch na mě významně upřel unavené, zažloutlé a zároveň krvavé oči, a jako by četl mé myšlenky, pravil: "See? Isn't that críminal? Není tohle zločin? Tohle dělají schválně. Oni vědí, že Mohawk má stará letadla." A potom, docela po starém dobrém českém zvyku, začal příšerně nadávat na poměry. V Americe.

Vypadávaly z něho krátké těžké věty, co věta, to překrásná, zcela petrifikovaná americká fráze, a skládaly dohromady dojem stavby z kamenných kvádrů. Snad tahle dikce vzniká tím, že mateřštinou každého druhého člověka je tu něco jiného než onen nestydatě bohatý slovník Labutě avonské. "They call this service," pravil trpce ten černý gentleman. "Ale tak je to v Americe se vším. You know what's wrrong with this country? Víte, kde je v týhle zemi zakopanej pes?" Čekal jsem nějakou standardní odpověď, redukující viníka za všechno zlé na válku ve Vietnamu, na pomoc cizím zemím, na úpadek mravů, na milionáře, na komunisty, na mafii, eventuálně - vzhledem k tomu, že pán byl světle černý - na židy. Ale jak se ukázalo, ani tento potomek posledních instrumentorum vocalium nebyl rasista. "I been all over the world, " informoval mě o svých cestách kolem světa. "A víte, co všude člověk potřebuje? Peníze. Ale tady? Tady peníze nestačí. Tady musíte ještě prosit, když chcete nějaký service.

To mě tedy, v této zemi, kde stačí zvednout telefon, a (máte-li ty peníze) přinesou vám bez odmlouvání z druhého konce města až do postele prášky na spaní za pár nikláků, to mě tedy překvapilo. "Rozstonala se mi žena," pokračoval černoch. "A já musel doktora prosit, aby se na ni přišel podívat. Mám tady farmu, třicet mil odtud. A musel jsem ho přivézt a odvézt ve vlastním voze. Vsadím se s váma, že jste nikdy neslyšel o doktorovi, který by neměl auto," řekl a vyvalil na mě žluté oči. "A myslíte si, že tenhle neměl? Měl. Ale nevadí. Dal se přivézt, a dal se odvézt, a ješté jsem ho musel prosit. A víte, co si za to řekl? Sedmdesát dolarů. Yes, Sir." No tohle mě tak nepřekvapilo. Venkovský lékař v Americe vymírá; doktor Arrowsmith je už téměř fosilie. Mladé mediky láká nádhera městských ordinací a vyhlídka na big money; a tak v malých amerických městečkách jsou dnes nuceni uchylovat se k moderní náhražce za kořenářky - k patentním lékům. Doktor bydlí prostě moc daleko.

"Ano," černý pán mávl rukou a unavené oči se rozhlédly po malebných ithackých kopcích. "Všechno jde k čertu. Můj soused prodává farmu, čtyři sta akrů (nebo takové nějaké číslo, dobře jsem neslyšel), velký poschoďový dům, stodola, dvě garáže. A víte, kolik za to chce? Osm tisíc dolarů. That's giving it away. To je jako kdyby ji dával zadarmo. A nemůže najít kupce. A v New Yorku? Tam když máte jeden akr, můžete za něj chtít půl miliónu. A poperou se vám o něj.

Černý farmář vytáhl růžový papírový kapesníček Kleenex a zatroubil na placatý nos jako jeden z božích trombonistů.

"Co pěstujete?" zeptal jsem se. "Tak," řekl. "Zkouším všechno možné. Loni jsem do tří rybníků vysadil ryby. Letos pěstuju kachny." "Kachny?" podivil jsem se. "Them Chinese restaurants, you know,

řekl. "Tam jich denně sežerou milióny." Ale mluvit o tomhle podivném druhu zemědělství ho nebavilo. Toužil nadávat. A nadával, pane, až k úrovni nejlepších "kydačů hnoje" z let Velké krize. "Říkají, že tohle je nejbohatější země na světě. Look at them poor folks down South. Vemte si ty chudáky na Jihu. Sežerou právě dost jídla, aby nakrmili vlastní škrkavky.

Už jsem se málem zaobdivoval lidové jazykové fantazii, ale pak jsem si uvědomil, že wisecrack o stěží vyživovatelných škrkavkách jsem četl minulý týden v magazínu Time v reportáži o oblastech amerického hladu. Farmář však od četby přešel opět k osobní zkušenosti."Podívejte se na Německo," pravil a zapálil si proužkovaný doutníček. "Tomu já říkám dokonalá země. Tam je dostatek všeho, a bez prošení. Já Německo znám. Moje první žena byla Němka. A něco vám řeknu. Hitler byl dobrý člověk. Všem tam opatřil práci. Mussolini byl taky dobrý člověk. Ale pak se zbláznili. To je, co se stává jim všem," vypustil z úst kus starozákonní žulové americké frazeologie a začvaňhal na doutníčku. "Jsou to samí dobří mužové. Ze začátku. Pak se všichni zblázní.

"Ehm," pravil jsem podle anglických románů. "Jak jste přišel k té německé ženě?" "Vzal jsem si ji, aby se dostala z Německa. Byla to židovka," pravil věcné. "Já byl osmatřicet let lodním mechanikem u American Lines." "A proč jste toho nechal?

"Šel jsem do penze," pravil, a to mi vysvětlilo tu farmu za dvacet tisíc, ty kachny a ty rybičky.

A poté nadával dál. Bědoval nad mizernou úrovní dnešních amerických řemeslníků, proklínal FBI, kterou prohlásil za horší než gestapo. Na ithacké letiště padla mlha, a když se bývalý námořník propracoval až k prezidentu Nixonovi ("He's stupid. Just stupid. Sedí si v Bílém domě a nedélá vůbec nic"), Přerušil ho mechanický hlas ampliónu, oznamující, že pro špatnou viditelnost se let společnosti Mohawk číslo 112 IthacaNew York, Kennedy Airport, ruší.

Jeli jsme zpátky do Ithaky letištním taxíkem a černý gentleman přešel od prezidenta Nixona k mocnostem mimo tento svět. "Co jsem vám říkal?

otázal se, ačkoliv mi nic takového neříkal. "It has to be me. To se musí stát právě mně. Neletí. Oni si prostě neletí. And that's what they call service!

Najednou si na něco vzpomněl. Zrudnul. Z kapsy vytáhl obálku, a z ní vyňal honosný blanket smlouvy s automatickým pojišťovákem. "Co s tímhle? To je ted' dobré k ničemu !" Pak rozhořčeně vyhodil krásný papír z okna. Chvíli jsem přemítal, co si ten dobrý černý pán vlastně sliboval od letu společnosti Mohawk do New Yorku, ale pak jsem pochopil, že když jde o dolary, logika ustupuje stranou a sotva co Američana rozhořčí víc než ušlý zisk.

Vystoupil jsem u Telluride House a muž těžkých vět zmizel směrem k autobusovému nádraží. Bylo mi najednou skoro smutno, že nepojedu s ním, neboť jsem si v jeho společnosti připadal jako doma.

Ale dobře že jsem nejel. Druhý den stálo v místních novinách, že odpolední autobus Greyhound Ithaca-New York spadl u města Trója ze stráně a pět cestujících utrpělo smrtelná zranění. Byla to velká senzace. Ten den jsem se šel odpoledne podívat na autobusové nádraží dolů do města. Ale, bohužel, žádní mechaničtí pojišťováci tam nebyli. Jenom stamp-automat. A fungoval.

Divné známosti v Praze

"Oh, you're from Prague," podivila se afektovaně větší, hubená, asi dvoumetrová dívka a po obou stranách dlouhého, zcela jistě semitského obličeje se zakymácely dvé stříbrná monstra, připomínající chobotnici zkříženou se ženským aktem a upevněná na deseticentimetrových řetízcích v uších té dámy. Váha stříbrných nestvůr protahovala ušní lalůčky směrem k zemi a celý šperk měl ten efekt, že vertikální dívka působila ještě vertikálněji. Potom se sklonila dolů ke mně, přiblížila podlouhlou tvář k mému obličeji a pravila, jako by mi svěřovala veliké tajemství: "I know Mr. Kapek." "What?" vypravil jsem ze sebe udiveně. "Já znám pana Kapka," opakovala dívka, a téměř šeptem dodala: "I Love him.

"Pana Kapka? " otázal jsem se znovu, poněkud ztumpachovatělý. Gotická tvář se ke mně přiblížila, pokud možno ještě blíž. "Yes," pravila dívka. "De facto je to můj bratr. Oh, Arabelle!" To zvolání už nepatřilo mně, ale jakémusi prckovi (pak jsem si uvědomil; že se tu pouze uplatnil zákon relativity) se zcela experimentální dekoltáží. Dívka mě jemně odstrčila frankensteinovskými prstíky, takže jsem si stihl všimnout úplně stejného křížence ženy s chobotnicí na prostředníku, a odběhla k dámě s výstřihem. Takové je totiž umění konverzace na parties: prohodit pár vět k tomu, rychle přeběhnout k jinému, opět prohodit pár vět; cizinec jako já nezkušeně projevuje tendenci pokračovat v načatém námětu, rozvíjet jej a zpestřovat, jenže to je omyl. Na parties skáče konverzace z předmětu na zcela jiný, jako ty chromované kuličky v elektrizovaném tivoli, nad nimiž tráví večery americká mládež, ta, co v životě přišla do styku jenom s jedinou knihou, s biblí v nedělní škole, a ta ji otravovala.

Jenže já ve své naivitě toužil dokončit nakousnutou konverzaci o panu Kapkovi z Prahy. Zatímco tedy nějaký Japonec, se stejným tónem afektovaného překvapení v hlase, konstatoval, že jsem z Prahy, šilhal jsem po sestře pana Kapka, jež se tyčí nad davem třímajícím koktejly jako osamělý topol, a dedukoval jsem: Řekla to s takovou samozřejmostí - I know Mr. Kapek - musí to tedy být nějaký známý Kapek, když zřejmě předpokládala, že i já ho znám. Ten pan Kapek, jenž načerno stříhá pudlíky a kleští kocoury v jednom domečku v Libni, to ale sotva může být. Jeho proslulost je omezena leda na území, kde býval proslulý např. také pan Hrabal, ještě než se zvrhl na spisovatele, a je to tedy proslulost značné lokální. A pak už znám jen jednoho pana Kapka. Záhada. Jelikož píšu detektivky, záhady mě dráždí. Ignoroval jsem Japonce, ale to nevadilo, odrazil se mezitím ode mne jako od mantinelu a konverzoval nyní s dámou, jež méla na hlavě menší růžovou zahradu. Obrátil jsem zrak zpět na dívku, bohužel jsem však podlehl chtíči a chtě nechtě jsem se soustředil na experimentální výstřih její drobnější společnice. Nevím, dá-li se tomu ještě říci výstřih. Spíš by asi bylo vhodnéjší "obstřih". Něco takového, jako měla ona cellistka, která tu nedávno způsobila mravní pohoršení, neboť při koncertě od skladatele, známého zde jako Anthony Dvorak, při jednom zvlášť obtížném prestu odhalila nechtíc, díky výstřihu, jaksi vše. Když se pak nad tím serióznější hudební kritikové pozastavovali, prohlásila celkem logicky, že sex dnes proniká do veškerého umění (viz nahatá dramata na Broadwayi), proč by se tedy nemohl uplatnit i v klasické hudbě.

Tak jsem hleděl na tu drobnější dívku, ale obstřih přece jen držel: konec konců nehrála na cello, stála nehybně, pohybovala jenom rukou s gin and tonic. A přistoupil ke mně Stein, spisovatel, jenž zde vydal experimentální román, kde spousta stránek je křížem krážem přeškrtnutá (jiné jsou rozděleny ve tři sloupce a v těch třech sloupcích - jako v kinoautomatu - se tu rozvíjí děj třemi různými způsoby, a opět jiné stránky jsou zas vytištěny zrcadlovým písmem, pročež je ke knize přiloženo zrcadlo). "Mr. Stein," povídám. "Nevíte, kdo je támhleta zajímavá dívka?" Steinovy oči přirozeně rovněž připoutal ten jiný experiment, ten krejčovský, už otevírá ústa, ale já ho přerušuju. "Ne ta, ta druhá. Co vypadá jako basketbalový pivot-woman." A Steinova tvář se naplní nechutí, téměř nenávistí. "Ach ta," praví. "To je spisovatelka," což vysloví s odporem, jaký lze při tom slově slyšet jedině u nás a v Americe. V Americe pouze mezi spisovateli, neboť ti se podle zásad svobodné soutěže upřímně nenávidí. "Ach,

povídám zase já. "Ona má v Praze bratra . . ." "To nevím," odpoví Stein. "Vím jenom, že se jmenuje Ruth Katzová a píše pod jmémen Phyllis Astroway. Je pečená vařená na kdejaké konferenci SF." "How come, " povídám, neboť jsem si zde praxí zdokonalil frazeologii, "jakto, že vy jste tak informován o konferencích SF`? Myslel jsem, že píšete vážnou prózu?

"Jistě," vzdychne Stein. "Ale copak se človék v Americe vážnou prózou uživí? Dva tři šťastní braši," praví. "Two or three lucky fellows. Ostatní se musí prodávat na trhu volovin. Já píšu SF pod jménem Buck Universe. Ale už to není ono. Ted letí pornografie. Tak zrovna píšu román A Nude For Sale. Dobrý titul, ne?" "Titul je dobrý," říkám. "Nahá ženská na prodej, připomíná to Greenův Revolver na prodej, A Gun For Sale. Jenom nevím, jestli lidi, co čtou Grahama Greena, čtou taky pornografie." "To je fakt, praví smutně Stein. "Já sám nevím, kdo ty pitomosti vlastně čte. Mě to nudí," a lačně se zahledí na dívku s experimentem kolem pěkného poprsí.

A mne náhle něco napadne. Takové osvícení, přesně jako všechny detektivy, osvícené na konci dedukce. I vy na tomhle místě už asi víte. Razím si cestu davem ke stožáru na druhém konci místnosti. A dedukuju: no ovšem. Odtud ty monstrózní náušnice. Vždyťje to přece soška té slavné stripperky z planety Bl (nebo jak) ze slavné povídky Paula Andersona (nebo Clifforda Simaka nebo koho), psali jsme o ní s Frantou Jungwirthem před lety ve Světové literatuře. Ta stripperka, co se podobala chobotnici a chtěla, chudák, chobotnickým břišním tancem okouzlit pozemšťany, držící ji v zajetí. "Poslyšte, oslovuju dvoumetrovou kolegyni v řemesle. "Tak vy znáte pana Kapka? A je to váš bratr?" "Oh, to jsem myslela obrazně," povídá Ruth Astroway. "Mám ho tak ráda, že se s ním cítím vnitřně spřízněná. Jak se mu daří?" táže se s nevinnou americkou neinformovaností. "Dobře," pravím. "Je už třicet let mrtvý.

"Oh, what a shame, " pohorší se Ruth. "Jaká škoda. To jsem nevěděla." "Ano, už třicet let," pravím já. "Poslední, co napsal, je nedokončený román. Jmenuje se Život a dílo skladatele Foltýna.

Zločin v Elmiře

Blízko Ithaky, uprostřed kruhu označeného exoticko-mythologicko-amerikánskou sbírkou jmen Kanton-TrójaWaverley-Oswego-Koňské hlavy, leží městečko něžného jména Elmira. Velice důležité městečko, alespoň pro světovou literaturu, neboť zde, na farmě svého tchána, napsal Samuel L. Clemens, známější jako Mark Twain, jedno z oněch základních děl pábivého ducha: Dobrodružstvi Huckleberryho Finna. Rentovali jsme si tedy káru, což přeloženo z americké do české češtiny znamená, že jsme si v půjčovně vypůjčili automobil, maličký volkswagen za 1 dolar denně plus 3 centy za míli, výrazili jsme po té sentimentální cestě svěžím a pustým horním státem New York vstříc černým mrakům na nebi.

Elmira nás uvítala maličkou čisťoučkou restaurací u silnice, na jejíž střeše stál obrovský umělý býk, dvakrát tak veliký jako celá restaurace, a otáčel se. Čertví, z čeho je dělají, ale všude tu vidíte zcela osobité výtvory amerického restauratérského (správně: nikoli restaurátorského) umění. Pod býkem byl velký nápis SENSATIONAL STEAKS $ 1,25. V jiném, už jsem zapomněl ve kterém městečku jsme spatřili stejně velkého barevného psa z téže neznámé hmoty. A pod psem elegantně vypadající hospodu, v jakých se obvykle horcí psi neprodávají. Ale toto je země neomezených možností: dost možná, že z rozmlsanosti a nadbytku přistoupila už i k tomuto polokanibalismu.

Když jsme vjeli na elmirskou main-street, dopadly na volkswagen první kapky chmurně svěžího deště. Orientujíce se podle plánu, projeli jsme podél obvyklých staveb, zbudovaných v goticko-čínském a ruskošpanělském stylu, až jsme dorazili do areálu Elmira College (téměř čistá tudorovská gotika, jenom s nepatrnými přimíšeninami bauhausu), a tam, na zeleném trávníku, stál osmihranný altánek a plechová stříška se mu vlídně leskla deštěm. Kolem široko daleko pusto a prázdno. Na Elmira College mají prázdniny, dospělí Elmiřané vydělávají v tuto hodinu tvrdě dolárky a babičky jsou schované před deštěm, aby jim nepoškodil ty menší i větší, růžové i oranžové, třešňové i švestkové zahrady, které nosí na hlavách, považujíce je za klobouky.

Altánek stál původně v ovocném sadu na farmě Twainova tchána. Avšak potomci tchánovi věnovali jej Elmira College, protože na odlehlém statku jej kdosi zvandalizoval, a tak byl domeček přenesen sem, na zelený trávník. Zastavili jsme se s volkswagenem na kraji trávníku a přeběhli jsme deštěm k altánku. Bylo otevřeno. A vevnitř, v prostoře o rozměrech většího pokojíku pro služky, ale ze všech stran zasklené a opatřené krbem, stála na krbové římse busta rozčepýřeného muže s krásně dětskou fantazii; na dřevěných stěnách mezi okny několik vybledlých fotografií, vpravo na zaprášeném stolku pohozená kupa sešitů a vlevo jakýsi starodávný šicí stroj. Stanuli jsme a sestoupila na nás zbožná úcta, jaká se nedostavuje nad hrobkami králů, zato všude tam, kde prokazatelně pracoval tvůrčí lidský duch. Rozhlédl jsem se. Za okny pusto, déšť. Jen tak mimochodem mi napadlo, že Amerika skutečné příliš nectí své literární klasiky. Na náměstí v Dallasu mají prý sochy dvou nejslavnějších dallaských občanů; krásné, solidní sochy, a ty znázorňují dvě duchaprázdné slečny, které se staly držitelkami titulu Miss America ve dvou ročnících té populární soutěže. A tady... zaprášená, šejdrem postavená busta. A napadlo mi dále, jak by asi takové místo vypadalo v Rusku. Jistě jedna - možná dokonce dvě průvodkyně, se zaujetím vykládající uctivým kulturním poutníkům historii místa a muzea. Možná dokonce i v cizích jazycích. A všude by bylo uklizeno, nikde ani prášku, posvátný stůl a na něm posvátný kalamář oddělený od smrtelníků červeným provazem.

Tady? Ani stopy po nějaké instruktáži. V krbu ohořelý výtisk Elmira Chronicle a dva špačky kingsize filtrcigarety. Otevřel jsem jeden ze sešitů na stole, obyčejný dívčí památník, celý popsaný. S pocitem zvláštního privilegia jsem vytáhl pero, a oba jsme vmáčkli své podpisy dolů na poslední stránku. Pak jsem se ještě jednou rozhlédl po altánku, kde jako by ješté dnes v noci spal Huck Finn, nikdy nevynikající pořádností. Ale proč tu je ten šicí stroj

Po bližším ohledání se ukázalo, že stroj není šicí, ale psací. Mezi zažloutlými klávesami ležel dokonce zažloutlý lístek MARK TWAIN'S TYPEWRITER a pod ním legenda, že na tomto stroji, jednom z prvnich amzerických typů, byl napsán Tom Sawyer a Huckleberry Finn. Váleček se u tohoto modelu posouval ještě nožni pákou. Stáli jsme, hleděli na ten prastarý mechanismus, připomínající rytiny ve verneovkách, a podivný, zbožný pocit námi pronikal. Ale ta zbožnost, ukázalo se, podobala se stavu Tomovy duše, když v nedělní škole zápolil s biblickými citáty. Najednou - snad se do mě Tom Sawyer převtělil, rozhodné jsem já, známý svou seriózností, již přece těch pár desítek ukradených knih vůbec nenarušuje, nebyl schopen takové myšlenky, natož takového činu. Ale přesto: vyhlédl jsem bystře z altánku, nikde pořád ani noha, jenom po trávníku kráčí mokrý, poeovský havran a sbírá pošetilé žížaly, ten mi nevadí. A pořád hustý jarní déšť. Taková nedbalost. Taková neúcta. Takže proč ne? Domů nepoletíme, pojedem parní lodí. Jistě to půjde rozložit do dvou kufrů. A doma - při pomyšlení, že bych své detektivky vyťukával na stroji, na némž byl vyťukán a odšlapán Huck Finn . . . zmocnilo se mě jakési opilství ducha.

Jednali jsme rychle. Přes stroj jsem přehodil sako, žena jej popadla za secesní nožičky, já za kryt mechanismu, zdobený secesními květy, a po zeleném trávníku kolem prázdné Elmira College jsme jej odvlekli k volkswagenu. Jenom mokrý havran nás sledoval, ale nepromluvil.

Jenomže běda. Kufr volkswagenu byl plný pneumatiky, ale i když jsem ji vyndal, že si ji přivážem na střechu, čouhaly pořád secesní nožičky i pedál, posvěcený šněrovací botou Samuela L. Clemense, nebezpečně do jízdní dráhy. Na zadní sedadlo? Ta dábelská nebeská mašina byla delší než šířka i výška volkswagenu. Přesto jsme ji horečně cpali dovnitř, a vtom se za námi ozval hlas. "That won't do. To nepude." Leknutím jsem si sedl na trávu a ohlédl jsem se. Za námi stál dobrosrdečný tlouštík v čepici s kšiltem a na ní nápis SAM'S HAMS. Břicho mu po místním zvyku přetékalo přes nízko upevněný opasek. "Nějaká starožitnost, co?" pokračoval. "Ted'ka jsou v módě. Tudle u mě jeden chlápek z New Yorku viděl victrolu po dědečkovi, a předal jinak, musel jsem mu ji prodat. Ale do takovýhleho plivátka to nedostanete." Připustil jsem, žc asi ne, a mřel jsem strachy. Český spisovatel přistižen při krádeži psacíhn stroje Marka Twaina, už jsem viděl ty titulky. A znovu pode mnou poklesla kolena, neboť jsem si vzpomněl, že jsem se, já blbec, podepsal do památníku, na úplně poslední řádku na poslední stránce, i s datem a adresou. "Počkejte, kam jedete?" zeptal se nás břicháč, a když zjistil, že do Ithaky, pravil se samozřejmostí, která je, zdá se, dosud ctností amerických venkovanů. "Počkejte, to je pár mil. Zůstaňte tady, přijedu se svým stejšnem. Bydlím támhle za rohem. Odvezu vám to." A otočil se, ukázal zálesácká záda a vydal se vlahým deštém, který ignoroval, za roh.

Pohlédli jsme se ženou na sebe, duch Hucka Finna nadal nás opět podnikavostí a jednali jsme stejně rychle jako předtím. Za minutu stál už psací stroj zase v altánku, a žena ješté narovnala bustu, aby nebyla našišato. Za další minutu jsme už sedéli ve volkswagenu. Za třetí minutu jsme ponechávali za zády otáčivého býka, doporučujícího senzační řízky.

A já si, v tom dešti bubnujícím o hladinu Susquehanny, připadal jako Tom Sawyer, navracející se ze svých neuvěřitelných cest.

Ráj žaludečnich vředů

Tím téměř voňavým jarním americkým deštěm jsme se v rentovaném volkswagenu probíjeli dál, přes městečko Koňské hlavy směrem na Corning, jiný slavný městys horního státu New York. Slavný nikoli literaturou, ale protože zde ulili proslulé zrcadlo, největší na světě, pro hvězdárnu na hoře Palomar. Rozliční býkové, kačeři Donaldi a jiné nestvůry vzniklé deformováním a gigantizací waltdisneyovských předloh, kynuli nám ze stříšek restaurací, nabízející steaky, a zejména onu národní pochutinu, burger. Burger jako takový ovšem neexistuje. Je třeba k němu připojit ještě nějaké slovo, zdá se, že jakékoliv, kteroužto lingvistickou operací získala americká kuchyň obsáhlý repertoár. Vyskytuj e se tedy burger v nejrůznějších inkarnacích : hamburger, cheeseburger, limburger, nutburger, niteburger, chumburger, yumburger, nyamburger (vyslov ňamburger), gulpburger, chokeburger a mnozí jiní burgrové. Všichni chutnají přibližně stejně a jejich základní chuť je žádná. Prý to jsou jakési karbanátky. Při vzpomínce na to, co pod tímto jménem vyráběla má nebožka maminka, jsem se ovšem urazil.

Vůbec se zdá, že tato země, která slovy nedávného projevu prezidenta Nixona, zabývajícího se fenoménem hladu v Americe, vytvořila na světě nejdokonalejši systém prodeje a přípravy potravin, neumí jíst. Čistě utilitární přístup většiny Američanů k jídlu zračí se už v tom, že obecné označení food, tj. potrava, krmení, krmivo nebo podobně, používá se tu daleko častěji než jeho evropské ekvivalenty. V téhle hospodě mají dobrou food, řekne vám Američan tam, kde Čech by doporučil podnik veřejného stravnvání poukazem na to, že se tam "dobře jí". A ono tu taky většinou skutečně jde jenom o food, pohonnou hmotu lidského metabolismu, aby tělo dobře fungovalo v kompetici. Vskutku zvláštní je pohled na univerzitní profesory světoznámých jmen, futrující se v polední přestávce jinou americkou univerzálii, sandwichem. Ale zase si to nepředstavujte jako pražské obložené chlebíčky tisícerých chutí v Koruně. Toto je taková konzerva správné výživy, skládající se ze šunky, sýra a zeleniny, plná vitamínů a uhlohydrátů ve správné balanci, která asi potlačuje chuť, a vložená mezi dva měkké trojúhelníky z bílého chleba. Americký univerzitní profesor to den co den vydatně zalévá mlékem, které, zdá se, vůbec zalévá žaludky kontinentu do té míry, že to začíná dělat starosti dietetikům. V Telluride House museli na noc zavírat mechanickou krávu, stroj, opatřený dole struky z umélé hmoty, který si mohl dřív kdokoli v kteroukoli dobu noční i denní volně podojit. Účet za mléko přerostl totiž tellurideský rozpočet. A večer uchyluje se pak americký profesor, pokud je svobodný, do jedné z hospod, kde se mu dostane steaku, některého z burgrů, roastbeefu a rozteklého jablečného koláče.

Nějak s touhle monotónii neharmonuje fakt, že supermarkety, gigantické samoobsluhy, jsou nadity nejen foodem, ale i fantastickými delikatesami. Supermarket je ovšem především psychologický útok na gourmetskou fantazii: neboť vidíte-li padesátimetrový chladicí pult, prohýbající se, podle odhadu, asi pod sedmi sty různými sýry z celého světa, určitě vás to zhypnotizuje natolik, že si koupíte ekvadorský lamí sýr, že neodoláte australskému camembertu, a navíc k tomu odvedle přidáte japonskou uzenou chobotnici a taiwanskou plzeň, ačkoli jste si z důvodu šetrnosti přišli koupit pouze dršt'ky. Je to všechno tak děsně laciné, tak cinemaskopicky barvité, tak dýšící snadno dostupným přebytkem. Ne tři, ale třicet druhů čaje, ne obyčejná sůl, ale deset druhů neobyčejných solí, včetné košerované. Ne jeden druh sodovky, ale možná padesát. A naproti tomu pult pro ty, kdož vedou ten marný boj s tloustnutím. Zde však patrně není marný: spatříte čokolády obsahující směšné málo kalorií. Je zde odkalorizovaný krocan. Coca-cola bez cukru. Umělý tuk, který není vůbec tučný. Vše potištěno rovnicemi v nesrozumitelných váhových jednotkách jako oz, odčítanými a sečítanými kaloriemi. Kterému Čechovi říká něco rozdíl 180-210 cal. Ale průměrná americká žena se sklonem k vývoji v krajině pánevní nakupuje zde s tužkou v ruce, a některé si dokonce nosí kapesní počítací strojky. A protože i vy se už vyvyjíte pouze horizontálně, strčíte do kočárku na zboží, k tučné uzené chobotnici, krabici dekalorizovaných muffins, což jsou ne americké, ale anglické (proto výborné) vdolečky, jaké se v Albionu pojídají horké a zalité roztaveným máslem. A protože máslo ani tady zatím nezbavili tučnosti, přidáte i staniolovou kostku s tím nemastným mastidlem.

Jenže co je to platné, když vedle toho táhnou se dodaleka sušenky a keksy s příchutěmi, se zapečenou čokoládou, s kapičkami medu, sušenky napuštěné smetanou nebo ginem, zázvorové sušenky, sušenky s pomerančnvou kůrou, s náplní z kořene žen-šen, sušenky polité ambrózii a nadívané nektarem. Ani zde nemúžete přece odolat a neutralizujete tak účinek beztučného margarínu.

Pak přejdete do uličky pochoutek pro pets, domácí zvířátka. Je zde dortík pro hamstera, malinkého křečka, jenž se v Americe těší veliké oblibě. Burgery pro zlaté rybičky, papouščí konzervy. Takže se nedá nic dělat, a třebaže vaši kocouři jsou od vás tisíce mil, zakoupíte jim výběr kočičích konzerv, obojek proti blechám a myšku vycpanou šantou kočičí, onou mystickou půlnoční rostlinou kocourů, po níž slintají, válejí se a zakoušejí pocity blaha. Lidem nevoní, patrně je to jakási kočičí marihuana. A tady musíte prostě okusit javorový sirup, četli jste přeci a milovali Toma Sawyera; a když přijdete k pultu určenému židům, není možné, abyste nezakoupili sklenici, v níž plavou čtyři bledé šišky, podobající se potravě spíš vydávené než připravené k jídlu, anebo těm neurčitým bled'oučkým předmětům, jaké plavaly v lihu v přírodopisném kabinetě na gymnáziu. Jenže mají na etiketě nápis GEFILTE FISH, a vy jste četli Šoloma Alejchema.

Potom vás u pokladny skoro raní mrtvice, neboť pokladna elektricky sečte směšné centíkové ceny v dolárky a automaticky vyplivne žalostných pár niklákú zpět. Ale to už se nedá nic dělat.

Supermarkety jsou pro mne opravdu otázka: jak je možná tahle chuťová pestrost vedle uniformity amerických lidových výkrmen? Ale toto stále ještě je, i v roce 1969, země paradoxů, kontrastů a záhad. V záři agresívních barev, do nichž balí ty pohádkové pochutiny, pak před senátem promluví prezident Nixon a přizná, že v USA žije několik miliónů (někteří je odhadují na šestnáct) lidí, kteří, jak pravil černý farmář na ithackém letišti, sežerou právě tak dost foodu, aby neumřely hladem jejich škrkavky. A také takových, kteří sice mají dost co jíst, ale nepřehledný blahobyt spojený s malým vzděláním popletl je natolik, že trpí následky totálně pochybeného složení potravy. Mezi ně budu patřit brzy i já, neboť kdo ví, jak se v mém žaludku snese uzená chobotnice s gefilte fish, zvláště zaliju-li je javorovým sirupem.

Ale chtěl jsem vlastně vyprávět o Corningu, čistě omytém jarním deštěm, o sklárně, která se vyhoupla za velikými reklamami na DIGEL, prostředek proti plynatosti, a podobala se spíše nějakému výzkumnému ústavu hygieny než fabrice. Zabrzdili jsme volkswagen, přeběhli jsme deštěm a automaticky se před námi otevřela skleněná brána, vedoucí do haly, kterou od stěny ke stěně (wall-to-wall carpeting) kryl koberec diskrétní barvy.

Sklo z prérie

Corningská sklárna je zčásti sklářské muzeum, jímž projdete do aseptické dílny, a tam muži v sterilních overallech docela postaru foukají do foukaček. Muzeum (vstup zdarma) je ovšem ukázkové. Na černém sametovém pozadí, prosvětleny rafinovanými paprsky, obnažují se tu do přirozené krásy materiálu i do krásy přidané obratností lidských prstů a důvtipností lidského mozku všemožné nádobky, z nichž se ožírali lidé od staré Babylonie až po dnešek. Silně je tu zastoupeno české sklo, včetně nejmodernějších kouzel z Železného Brodu. Objevem, alespoň pro mne, ignoranta, bylo americké sklo z 19. století, jehož tvůrci, nevázáni žádnou tradicí, vyráběli nejnemožnější fantasmagorie, jež se vyznačují oním nenapodobitelným půvabem vyspělé technické civilizace, vzkvétající na pokraji divočiny, lesů, prérü a dřevěných městeček.

Taková muzea, nevím jak koho, ale mě uklidňují. Alabastrový pohárek vyhrabaný někde v perské poušti a starší než všechny slávy světa, anebo v newyorském Muzeu přírodních věd ta hlava druhohorního krokodýla, jenom hlava, ale dlouhá přes dva metry - stačí si představit to kolosální zvíře, jež žilo patrně několik století, než takhle vyrostlo, v nějakém močále, a v té obrovské hlavě se po staletí převalovaly jakési vágní myšlenky, dávno před lidskou filozofií. A pak tu zkameněl.

V tom newyorském muzeu vůbec oživlo přede mnou do konkrétna to, co jsem nevýrazně znal jenom z knížek profesora Augusty. Jak známo, fosilní předchůdci dnešního koně tvoří zmenšující se řadu. Ale musíte to vidět na vlastní oči, tu kostřičku koníka o něco většího než polní zajíček, abyste skutečně pocítili estetiku Stvořitelova tvoření. A vedle, v sále dinosaurů, kde chudičtí američtí penzisti zdarma v teple vysedávají celé zimní dny, tyčí se skutečný tyrannosaurus, největší dvounohý dravec všech dob, do výše poctivých sedmi metrů. U jeho mohutného stehna veliká třírohá a čtyřnohá dělová koule, triceratops - a kousek dál na kompletních kostrách kompletně dokumentovaný vývoj tohoto obrovitého zvířátka: od rozpukaných vajec, které zahrabávalo na sluníčko do písku, přes mrňavé triceratopsátko, jež bylo jistě stejně hravé, stejně komické, stejně něžně trkající svými třemi růžky jako to nosorožčí mládě, co jsem viděl jednou v sobotu v pražské televizi; a dál přes triceratopsí puberťáky, ženichy, otce rodin až po starce, až po deset miliónů let starou dojemnou mrtvolku s nožičkama přitisknutýma k hrudi ve smrtelné křeči. Ach, ten věčně stejný, banální román života.

Ne, americké muzejnictví patří prostě k dokonalostem této krásné, rozporuplné země, a vůbec se nedivím Salingerově Phoebulce, která sem chodívala dívat se na prostorově znázorněné Eskymáky. V Corningu, když opustíte historickou část, vejdete do sálu, kde se předvádí vlastnosti technických skel. Ve vitrínách stojí tu podivná skla, u každé vitrínky knoflík. Zmáčknete, a elektrický výboj o síle nevím kolik tisíc voltů vztekle praští do tenounké destičky a žalostně se od ní odrazí. Zmáčknete jiný knoflík, a železné ruce otáčejí skleněným obdélníkem, každá na jinou stranu, obdélník se prohýbá, ale nepraskne. Zmáčknete třetí a ocelové kladivo razantně zabuší do jiné skleněné tabule - a ona se nerozbi,je. Všechny ty knoflíky fungují - což je našinci naprosto nepochopitelné, už vzhledem k tomu, že procesí amerických kluků se od rána do večera snaží rozbít tu destičku tím železným kladivem. Což mi připomnělo noc v jiné zemi, ten automat na coca-colu v temném severském lese daleko za polárním kruhem v arktické půlnoci, který se před námi vynořil ze skandinávského přísvětlí, a já tomu nevěřil. Vystoupil jsem z našeho věrného embéčka, vhodil jsem švédskou korunu a automat skutečně zaharašil a skutečně v té liduprázdné, studené krajině, daleko na sever od civilizace, kde jen oči sobů z houštin sledují osamělé vetřelce - skutečně z něho vypadla coca-cola. Automaty tu prostě fungují.

A v rohu, na konci řady mechanických, leč neúspěšných ničitelů skel, stála obrovská roura, táhla se až do stropu, mizela stropem. Přistoupil jsem k ní, a on to byl ponorkový periskop, jiný z dokonalých výrobků corningských skláren. Každý se může kouknout. Kouknul jsem se a zjevil se mi jasný svět perfektní optiky. Domečky naproti přes ulici, proti corningské sklárně. V jednom okně dívenka v negližé, tupírující si vlasy, jako na dlani. Ošumělý pán na chodníku, ostražitě se rozhlížející a potom kradoucí výtisk New York Times ze schránky důvěry na chodníku. Ihned mi napadla detektivka, jak jinak. Pohyboval jsem periskopem dál a zjevila se mi hospůdka, americký bar. Přestalo pršet, v baru široce otevřeli a u pultu na vysoké stoličce mladík se šviháckým knírem a černými kudrnami, oháknutý od krejčího, žádná konfekce, kalhoty pečlivě povytažené, aby se na kolenou nenadělaly boule, silonové ponožky povědomého vzoru a béžové, homosexuální polobotky na nohou - ale ty nejsou odsud. Takové botky se vyrábějí pouze ve vlasti. Zaostřil jsem na něho. U lokte sklenička s whisky-onthe-rocks a v očích, upřených do prázdna, nesmírný, psí, nostalgický smutek touhy po domově. Krajan. Sklepl jsem držadla periskopu a vykobercovanými chodbami jsme oba pospíchali ven.

Muž, který se ztratil u Chequaguy

Dosud tam seděl a cinkal svými ledy o křišťálové stěny corningské sklenice. Psí pohled nezměnil, přešli jsme kolem, ale mimo ohnisko, a usedli jsme vedle něho. Černý barman - s nenapodobitelnou lhostejností černých barmanů, která jako by hlasem staleté zkušenosti říkala "Stojí to všechno za h-o, tak si dej aspoň do n-u," obrátil se ke mně absolutně indiferentní zrak ajá povídám: "Hviski od dz rox, plís, abych tomu vedle naznačil, že jsem taky krajan. Jenže v této zemi roztodivných výslovností angličtiny to nepomáhá. Tady se "th" vyslovuje jako "dz" docela běžně. Usměvavý Číňan v čistírně, kam jsem zanesl kalhoty polité javorovým sirupem, mi za zakázku poděkoval slovy: "Cink ji, sir," a v poslední době i ti nejvzdělanější černošští intelektuálové, z důvodů rasového uvědomění, užívají výslovnosti - a gramatiky - lidových blues: "Gimme dem dere books, will ya? Ya, dem two over dere, on computer theory.

Potenciální krajan seděl tedy netečné dál, melancholicky cinkaje. Poposedl jsem a povídám. "Promiňte." On však zase nic; stále hleděl do krajiny snů skrze reklamu na velikonoční výlet do Hong Kongu. "Promiňte," opakuju, "nejste vy Čech?

Teprve ted' ho slova, přece jen příliš neanglická, vytrhla z ialeka. Otočil se, pohlédl na mě malýma, dojemně n vinnýma očima. "Nie," pravil, "Ja som z Bratislavy. A vy?" "Já jsem z Prahy," povídám. "Vy tu -?" "Ja pracujem v technickej kancelárii. Tuná vo sklárniach," odpověděl rychle. Odmlčeli jsme se. Nastala ta zlá minuta, možná jen vteřina, která ale vypadá jako minuta, než se dva Čechoslováci v dnešní cizině odhodlají ke klíčové otázce. Ale mám v tom už praxi. "Jak jste tu dlouho!" zeptal jsem se. "Od augusta," povídá on. "Ale ja som tu legálne," dodal spěšně. "Mám trvalú výjazdnú doložku." "Výborně, pravím já. "Já jsem tu taky legálně." "A -" kraj an zaváhal. "Vrátite sa domov?" "Ano," přikývnu. Krajanova úzká tvář se šviháckým knírkem se rozzářila. "To je dobre. Aj ja sa vrátim," řekl. Čímž bylo navázáno spojení.

Jsou zde totiž, v tomto dalekém světě, krajané, kteří, ačkoliv mají ty vysoce cenné trvalé doložky, už se rozhodli. Rozhodli se, že se nevrátí. Nikdy se jich neptám po důvodech; naše vlast, v letech nepříliš vzdálených, dala bohužel některým Čechům a Slovákům důvody, jež věru nejsou zanedbatelné. Ale mezi těmi rozhodnutými jsou někteří, kteří, zjistí-li, že vy se hodláte vrátit, spustí mezi sebe a vás skleněnou stěnu. V tomto světě samých těžkých rozhodnutí patří tohle k nejtěžším. Kdo je učiní, musí se bránit magnetické síle domova, třeba všelijakého, ale domova.

Mezi nás dva stěna tedy nespadla; avšak on znovu zesmutněl. "Pravda," povídá. "Najprv si tu musím odkrútiť dva roky. Podpísal som zmluvu." "To přece není tak zlé," povídám já. "Továrna je krásná, technika vyspělá, leccos se tu přiučíte, co se vám pak doma bude hodit." "No co," mávl rukou. "To ano. Ale viete," naklonil se ke mné a znovu mi pohlédl do očí téma svýma, malýma, nevinnýma. Pak jako by tomu sám nevěřil, jako by mi sděloval více než zarážející ob ev svého života, pravil: "Viete, tuná sa musí robiť." "Cože?" podivil jsem se. "Skutečně?" "Veru, kývl hlavou, neobyčejně krásně ozdobenou nejmodernějším zdejším účesem typu BAROQUE ANGEL (MALE). "Musí sa robiť. Od rana do padla. Doma sme varili kávičku, aj nejaká ta anekdotka sa dala k lepšiemu, v deväť, a zasa po lunchi," pokračoval už amerikánsky. "Ale tu? Nič také. A tá káva, čo tu varia, ved to sú hotové pomyje.

V tom měl pravdu. Vedle právě statný foukač skla v kostkovaném kabátě svačil přesládlou bílou kávu, kterou mu opovržlivý barman ještě rozbryndal, a přikusoval nechutný moučník politý cukrem. "A tie ženy," postěžoval si krajan dále. "Tie dievčatá -" jenom mávl rukou. "No," povídám."Co máte proti těm? Mně se líbí. Jsou tak pěkně namíchané, většinou hezké, jsou sexy, nosí minisukně -"Minisukně," pravil krajan opovržlivě. "Len sa na ne dobre pozrite. Nie sú ani zdaleka také chutné ako v Bratislave. Minisukně. Ved' je to ohyzdné." Znova sa zasnil, já tentokrát s ním. Pravda. Žádná není tak půvabná jako Jarmila Koštová. To ne. Ale tak zlé to zase s nima není. A krajan meditoval dál: "Tuná nemajú šarm. Nevedia sa obliecť. To naše dievčatá - nová pauza, sen jeho vnitřního zraku se málem zhmotnil, "tie si zoženú čo to v Tuzexe, alebo od šmelinárov. Ach -" oprášil si imaginární smítko z perfektně střižené klopy saka, na kolenou povytáhl gabardén. "Ale čo sa umárať," do třetice mávl rukou , zvrhl do sebe whisku a led, který mu následkem příliš zoufalého doušku vnikl do úst, vyplivl s americkou bravurou do plivátka v rohu místnosti. "Dva roky," pravil tragicky. "Bol som somár.

Nutno říci, že toto nebyl typický krajan v dnešní cizině. Spíše naopak. Ale dojal mě. Ztracený ve svém krásně střiženém obleku v zemi maloměst a konfekcí, snící o korze, o Dunaji, o Carltonu, o vinárnách, a to v krajině klasické americké literatury, o níž však, jak jsem zjistil, neměl tušení; bez elegantních Bratislavanek, šarmantně oděných od šmelinářů, s vyhlídkou z okna na čínsko-irské a švédsko-indiánské míšenky, jež šarm neuspokojivě nahradily sexappealem; podivně anachronický, nekonečně smutný. "Proč jste vlastné jezdil do Ameriky?" zeptal jsem se. "Á -" pravil. "Myslel som na to už dlhší čias. Ale tamto ma rozkývalo. A potom -" zarazil se. "Co potom ?" "No prosto - štále, že každý sa musí angažovať. Mne sa dlho nechcelo, ale ked' vraj každý musí, tak som sa aj ja. Angažoval." Odmlčel se. "Snad ale ne moc?" zeptal jsem se. "Nie. Maličko, pravil. "Keby ma tamto nebolo rozkývalo - Pak mi poručil whisky, i mojí ženě, připili jsme si na šťastný návrat, na krásné Bratislavanky, na blaho naší vzdálené vlasti. Ukázalo se, že tato whisky byla už krajanova toho dne moctá. Když vstal ze stoličky, poněkud se zapotácel, ale nedal jinak, než že nám ukáže místní světoznámý zázrak přírody. Přisedl do volkswagenu a zavedl nás ke špičce jezera, jež mezi Five Finger Lakes, jezery Pěti prstů, jak je tam otiskl rovněž vrávoravý Manitou, představuje prsteník. Milióny let tam teče potůček, který nepochybně pro účely školní výuky z geologie vyhloubil do skal vzorné, šedesát metrů hluboké divoké a klikaté řečiště, plné vodopádků. Byl už večer, šero houstlo a krajan z Bratislavy provázel nás skalními chodbami, v nichž pro hřmot vodopádu nebylo slyšet vlastního slova. Vyšel měsíček, mezi černými skalami svítila oslnivé bílá péna, bloudili jsme chodbami, kde ze stropu se nás dotýkali duchové vlhkými prsty, bloudili jsme prehistorickými stržemi, až jsme, bůhví jak, vybloudili k parkovišti. Tam v měsíčním světle osaméle stál náš rentovaný volkswagen. Teprve tehdy jsme zjistili, že krajan z Bratislavy s námi není. Asi tam někde zabloudil.

Kačenky mládí

Vratký dvoumotorový Mohawk se drkotavě rozjel po ithacké runwayi a my se odrazili na ten velký trojskok Ithaca - Buffalo - San Francisko. Muž vedle mě vytáhl blok v deskách z jelenice, otevřel jej a já koutkem oka zahlédl přeškrtané pokusy. Básník? Jestliže básník, pak píše právě báseň o spodničkách. You'll never want another' slip once you gently slip into a White Carrcation slip ... tolik jsem dešifroval z bohatě emendovaného textu, opatřeného mnoha otazníky: Jakživa nebudete už chtit slyšet o jiné spodničce, jestliže jednou vklouznete do spodničky Bilý karafiát. Po straně tohoto, zřejmě ne zcela definitivního verše si muž sepsal příruční rýmovník: slip - whip - lip - hip - blip, poslední však zuřivě přeškrtal a písmem grafologicky prozrazujícím vztek nadepsal slovem shit, velice oblíbeným v soudobých básních a vnášejícím do řady únavně přesných rýmů dráždivou asonanci.

Nebyl to tedy básník, ale příslušník cechu, znesmrtelněného Sinclairem Lewisem v jedné postavě Babbitta. Takže dosud se hlemýždí tito v potu tváře pracující nádeníci užité poezie po amerických komunikacích, dosud zakoušejí porodní bolesti umění nad svými efemérními výtvory. Ne, slovíčko shit není u tohoto muže v korektním business suit, střízlivém saku nenápadných vládců této země, znakem příslušnosti k nonkomformní škole, ale výrazem zoufalství tvůrce v koncích. Do poemy o spodničkách je shit, zvukomalebné úsečné slůvko, značící poslední stadium trávícího procesu, zcela jistě nezařaditelné. Propadli jsme se vzduchovou bublinou, turbovrtulové motorky zabručely, pod námi se objevila japonérie střech přepychových vil na okraji cornellského kampusu, které kdysi patřily filmovým hvězdám (neboť pravlastí amerického filmu je Ithaca, tady vzniklo klasické dílo Polly v nesnázich, ještě předtím, než objevili Hollywood a jeho neménné léto), Manitouův prst zvaný Cayuga Lake se protáhl šikmo ve směru letu a na chvíli mě oslnil ohnivou tečkou slunce a muž vedle mne básnil o prádle a přepisoval jako Hemingway.

Najednou zapraskalo v ampliónech a ozval se uklidňující kapitánův hlas: "Ladies and gentemen, doporučuji vaší pozornosti malou zajímavost. Před námi letí hejno divokých kachen." Zapomněl jsem na poezii a dychtivě jsem vyhlédl z okna. Zakrátko jsme byli nad nimi, minuli jsme je ve vteřince. Ale já je spatřil, seshora a zblízka, ta krásná zvířata pradávné nostalgie šlágrů, s křídly pracujícími z nepochopitelných zdrojů energie, krky křečovitě natažené jako pravítka, jako ukazováky vášnivé touhy, a na špičce véčka, plujícího stejnoměrně, slepého a hluchého ke všemu kolem, nad mosaznou hladinou Cayuga Lake - zelenozlatý kačírek. Zobák daleko vpředu jako kolektivní čenich té divoké smečky, svěřené a důvěřující mu, kulaté, ptačí jantarové oči upřené na sever, patřící jako ten krajan v corningském baru za horizont skutečné země někam do lůna severních lesů, kde na studených jezerech zbudují hnízda, nakladou vejce a prožijí smysluplné léto v hojnosti žabích lovišť.

Bylo mi náhle jako nad kostřičkou triceratopsíka v newyorském muzeu nebo nad pohárkem staroegyptského mazavky. Spatřil jsem, jenomže z boží strany, co jsem spatřil z lidské, když jsme před měsícem přijížděli do krajiny, odkud dnes odlétáme, rychlostí pětašedesáti mil v buicku našich přátel, po systému navzájem se překračujících dálnic, kolem nichž na vás řvou tabule, kde všude a co všude můžete ušetřit, slibují nebeská blaha z používání jisté pasty na zuby, jisté značky bourbonu, jistého klozetního papíru, burgra aristokratického jména Bongoburger Superior. A vy se řítíte ve vozidle, z něhož byly vyeliminovány všechny páky a zůstaly jen knoflíky, chmurnou šedí zpustlého venkova horního státu New York, a marnost života na vás padá; marnost tohoto těla, unášeného, oblažovaného, udržovaného mechanickochemickými zázraky k tomu společnému, ničím nezlepšenému cíli - a náhle vysoko pod ocelovou oblohou objeví se podivné znamení, veliké V, jaké kdysi z příkazu gaulajterů upevňovali obecní zřízenci na radnice českých městeček. Jenže tohle V pluje pomalu pnd oslnivým pancířem oblohy, vše ignorující, puzeno extrasenzorickou jistotou, krásné, vzdálené, majestátní V a vy najednou víte, ano, tohle jsou ty kačenky mládí, trampského táboráku, je jaro, kanadské divoké kachny táhnou na sever stejně jako před dvěma sty lety nad hlavami vyhlížejících traperů v kožených kabátech, stejně jako před deseti, sto tisíci lety tou leteckou linkou ptáků, neměnnou, bezpečnější než všechny astrojety, netečnou k řádění technické civilizace, jež pod nimi rozežrala líbeznou krajinu, zvířata a stromy. A stejně jako nad triceratopsím mládětem zmocní se vás zurčivý klid ze zákona, jenž nám nepodléhá, jemuž podléháme. Hejno pod naším vratkým aeroplánem zůstalo vzadu, zmizelo, pod námi se zabělaly chomáčky mraků a letuška se dostavila s koktejly. Muž vedle mne natáhl po nich ruku nějak příliš hladově. Opět jsem zašilhal po jeho bloku. Like a lover°s gentle touch...

(on your hip???)... White Carnation slip, vymyslel užitý básník, zatímco já pozoroval kachny. Jako něžný dotek milence...? (na vašem boku???)... kombiné značky Bílý karafiát. Nyní se chystal vyplnit vytečkovanou díru ve dvojverší za pomoci koktejlu BLoody Mary, spojujícího vitamíny s alkoholem. Usrkl, zamyslel se, myslel.
Potom všecko energicky přeškrtal a nadějeplně napsal:
HIP - STER
SLIP - STER

Jenže dál ho zas nic nenapadlo. Ale nevzdával se. Na tváři z profilu jsem opět zpozoroval naději, ruka s prstenem se rozmáchla, na vteřinku se zarazila a pak se vyřinuly nové asociace: SLIP - SLEEP. Dobré, pomyslel jsem si, protože jsem muži začal mimovolně fandit. Pouhou změnou kmenové samohlásky se navodí mírně nemravná souvislost: SPODNIČKA - SPÁTI - ale jemu už to zase nešlo. Ne a ne a ne. Vztekle vzdychl, dopil Krvavou Mařku, mlsným jazykem vylízl sklenici a s cynickým flagelantstvím dokončil (nutno poznamentat, že celkem logicky) asociační řadu nerýmujícím se slovem FUCK, rovněž velmi oblíbeným u soudobých amerických básníků (označuje po lopatě to mezi mužem a ženou, pro co si Petrarca a jemu podobní vymýšleli složité metafory), nicméně totálně nepoužitelným v inzerátové poezii. Pak všechno zase přeškrtal. Kapitánův hlas nás vyzval k připoutání a vratký Mohykán se počal snášet k Buffalu. Jezero Eric se zalesklo v hloubce pod námi a na něm plachetničky. Končili jsme první skok na cestě do Frisca.

Lekce z teologie

Jenomže tady, na letišti v Buffalu, mizí krásy, jež na nebi i na zemi mezitím vyrobil Manitou. Ocitnete se náhle uprostřed estetické, ale neinspirující estetiky umělých hmot, sklobetonových oblin a úhlů, promíšených automaty na colu, sendviče, životní pojistky a čištění bot, beroucími práci starým smutným černochům, kteří vyhlížejí z každého veřejného záchodku po celých USA jako kartáči opatřené symboly také jednoho amerického statusu. A jste daleko od Buffala, města, v jehož jménu ozývá se dusot bizoních stád. A protože nemáte auto ani dost peněz na taxíka, Buffalo zůstane vám neznámé, poznáte pouze jeho letišté, stejné slušivé v uniformé moderní estetiky jako letišté v Dallasu, Texasu, Seattlu, Washingtonu nebo v Jacksonu, Mississippi.

Usedněte tedy do fotelů z umělé kůže, jejichž levé boční opěradlo hypertrofovalo v nepochopitelnou bouli. Teprve když usednete, pochopíte ten nábytkový úraz. V bouli je malý televizor, jenž v této zemi přehnaného individualismu má zpříjemnit přechodnému individuálnímu obyvateli křesílka chvíle mezi příletem a odletem jeho stroje. Jenže americká televize je už téměř čirá schizofrenie. Mezi útržky,jakéhosi dramatu o pistolnických masakrech kvuli kravám naskakují co chvíli zábéry ze života úpravných žen, žasnoucích nad tím, jak blahodárný účinek má přípravek DEFEXAS na pokakané plenky. No, ne třeba plenky, ty se už dávno používají papírové, nestojí téměř nic, a byť kojenec sebevíc kaká, mamince tím práci nepřidělá. Ženy žasnou možná nad blůzou, z níž beze stopy odstranily skvrnu po raj ské šťávé, nebo nad tenisovou sukní, ve které rozsedly láhev inkoustu. A ještě ani nedožasnou, a my se zas bez předělu vrátíme ke kravám, kvůli nimž umírají muži, pak se na obrazovce, zabudované v kouli, objeví jakýsi King Kong, odolávající smrtícímu záření, jímž se ho snaží zneklidnit muži v oděvech astronautů - ale to je zase reklama na program, který zaplatila táž firma, jež zaplatila drama o strážcích skotu (a vyrábí ten mocný očišťovač) a bude jej promítat na téže stanici v touž dobu, pouze příští týden. Bez přechodu uzříte přestřelku v salónu jako z Limonádového Joe, načež se objeví chlupaté nohy, lidským hlasem oznamující, že páchnou, a proboha prosící, aby na ně bylo použito pudru Quinsana. Zakončí to happyendový polibek, jenomže kovboj, jenž z rvačky v salóně vyšel vítězné, se náhle přioděl frakem, dívka se z brunety odbarvila na blondýnu a miliskuje se s vítězem v róbě s výstřihem až k dolíčkům nad zadnicí jenomže, nojo, ovšem, tohle je zas ukázka programu, který výrobce pudru na nohy (a mocného očišťovače) připravil na nedělní večer.

Moje žena, zírající na bouli na vedlejším křesle, si na to vzala prášek na bolení hlavy a já to zavřel. Proti mně právě přicházejí tři letušky, jedna pihovatá, druhá čokoládová a třetí magicky orientální, nesou si tašky s večeří, jdou do práce v oranžovozelených šatech, jež United Airlines daly prý navrhnout u pařížského Diora. Hlavou mi zavířily jakési hříšné myšlenky a na sloupě jsem spatřil plakát s otázkou: WHAT'S YOUR CHANCE FOR HEAVEN? - JAKOU MÁTE ŠANCI, ŽE PŘIJDETE DO NEBE? Kdo by odolal, i kdyby byl zhřešil právě myšlením, ba možná dokonce i kdyby byl ateista? I vzal jsem jednu z brožurek pod plakátem k použití zdarma, usedl do jiného' křesla (bez boule) a četl.

Ach, kam se hrabeš, Manitou, ty tvůrče zelených kačírků a západů slunce, jež se podobají nezkonstruovatelnému kaleidoskopu, ty podezřelý bože, upadnuvší, patrně ovíněn, na tuto krásnou zelenou zemi, kam jsi, jako mnohem později hollywoodské hvězdy do betonu, udělal svou božskou rukou velký tlapanec Jezer pěti prstů? Americká přítomnost je efektivní, systematická. Zde kraluje Mr. Gallup, tvůrce dotazníků, žádných kačírků. Jejich výsledek si obodujete a vyjde vám třeba, že jste divoce vášnivý, vášnivý, průměrně vášnivý, podprůměrně vášnivý, chladný nebo ledový. A zde, podobně jako na těch roztodivných výtvorech užité psychologie, které moje žena tak ráda doma louskala v časopise 100 + 1, ptá se nápis na brožuře: Příjdu do nebe? A pod ním: To se dozvite uvnitř. Nahlédněme tedy dovnitř. Přesně po Gallupově způsobu je zde nejprve Návod k vyplnění: 1/ Zaškrtněte v dotazníku údaj nebo údaje, na nichž zakládáte svou naději, že po smrti přijdete do nebe. Pak následuje 18 otázek, opatřených prázdnými čtverečky k začernění jako:1/ Zachovávám Desatero přikázáni, 2/ Dary na dobročinné účely, 4/ Mravný život, 7/ Finanční příspěvky kostelům, 11/ Půsty, 14/ Původ

z křesťanských rodičů, atd., apod., až k 18/ Členství v nějaké lóži či fraternitě.

Zamyslel jsem se, pak jsem začernil všechny čtverečky s výjimkou Původu z křesťanských rodičů, prntože jsem zásadním odpůrcem jakýchkoli názorů, které děti odměňují nebo trestají za to, že měli podle toho nebo onoho názoru vhodné nebo nevhodné rodiče, a předpokládám, že i když ne všechny světské autority, Manitou tento můj názor sdílí. Tedy: pro jistotu jsem začernil vše s tou jedinou výjimkou, a čtu dál: Nyní otočte na druhou stranu a zjistěte, zda jste na správné cestě do nebe. Plný naděje, téměř jistoty jsem otočil. Ale běda! Jestliže jste začernil čtvereček u č 1, stálo tam, rozhodně nejste na cestě do nebe. Bible praví zcela nedvojsmyslně: Že z zákona, nebývá žádný ospravedlněn před Bohem zjevné jest, nebo spravedlivý z víry živ bude. (Epištola ke Galatským 3; II.) Tě pic! No, ale nevadí. Zbývá ještě šestnáct mnnu začerněných nadějí. Jenomže, vida: Jestliže jste začernil čtverečky č 2,3 a 4, praví dále spis, zakládáte svou naději na něčem, co podle slova božiho vás nikdy nespasí. A příslušný citát: Ne ze skutků spravedlnosti, kteréž bychom my činili, ale podle milosrdenství svého spasil nás (Epištola k Titovi, 3:5). A tak to pokračuje, velkopoprava vyhlídek: Položky 5, 6, 7: Jakživ nespatříte zlaté ulice nebeské, nebot' Bůh s důrazem prohlásil... 8, 9, 10 nebo 11: Nacházíte se na cestě do pekla, a ne do nebe. Ačkoliv tyto věty jsou samy o sobě dobré, Bůh Svatými slovy prohlašuje: Všechna spravedlivost vaše nejsou než hadrové nečistí... a dál: 12 a 13 znamená, že jste úplně vedle, a na omylu, žádný křest nebo biřmování vám do nebe nepomůže. Bod 14 mě potěšil: opíráte svou duši, o falešnou naději. Děti zrozené v křesťanských domovech musi se přičinit o spasení jako všechny ostatní, což potvrzuje Sv. Jan: ...jim. dal sílu státi se dítkami božími, ... již zrodili se nikoli z krve... ale z Boha. Věděl jsem to, Manitou nevěří v diskriminaci materiální ani spirituální. To mi ovšem bylo houby platné, protože hned nato se mi dostalo studené sprchy, neboť začernil-li jsem (což jsem začernil) položky 15,16,17 a 18, měl bych se sebrat, než bude pozdě. O těchto věcech se bible vůbec ani nezmiňuje (nu ovšem, hiphuráci a rotariáni za časů Krista Pána ještě neexistovali).

Tn ,je tedy průser. Zdá se, že do nebe nejde vůbec proniknout. Že by však v této křesťanské zemi optimismu šířil někdo tak ponuré poselství? Taky že ne: Chcete-li vědět jak na to, obrat'te, list! Učinil jsem, a tam jsem se z dosti upovídaného článku dozvěděl, že ne dobré skutky, život dle desatera anebo dokonce mravnost, ale čistě a jedině víra v Krista mě dostane do nebeského království. Můžete se přetrhnout a dělat vše, co jste začernil, uzavírá brožura, a stejně skončíte v nekřesťanském hrobě Buďte chytří! Vstupte do spolku s Kristem. Potom začerněte čtvereček, jenž značí: Svou naději, že přijdu do nebe, zakládám na Pánu Ježíši Kristu.

Odložil jsem brožuru (vydal ji Komitét křesťanských obchodníků, 457 The Arcade, Cleveland 14, Ohio) a náhle jsem byl osvícen. Nu ovšem. Jaký to servis! Není třeba žrát se kvůli hříchům, potit se strachem pro svinstva, která jsem napáchal. Klidně mohu dál, a křesťansky ženat, mžourat po pěkných letuškách. Vy taky. S klidem zrazujte nejlepší kamarády, spolupracovníky. Bez obav, milánkové, můžete i švindlovat, podvádět, vraždit. Co na tom. Pán je tak dobrotivý, že stačí přihlásit se do jeho spolku, a cestu do nebeské slasti garantujc vám Komitét křesťanských obchodníků. Něco mi to připomnělo.

Ještě v letadle, tentokrát astrojetu United Airlines, obsluhován těmi barevnými děvčaty v šatech od Diora, vrtalo mi hlavou to ideální náboženství pro všechny lumpy světa. Jak chytré. Co proti tomu zmůže Manitou, jenž rozprostřel pode mnou znovu zem jak zelenou šachovnici, s šedivou skvrnou Detroitu, nad nímž se jako obětní kouř zvolna vznášel oblak nazelenalého smogu, a pak - snad našemu svědomí - nastavil obrovské lesklé zrcadlo jezera Michigan. Astrojet sklonil čumák k bílé krajce přílivu a přistávací rychlostí přes dvě stě mil řítili jsme se k jiné stereotypní sklobetonové a laminátové vypuklině, chicagskému letišti.

Dárek pro neteřinky

Zase chodby plné světla a krámů, černošské holčičky s copánky jak prasečí ocásky. Řady stánků le-teckých společností, za nimi americké dívky, namakeupované, deodorizované, jemňoučce naparfémované, jedna krásnější než druhá, jedna jako druhá. Ó ty obvyklá lži reportáží o Americe! Lidé jsou tu různí, stejně jako v naší osvícené vlasti. Jenom mají v mozku, vedle vnitřních světů bohatých v každém člověku, jak tomu věřil William Faulkner (a s ním já vstupuju ve spolek, když přijde na nějakou víru), i oblast uniformity, toliko odlišnou od naší. Mám je rád, ty úslužné, usměvavé ( profesionálně, to je pravda, ale lepší profesionální usměvavost než profesionální zachmuřenost) standardní americké career-girls , což neznamená kariéristky, ale pracující děvčata (na rozdíl od děvčat, jež se pouze vdávají). Nikomu neškodí, jsou pilné, užitečné, úslužné, pracovité. V potu tváře (odstraněn ovšem antiperspiráty) si vydělávají na vezdejší chléb, na prázdninovou cestu na Havaj, to slibné loviště zámožných manželů. Usedl jsem k obrovskému kruhu. Uprostřed jedna taková usměvavá slečna v zelené uniformě a dokola kolem ní všechny telefonní seznamy Ameriky. Kdysi dávno odmítl můj prastrýc oženit se hned po maturitě s dívkou z dobré rodiny, neboť se nejprve chtěl vzdělat v chemických vědách. Otec dívky však usoudil, že čtyři roky čekání je pro jeho dceru moc, byla by pak na vdavky už příliš stará (bylo jí tehdy sedmnáct). Prastrýc, popudlivý prchlivec, se buď urazil, nebo mu to zlomilo srdce (rodinné legendy se v tomto bodě rozcházejí), otočil se na podpatku, a protože to bylo v době byrokracie pouze císařsko královské, dal si na obecním úřadě vystavit cestovní pas za 2 zlaté a ještě toho odpoledne odjel lokálkou do Prahy. V USA pak chemii nevystudoval, nýbrž stal se jedním z Pinkertonových detektivů, těch, co ještě honili Jesse Jamese, nikoli rozbíjeli stávky, na což jsem víc hrd než na ten kuriózní fakt, že po matce pocházím z rodu francouzských lokajů, kteří po revoluci loajálně prchli se svým panstvem z Paříže a pak tak porůznu skončili, jako ten můj praprapra dědeček, co dělal obecního slouhu v Mydlovarech. Prastrýc ovšem později vstoupil do služeb státní policie, za manželku prý pojal jakousi rakouskou Němku, s ní měl prý tři syny, z nichž jeden, prý majitel pohřebního ústavu, dopisoval si s mojí pratetičkou Mařenkou ještě před válkou, a bydlel v Milwaukee. Po válce se už neozval. Zbyla nám po něm jenom fotografie.

Tak jsem vytáhl seznam Milwaukee a tam, pod S, binghamtonská podívaná, jak by řekl p. inž. Páral. Je nevím, ale pojal jsem podezření, že Češi, po způsobu Mafie, nebezpečně pronikli Amerikou a zatím se jim podařilo ujít pozornosti FBI. Ale na jak dlouho? Salavka, stojí hned na začátku milwaukeeského seznamu, a následuje opět ono barokní panoptikum Silhaczků, Sisinků, Skucicich, Skwarků, Skwarecků, Skvorů , a taky nějaký Squorecek, bohužel, po předcích ani stopy. Asi si změnili jméno. Absurdní, typicky českou souhláskovou skrumáž škv tu stejně nedovede nikdo vyslovit. Jenom ten přátelský černoch, co nás při našem příjezdu uvítal na schodech Telluride House v Ithace slovy: " We lcome, Mr . Škvorecký ", vyslovenými tak jasné a přesně, že jsem nevěřil svým uším. Že by zvěst o mých literárních průšvihách pronikla už i k Černým panterům? Pak jsem se ovšem dozvěděl, že studenti v Telluride , když se dozvěděli o blížícím se českém spisovateli nevyslovitelného jména, shromáždili se jednou po večeři v místnosti s ping-pongem a podle anglicko-českého slovníku sborově nacvičovali mou výslovnost. I takový je Amerika, ta tvrdá, lhostejná země.

Ale zatoužil jsem po vlasti, kde nemajíce dětí, máme neteře. Vstali jsme od seznamů a vydali jsme se k Variety Shopu , kolem něhož, jako strašné memento této země, kráčel právě muž s umělým obličejem Frankensteina a v uniformě kapitána americké námořní pěchoty, se třemi řadami řádových stužek na prsou; zázraky plastické chirurgie jsou, přes všechnu zázračnost, jenom hrůznými karikaturami děl božích. Rychle jsme zapadli do Variety Shopu . Co vybrat pro naše neteřinky? Tady je tričko, jež má na prsou přišitý plastikový obličejíček rozverného kluka nebo nezbedné holčičky. Jedno For Boys, druhé Fo r Girls . Nad ksiftíčkem výzva PUSH MY NOSE! ZMAČKNI MI NOS! Pušovali jsme tedy nos na obličejíčku na tričku $ 3,- , a z pusinky té monstrozity pro holčičky vylezl jakýsi zduřelý, červený gumový jazyk, vyplázl se na nás - no, nevím, jak bych to popsal, ale jestli máte doma pejska (mužského pohlaví) a přivedli jste mu v jisté době příjemnou fenku, tak víte asi, jak to vypadá. Zavrhli jsme tuto věc pro naše holčičky a otočili jsme se k jinému pultu. A tam další zvláštnost Ameriky. V zemi elektrických psacích strojů, diktafonů, magnetofonů a všemožných computerů si lidé odvykli psát. A protože snad víc než kde jinde na světě tu kvete společenský styk (a možná i intenzívní přátelství), vyžaduje se hojná korespondence. Za tím účelem podnikavé papírnické firmy vyrábějí nepřeberný repertoár karet k nerůznějším příležitostem s malbami zaměřenými na celou škálu vkusu od zoufalého nevkusu přes normál až po zoufalý supervkus módních výtvarných směrů. Na těch kartách je příslušné sdělení už vytištěno (často ve formě rýmované básně), stačí se jen podepsat. Jsou zde přání brzkého uzdravení, gratulace k sňatku, k narozeninám, ke dni matek a ke dni otců. Jsou tu karty na téma Promiň, že jsem zapomněl gratulovat, Koukej mi napsat, ty bídáku ! a jiné, nemravnější. Pro svoje neteřinky jsme vybrali krásnou kartu, vlastně brožuru nebo leporelo s obrázkem elegantně oblečené slečny se skutečnou, sametovou mašlí ve vlasech a s nápisem: Mám tě stále před očima ... Velice pěkná, poměrné vkusná, a zároveň realistickou mašlí ozvláštněná věcička. Otočili jsme na první stránku, a tu hle! Důmyslný papírový mechanismus způsobil, že z té slušně vypadající slečny spadly šaty, a ona tu stojí oblečena jen ve spodním prádle a opatřená nápisem .. .jak jsem Tě viděl naposled ...Rychle jsme obrátili list, a prádlo z pořád té samé slečny spadlo docela a nápis hlásal ... v těch šatech ze všech nejvíc chic (in that most chic of all dresses) . Zavrhli jsme tento papírový striptýz pro naše tři děvčátka, protože byl příliš drahý, a vybrali místo toho barevnou fotografii kočičky, kterou když zmáčknete, tvorek se zelenýma očima realisticky zamňouká; dále fotografii pejska, jenž měl štěkat, ale spíše kvokal (když došel do Prahy, nedělal už nic; příliš mnoho pošťáků ho asi kádrovalo ze štěkání), a konečně obří kartu, aspoň čtvrtmetrovou, v podobě okaté dívenky se skutečným skleněným náhrdelníkem, jemuž jsme nemohli odolat, protože se tak leskl.

A pak jsme nasedli, tentokrát do čtyřmotorového superboeingu, k poslední etapě našeho trojskoku, jenž měl skončit v San Francisku. Jak jsme uháněli po runwayi, vyplašil boeing zajíčka, jenž tu, mezi betonovými pásy, žije v trsech zeleně, výfuky sežehlé trávy, a on prchal, prchal, až zmizel v nedohlednu. Boeing se vznesl, letušky se přihnaly s koktejly a na projekčním plátně spustili biograf. Oči pasažérů nad m anhattany a gin and tonic se okamžitě mechanicky upřely na mechanické drama (o mužích, pokládajících životy kvůli kravám); snad jenom my dva, já a moje žena, hleděli jsme kulatými okénky na bájné hory Skalisté, které se, podobny plastické mapě, pod námi posunovaly, zvrásněné prodlužujícími se stíny, neboť slunce zapadalo.

A když ve tmě čisté západní noci, pokropené hvězdami, objevilo se před námi Frisco, byla to jedna z nenádhernějších umělých krás této země. Zářící krystalový kruh chladné briliantových světel kolem slavného zálivu; svítící hnízda skleněných korálů, kropená červenými, zelenými, oranžovými a nažloutlými perlami. Snad je to tím čistým přímořským vzduchem, nic se tu neztrácí do velkoměstského oparu, San Francisko svítí do noci jako snůška křišťálových vajíček a v obrovské dálce se světla s neztenčenou světelností slévají, takže záliv lemuje skutečná a doslovná, zářivá zlatá páska krásy, vzniklá zcela mimovolné z vynálezů pánů Křižíka a Edisona, z neónových reklam, z úděsných stád automobilů, jež vytvářejí řeku krve a řeku zlata v obou směrech neviditelných betónových dálnic. To všechno z té veliké dálky pohledu, z nezasvěcené dálky prostoru a času, z níž se vše, ale vše jeví tak krásné.

Ale San Francisko, v noci a z dálky, je opravdu nepopsatelný, zázračný, rozsvícený benátský lustr, a snad proto je o něm tak mimořádné velký počet mimořádně krásných šlágrů: San Francisko, open our Golden Gate ...San Francisko, nechci už jinde žit ... zazněl mi v uších falešný, ale krásný sentiment mládí, kdy pro nás, v temnotě protektorátu .. ale pak jsme dosedli na runway, prošli koženým méchem z letadla přímo do nitra letištní budovy, vstoupili na pohyblivý chodník, a už jsme byli, jako všude jinde, obklopeni sklobetonem, laminátem a všemi obvyklými tvary.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .