SPISY JOSEFA ŠKVORECKÉHO - SVAZEK 5 LVÍČE

Vladimíru Justlovi

Myslím, že jsou zločiny,

které se vymykají zákonu,

a které proto, do jisté míry,

ospravedlňují

soukromou pomstu.

Sherlock Holmes

v povídce

Charles Augustus Milverton

Úvod

(z prvního amerického vydání)

Exil je jako nějaké koření, které propůjčuje hořkou příchuť mnoha různým formám psaní: komice, ironii, tragice. Člověk ji cítí v ironii v Conradově -- v tragédiích Thomase Hardyho, umístěných na domácí půdu, zcela chybí -je však v Třešňovém sadu. Aby člověk zkusil, co je exil, nemusí však nutně opustit svou vlast. Pocit zapuzení může se usadit v jeho vlastním krbu. Exil je ochuzení --- být exulantem znamená nemoci volně komunikovat. Josef Škvorecký byl exulantem dávno před tím, než odejel z vlasti několik měsíců po ruské invazi, aby nastoupil místo na Torontské univerzitě. Dalo by se argumentovat, že podobně jako Conrad, strávil celý svůj spisovatelský život v exilu, a stejně tak Kundera, Havel a Hrabal, kteří jsou dosud v Československu.

Škvoreckého pozoruhodný román Zbabělci se odehrává v malém českém pohraničním městě v posledních dnech německé okupace: vše je vyprávěno z pohledu gymnaziálního studenta, který má stejný zájem o hru na saxofon a o černošský jazz, jako o to, kdy už odtáhnou německé jednotky a přijedou ruské. Román urazil komunistické funkcionáře, protože v něm nebylo stopy po socialistickém realismu a po falešném hrdinství; protože byl plný chvály na ,,dekadentní“ západní jazzovou hudbu, a především pro svou ,,poésie du départ“, neboť dobrý marxista nesmí snít o osobním pohybu, ale jen o pohybu revoluce; nesmí toužit po dobrém životě, protože ten už našel. Lyrická volnost, jíž román končí, musela se stát předmětem předlouhých debat v nakladatelských komisích, jaké jsou v Minulosti slečny Stříbrné popsány s tak nádherným smyslem pro humor. Zbabělci vyšli v roce 1958, napadli je konzervativní straniští recenzenti a byli zakázáni. Škvorecký ztratil redaktorské místo ve Světové literatuře, a několik detektivních románů musel publikovat pod přátelovým jménem. Teprve po roce 1963, v předdubčekovském období, mu dovolili vydat několik málo nekontroverzních knih.

Z těch mám nejraději dvě novely, které ještě nenašly anglického nakladatele*, Legenda Emoke a podivně poetický Bassaxofon, o studentovi, jenž nemůže odolat nebezpečnému pokušení, když jej pozvou, aby hrál na nástroj, o němž vždycky snil,v německé kapele a za války. Smutek v komedii, komedie v smutku -- v tom je Škvorecký mistrem, a to je zároveň znamením exilu, znamením spisovatele, jemuž odepřeli obecný dar domova; jenž, chce-li přežít, musí se snažit o lhostejnost, která je naší matkou, naší spásou, naší zkázou.

Minulost slečny Stříbrné (český titul byl lepší: Lvíče) je poslední jeho kniha, která ještě vyšla v Praze (Takový prapor, který měl vyjít v témže roce, 1969, byl zakázán ve stránkové korektuře), a když ji člověk čte dnes, žasne nad svobodou, jaké se spisovatelé těšili za Dubčeka. Pozadím románu -- zčásti milostného příběhu, zčásti detektivky -- je Státní nakladatelství, kde mravnost se musí hájit stejně přísně jako marxismus; nekonečná zasedání komisí, soukromých kabal a rozčilené diskuse kolem otázky, zda přijmout nebo nepřijmout k vydání jistou prozaickou prvotinu. Ocitujme si lektorský posudek o tom rukopise:

------------------------------------------------------------

* Od doby, kdy Greene psal tuto předmluvu, obě novely několikrát vyšly.

------------------------------------------------------------

V novele se zračí nekriticky přijímané vlivy módní západní prózy s její dekadentní zálibou v úpadkových jevech životních, v střídání časových rovin, v sexu, a alkoholismu, v zločinnosti a v různých nejasných podtextech... Nepochybuji o tom, že novelu Vibulové by snobské kruhy přijaly s jásotem. Tím spíš je povinností socialistického nakladatelství takovou práci odmítnout a výchovně působit na autorku, aby se hlouběji zamyslela nad smyslem své práce, aby se ve své další tvorbě vyhýbala módní apartnosti a snažila se zachytit celou pravdu o našem životě, který jistě má své těžkosti, ale především má i své jasné a světlé perspektivy.

Bylo by to k popukání, kdyby to byla fantazie, kdyby to nebyla pravda; kdyby živobytí spisovatele v Československu nezáviselo na politických rozhodnutích jednoho nakladatele a na vzdálené a hrozivé postavě, kterou vlastně nikdy nepotkáme, zvané ,,soudruh Král“.
Graham Greene

1975

Plovárna

,,Támhle -- to je ona. Ta v těch bledě modrých plavkách,“ řekl Vašek.
,,V těch malejch?“ zeptal jsem se.
,,No,“ řekl Vašek a nespouštěl z ní oči.

Zadíval jsem se taky na přicházející dívku. Plavky byly opravdu malé. Zakrývaly jí téměř jen prsní bradavky a klín. Šla po trávníku k nám, v jedné ruce nesla bílou osušku, v druhé kabelu s nápisem Scandinavian Aiuruays a oči měla zakryté reflexními brejlemi. Měla leskle černé vlasy a krátký chlapecký účes. Byla štíhlá a velice krásná. Šla hrdě a nikoho si nevšímala.

Potom ji na nás upozornilo Vaškovo odkašlání. V zlatohnědé tváři zasvítily bílé zuby, reflexní brejle zahořely sluncem. Dívka byla celá opálená do zlatožluta, ani za ňadry nebylo vidět bělavou kůži. Zřejmě se někde opalovala nahá.

,,Dobrý den, pane profesore,“ pozdravila a zuby svítily jako světla v hnědé tmě.

,,Dobrý den, Lenko,“ řekl nepřirozeným hlasem Vašek. ,,Tohle je redaktor Leden,“ ukázal na mě. A pak na dívku: ,,Lenka Stříbrná.“

,,Těší mě,“ pravila dívka a podala mi ruku. Na opálené kůži růžově zasvítila malá jizvička v předloktí. ,,Mě taky,“ řekl jsem a zazubil jsem se na ni s co největším citem, třebaže jsem byl Vaškův přítel.

Leželi jsme na uválené trávě po obou stranách dívčiny osušky. Dívka ležela na zádech, a co si myslela, bylo skryto clonou neprůhledných brýlí, které tmavě zrcadlily svět. Celým povrchem těla přijímala slunce jako nějakou svátost a moje myšlenky pobíhaly sem tam po drobných nožičkách nervů. Tohle jsem už dlouho nepoznal, tohle mravenčení. Pocit něčeho úplně nového pod sluncem, co má štíhlé, nekonečně dlouhé nohy a falešné a příliš moudré oči, které jsem dosud nespatřil. Ten intenzivní pocit života.

Barevné slunečníky v plovárenské restauraci zářily a od hladiny řeky se odrážel hlaholivý pokřik plavců. Voda jiskřila pod modrou oblohou, skrze niž se propalovalo slunce, rozžhavené jako atomová pec. Cítil jsem nahořklou vůni vody, vůni mokrých těl a tajemnou, novou a živočišnou vůni dívčina těla.

,,Jsem zvědav, kdo vyhraje,“ blábolil z druhé strany Vašek. ,,Sovětky mají lepší techniku, ale Japonky mají zas propracovanější volné sestavy.“ Odmlčel se, nikoho to nezajímalo a dívka se oddávala své sluneční eucharistii. ,,Co myslíte, Lenko?“ zeptal se Vašek.

,,Já tomu nerozumím,“ odpověděla stručně. Vašek zoufale zmlkl. Uvědomil jsem si, že tu jsem vlastně proto, abych mu s ní pomohl. V hloubi duše jsem však už věděl, že ho ale s ní spíš zradím. Řekl jsem:

,,Mohli bysme se na to jít podívat. Šla byste s náma? Nebo vás gymnastika nebaví?“

Chlapecká hlava se pootočila, ale pohlédl na mě jen travnatý břeh, posetý naháči. Tajemství dívčiných očí zůstalo nepoznáno. ,,Já bych šla, ale prosím vás -- víte, kolik budou stát lístky?“

Usmál jsem se na tu tmavou krajinku s bílými obláčky na černém nebi.

,,My se na vás složíme, jestli nám dopřejete tu radost.“

Koutky dívčiných úst se pod neviditelnýma očima pozvedly k úsměvu. ,,Abyste nelitovali. Já když už, tak chci lístky do první řady.“

,,Na vás bych se přece neodvážil šet--“ začal jsem, ale Vašek mi nadšeně skočil do řeči:

,,Nebojte se. Já mám známý na Státním výboru. Dostanu lístky se slevou, to je maličkost!“

Bolestně jsem sykl; docela slabounce. Co se událo za brýlemi, nebylo vidět. Vaškovi přirozeně nedošlo nic. Přestal jsem ho vnímat a nechal jsem ho klábosit, obrátil jsem se na břicho. Vedle mě ležela dívčina zlatá ruka s jizvou na předloktí. Malý růžový obdélníček, jako kdyby tam někdo sedřel několik centimetrů kůže a rána po zacelení zůstala růžová. Položil jsem špičku prstu na to zajímavé místo. Bylo žhavé teplem vnějším i vnitřním. Vašek vyčerpal námět a dívka ke mně znovu otočila své černé Indie.

,,Copak jste si to udělala?“ zeptal jsem se, a podoben apoštolovi, nechal jsem prst v jizvě.

Zvedla ruku, podívala se na předloktí. A pak už ruku nepoložila podle těla, ale na nahý žaludek, krásně propadlý. Moje ruka zůstala ležet na osušce a natažený prst někam nemravně ukazoval. ,,Ale,“ řekla. ,,Vy se mi budete smát. Měla jsem tam tetování.“

,,Tak?“ řekl jsem. ,,Chuligánská minulost?“

,,Trošku. Ale ne moc.“
Takže jsem ji už bez rozpaků vzal za ruku.
,,Copak to tam bylo? Srdce probodené šípem? Nebo kotva?“
,,Nápis,“ řekla.
,,Aha. Jméno nějakýho člověka?“
Dívka otočila ostříhanou hlavu neznámýma očima k nebi.
,,Ano. Jméno nějakýho člověka,“ řekla.
,,A jaké? Jim? Nebo Pete?“
,,Nejste trochu nediskrétní?“ otázala se toho nebe.
,,Promiňte.“
Bylo ticho.

,,V jednotlivcích,“ ozval se Vašek, ,,vyhraje asi Gubov. Ale taky má šanci --“

Vtom se dívka rázně zvedla. Půvabně, pružně, slunce jí polilo nahá záda a vložilo drobné stíny do dvou dolíčků velice nízko při páteři. Protáhla se a otočila se k nám. Tyčila se k rozžhavenému nebi a mně se zdálo, že mě reflexní brejle propalují černými paprsky.
Zeptala se:
,,Nepůjdete si zaplavat?“

,,To je nápad!“ zvolal Vašek s falešnou radostí a pohotově vyskočil.

Kratičkou chvilku jsem se díval do těch umělých černých očí. Z nich se nic poznat nedalo. Dívka se nehýbala.
Řekl jsem úsměvem:
,,Přijdu za váma za chvíli.“

Dívka škubla prudce hlavou k Vaškovi a usmála se na něho. Potom si sundala brýle a hodila je na osušku, ale to už ke mně byla otočena zády, takže tajemství jsem zase neodhalil. Kráčela graciézně mezi ležícími těly k dřevěné plovárně, celá jakoby vytvořena silovým polem ničivé erotické radiace. Vašek zpitoměle poskakoval vedle ní.

Teprve když zmizela ve vlnách a na hladině, plné jiskřících záblesků, bylo vidět jen černou, trochu střapatou hlavičku jako makovičku, vstal jsem, odešel na dřevěnou plovárnu a skočil jsem po hlavě do vody, studené několikadenními dešti.

Plaval jsem pomalu mezi povykujícími dětmi a hledal střapatou hlavičku. Kolem jel bílý parník, natřískaný výletníky, a na vlnách vzedmutých jeho kolesy se rozhoupaly hlavy plavců jako korkové zátky. Oslepil mě jiskřivý záblesk slunce a na chvíli jsem musel zavřít oči. Voda mě mrazivě chladila po nahém těle. Ponořil jsem se pod hladinu a oči jsem otevřel. V zelenkavém stínu mávala jakási dívčina necudnými stehny v bezprostřední blízkosti muže v adamkách, který jí mezi ta stehna cpal veliké břicho. Pomyslel jsem si, že ve vodě odkládají lidé mnoho ze svých pokryteckých zvyklostí, a dodalo mi to chuti k dílu.

Vynořil jsem se a začal jsem na hladině pátrat po černé chlapecké hlavě a prořidlé světlé kštici Vaška Žamberka. Proti mně se pomalu sunul vodní velociped a pěnil za sebou vodu. Z něho zazněl známý dunivý hlas: ,,Buď zdráv, Karle!“

Můj šéf. Seděl na velocipedu v plavkách, ale hlavu skryl před úžehem strašlivou modro-zeleně kostkovanou plátěnou čepicí, jaké právě přicházely do módy. Vedle něho šlapala jeho ani ne hezká ani ne šeredná manželka. Vzdal jsem mu čest tím protivným pozdravem, který je na pomezí důvěrnosti a úředního respektu: ,,Buď zdráv!“ a jeho manželku jsem pozdravil důvěrněji: ,,Dobrej den, Elo.“ ,,Co tak sám?“ zeptala se šéfka z výšky. ,,Kde máš slečnu?“ Manžel ji divadelně okřikl: ,,Tak Elo! Copak si Karel ani v neděli nemůže odpočinout?“

Bohatýrsky se rozesmál. Trošku mě to namíchlo. Anežka mu zřejmě donesla něco o mých potížích s Věrou. Pečlivě špicovala uši, vždycky když mi Věra volala. Snažil jsem se mluvit hodně neutrálně, ale Anežka, jako většina ženských, měla bystrý smysl pro hlasové nuance.

,,Mám tu nějaký známý, ale někam se mi ztratili,“ řekl jsem a rozhlédl jsem se po hladině. A příliš rychle jsem dodal: ,,Aha, támhle jsou. Tak já poplavu.“
,,Tak plav!“ pravila s průhlednou ironií Ela.

Měl jsem v poslední době dojem, že ohnisko jejích přelétavých zájmů se přesunulo na mě. To teda pěkně děkuju. Ráznými tempy jsem se vzdálil od velocipedu a šéf a šéfka strnule vypluli nad hlavami plavců opačným směrem.

Vašek s dívkou měli zřejmě namířeno na druhý břeh, protože byli už skoro v polovině řeky. Zamračil jsem se. Tahle vlastnost hezkých sportovních slečen mi byla odjakživa protivná. Všechny byly blázen do přeplavávání Vltavy. Zažil jsem tu disciplínu osobně dvakrát, a nebyl jsem žádný olympijský vítěz. Vašek byl ovšem profesor tělocviku. Plavbu na druhý břeh navrhl dokonce možná on. Asi se domníval, že tím dívce zaimponuje, protože měl mindrák, že jí ničím imponovat nemůže. Normální mindrák, jaký z příliš hezkých slečen padá na člověka trpícího chorobnou nesmělostí. Což byl Vašek. Jeho mindrák prohlubovala ještě utkvělá představa, že jako učitel tělesné výchovy, i když vysokoškolský, nepatří mezi intelektuály, a pokud jde o sex-appeal, nemá proto intelektuálské možnosti.

Jeho představy o sociální funkci literatury byly dobově přehnané. A já byl dnes tady, a nikoliv s Věrou na Rabyni, kvůli němu: měl jsem mu pomoct se slečnou Stříbrnou.

Šlo o starý trik, použili jsem ho už jednou, kdysi dávno na fakultě. Mělo se jít ve třech někam do divadla, a jeden -- já -- potom nepřišel. Tehdy to neklaplo: slečna odešla o přestávce. Nyní Vašek doufal v úspěšnější reprízu.

A tu jsem mu vlastně už obstaral, takže už se nemusím namáhat. Přesto jsem se dychtivě rozhlížel po hladině, po černobílé dvojtečce hlav, a proti vší taktice jsem uvažoval, jestli nemám taky plavat na druhý břeh. Bývaly doby, kdy bych se byl kvůli takovéhle slečně pustil třeba do výstupu na Mount Everest. A byl bych to možná udělal ještě před chvílí, když jsem ležel vedle těch srdcervoucích nohou a měl jsem přesně stejný pocit, jako když jsem vedle podobných nohou ležel kdysi na plovárně v Kostelci -- ale to mi bylo šestnáct a od té doby se mnoho změnilo. Taky to, že když mi slečna Stříbrná sešla z očí, procitl jsem z chvilkové iluze a bylo mi jasné, že pod sluncem nic nového není, všechno už tu bylo, i takovéhle slečny, a že je to všechno trik žláz a červencového slunce a toho divného zvyku dvacátého století obnažovat na vyhrazených místech všechno, co obnaženo jinde značí prudkou nemravnost. Kdysi bych tedy pro slečnu Stříbrnou byl ochoten vyručkovat po laně na Eiffelku, ale od té doby jsem zmoudřel a naučil jsem se neztrácet hlavu. Když člověk ztratí hlavu, ztratí obyčejně taky veškeré požitky a zbudou mu jen oči pro pláč. Když si ji zachová chladnou --

Taky jsem si uvědomil, že vlastně -- zatím jen v duchu -- zrazuju kamaráda. Jenže to mi bylo ze všeho nejvíc jedno. Kamarád nekamarád. A pak: dovedl jsem situaci odhadnout natolik, aby mi bylo jasné, že Vašek slečnu Stříbrnou nedostane.

Voláni o pomoc se ozvalo, když jsem pohodlně ležel na hladině poblíž loďky, v které se rozvaloval nějaký tlustý pán. Slabounké a vzdálené, ale zřetelné.

Rychle jsem se ohlédl po zvuku toho dalekého hlásku, jenž rázem utišil ševel plovány. Daleko, už hezký kus k druhému břehu, se na rozvířené hladině divoce houpala černé hlavička a bylo vidět, že dívka, které patří, s čímsi zápolí. Ze všech stran vyrazilo k místu nesnází ráznými tempy několik plavců. Koutkem oka jsem zahlédl plavčíka, jak sundává ze stěny kabiny záchranné kolo.

Rychle jsem doplaval k lodičce a vyšvihl jsem se dovnitř. Tlustý pán se vyjeveně vztyčil, chystal se ohradit proti porušení svého práva na siestu, ale křikl jsem na něho: ,,Topí se mi kamarád, dovolíte?“, dřepl jsem k veslům, pán ihned změnil úmysl a ochotně se, zadkem napřed, vymrštil z lodičky. Nalehl jsem na vesla, až příď mocně narazila na zčeřené vlnky. Zašumělo to. Loďka rychle prorážela hladinu.

Ohlédl jsem se přes rameno. Černá hlavička se pořád držela nad vodou a vedle ní, velice blízko, se z vody vyhoupla Vaškova blond kštice. Znova jsem několikrát prudce zabral, předjel jsem přičinlivě kraulující borce a zase jsem se ohlédl. Na opálené paži, která Vaška držela pod bradou, se mokře zalesklo slunce. Byl jsem už docela blízko, rejdoval jsem s loďkou k černé kebuličce.

A v té chvíli a situaci jsem jí poprvé pohlédl do očí. V životě jsem takové oči neviděl, zasáhly mě jako Viktorku Černý myslivec. Snad to, podle lidské anatomie, ani nebylo možné -- ale byly velké, černé a úplně bez duhovek. Jenom dva černé kotoučky jako z bakelitu, vlastně stejné a stejně neprůhledné jako ty reflexní brejle, i v nich drobounce jiskřily odlesky vln. I v téhle chvíli a situaci zůstalo tedy jakékoli jejich tajemství neodhaleno. Příď loďky dojela k tonoucímu a dívka se přidržela jednou rukou okraje. Neřekla nic. Po obličeji jí stékaly krůpěje vody a ústa měla zkřivena námahou. Ale pořád byla krásná. Měla tu vzácnou tvář, která v žádné grimase nedokáže zošklivět. Naklonil jsem se z loďky a chytil jsem Vaška pod paží. S dívčinou pomocí se mi podařilo vytáhnout ho dovnitř. Pak jsem se otočil k ní, jenže ona se mrštně vyšvihla do člunu sama. Plavky napité vodou se přilepily k tělu a pod krepsilonem vystoupily reliéfy prsních bradavek.

Podívala se na mě, já rychle uhnul očima z těch míst a narazil jsem na mysteriózní bakelit.
,,Budete veslovat?“ zeptala se.
,,Jistě.“
Sedl jsem k veslům, ona usedla na lavičku naproti a vzala Vaškovi hlavu do klína. Opřel jsem se do vesel, příjemné charónství však dlouho netrvalo. Dorazil k nám plavčík a zkušeně přirazil bokem k naší lodi.
,,Dejchá?“ zeptal se.
,,Dejchá,“ pravila slečna Stříbrná.
Plavčík zkušeně odhadl situaci a pak dívku vyzval:

,,Slečno, přelezte si ke mně. To bude lepší než přendávat jeho. Musí se co nejrychlejc dopravit na břeh.“ Dívka na mě upřela černé zorničky, usmála se jako na omluvu a pokrčila rameny, vstala a lehce přeskočila k plavčíkovi. V té chvíli se to asi rozhodlo definitivně. Ten pohyb, když přeskakovala z loďky do loďky, když na okamžik dala od sebe štíhlé nohy, jako by mě zvala do své komůrky všech slastí, ten tajemný úsměv tajemných očí z bakelitu. Věděl jsem už, jak to skončí. Proti tomu se už nedalo nic dělat. Taky jsem proti tomu něco dělat neměl v úmyslu. Vašek Nevašek.

Nalehl jsem do vesel a provázen plavčíkovým korábem vezl jsem poloomdlelého důvěřivce k můstku plovány.

Lékař v plavčíkově kanceláři konstatoval pouze okamžitou nevolnost a nějak to odborně pojmenoval. ,,Dnes už do vody nechoďte!“ rozkázal Vaškovi a poučil ho, že rozpařený nemá skákat do řeky a podnikat hned dlouhé plavby. S touto moudrostí, poněkud lidovou na doktora vší medicíny, se vzdálil a my jsme osaměli.
Sotva nás opustil i plavčík, Vašek truchlivě pravil:
,,Tak jsem to posral.“
,,Blbost,“ řekl jsem. ,,To se může stát každýmu.“
,,Ale musí se to stát právě mně.“

,,Nebuď jelen! Co se, prosím tě, stalo?“ řekl jsem. ,,Vytáhla tě z vody, no. Musíš si z toho dělat legraci. Možná že právě tohle vás --“ hledal jsem slovo, věděl jsem, že každé bude falešné, a radostně jsem přítelovo zoufalství přijal jako potvrzení faktu, že Vašek si už utvořil pevný názor na další vývoj svých pletek se slečnou Stříbrnou, a i kdybych mluvil jako Goebbels, že mu to nerozmluvím, ,,--sblíží,“ dokončil jsem svou originální myšlenku a vyhlédl jsem z okna. Vašek zavrtěl hlavou.

,,Kdepak. Já mám na ženský smůlu. Dneska jsem se o tom jenom znova přesvědčil. Pamatuješ loni s Květou? Ta taky. Učil jsem ji alpinismus, a pak jsem před ní slít z obyčejný dvojky a vyvrk jsem si nohu.“

,,A od tý doby jsi jí nezavolal, viď?“ zeptal jsem se ho. ,,Pochopitelně si myslela, že ses na ni vykašlal.“ ,,Ale houby. Začla chodit s Joskou Králem a ten ji to horolezectví doučil v Boučkový chatě na Hrubý Skále,“ pravil s nečekanou ironií, kterou jsem pochopil jako špatné znamení, a honem jsem řekl cynicky: ,,Taks ji za to měl potrestat v posteli!“ Sarkasmus se ihned rozpustil v mindráku:

,,Čoveče --, půl roku jsem se před ní vytahoval, jakej jsem alpinista, a pak --“

,,Nojo, abeceda, příteli! Nikdy se nevytahuj. Čím vejš se vytáhneš, tím hůř, když spadneš.“

,,Ale co jinýho mně zbejvá?“ pravil zoufale Vašek. ,,Vo knížkách kecat neumím jako vy literáti --“

,,Míň mluv a víc jednej,“ poučil jsem ho. ,,Až se trochu sebereš, půjdem za Stříbrnou.“
Ale Vašek pravil rozhodně:
,,Nejdu!“

Jako na zavolanou se rozhrnula plátěná záclona ve vchodu a černá hlava slečny Stříbrné nakoukla dovnitř. ,,Můžu dál?“

,,Račte!“ vyzval jsem ji. Vašek zavřel oči. Dívka si asi pomyslela, že spí, protože zašeptala: ,,Jak mu je?“

,,Dobře,“ řekl jsem a potom k příteli: ,,Vašku! Slečna Stříbrná je tady!“

Vašek, jak byl bledý a předstíral mdloby, zřetelně zrudl. Otevřel oči a posadil se.

,,Ležte!“ pravila slečna Stříbrná a položila mu ruku na rameno.

,,Musím vám poděkovat,“ zablekotal. ,,Zachránila jste mi život --“ ,,No? Že jo?“ řekla dívka a rozesmála se.

Vašek mumlal dál:
,,Opravdu, velice vám--“
Přerušila ho:
,,Můžete chodit?“
,,Chvíli má zůstat ležet, aby si odpočinul,“ řekl jsem za něho.
,,Tak pěkně ležte! Nechcete něco přinést? Vodu? Nebo kávu?“

,,Děkuju vám,“ pravil Vašek příšerně pokorně. Dívčiny panenky, které se mi do té chvíle vyhýbaly, se setkaly s mým pohledem. Byla to zázračná anomálie. Přišla dovnitř v těch svých bikinkách, už na ní trochu oschly, ale zdály se ještě menší než venku. Celé její tělo, i nejměkčí místa, mělo podivnou, skoro zázračnou tuhost. Napadlo mi, že kdyby tu stála nahá, bude vypadat jako socha z hnědého mramoru. Pružná, teplá, kinetická socha. ,,Přijdem za chvíli za váma,“ řekl jsem. ,,Ležíte pořád tam jako prve?“

Na ten mistrovsky malý okamžik, který tak dobře dovedou vypočítat, ačkoliv jinak nejsou na matematiku moc dělané, byla zticha. Potom pravila hlasem, který lákal jako vábnička: ,,Tak přijďte.“

A mě zase po celém těle začali zlomyslně šimrat mravenci těch zatracených žláz.

Sotva zmizela, Vašek vyskočil, až zavrzala palanda.
,,To už chceš jít?“ zeptal jsem se.
,,Jo. Ale domů.“
,,Vole,“ řekl jsem.
,,Napíšu jí dopis.“
,,Ohromnej nápad.“
,,Já se na všechno vykašlu.“
,,A co vožrat? Vožrat se nepudeš?“
,,Třeba taky.“ Podal mi ruku.
,,Tak neblbni. A mně se ještě nechce jít domů.“

,,Já taky neříkám, abys šel. Jdu sám.“

Věděl jsem, že už mě neohrozí, když si zahraju na kamaráda. Řekl jsem:
,,Tak koukej: ty jdi pěkně za Stříbrnou, a z parády se ztratím já.“
,,Nemůžu, Karle. Fakt. Ať jsem třeba vůl.“
,,To seš. Korunovanej.“

,,Vy literáti jste jiný. Ale jak by bylo tobě, kdybys --“ Vašek namáhavě sháněl přirovnání, ,,--kdybys jí třeba napsal báseň, a ta báseň byla tak pitomá, že by ses před ní shodil.“

Na zlomek vteřiny jsem zauvažoval. Báseň na slečnu Stříbrnou? Už tak dlouho jsem psal básně spíš o jiných věcech, a pokud o lásce, tedy spíš o lásce obecně. Nemodeloval jsem je podle konkrétních slečen. Konkrétní slečny jsou příliš efemérní, poezie je věčná. Ale tahle dívka s bakelitovýma očima bez duhovek... Vašek rozvíjel svůj příměr dál:

,,A u mě to máš to samý zase s tělesnou zdatností. Já vím, ty bys ji třeba stejně ukecal, i kdybys napsal blbou báseň, ale já to nedokážu --“

Chtěl jsem mu říct, že právě proto, že těmi svými bicepsy napsal dnes do Vltavy tak blbou báseň, musí to dokázat. Chtěl jsem mu prozradit veřejné tajemství, že když to dokáže teď, dokáže to už vždycky ve všech dalších případech. Chtěl jsem mu dokonce svěřit, jak jsem taky trpěl tou trémou z krásných ženských a jak jsem se z ní silou vůle vyléčil. Jak jsem chodil na čaje a tancoval jsem schválně jenom s nejhezčími slečnami a schválně jsem mluvil a mluvil -- jak všechno na světě, úplně všechno, je jenom cvik a trénink, nic víc, jako ten jeho pitomý basketbal..., ale pak jsem se ovládl a zvítězilo ve mně zdravé sobectví. Jemu bych to asi stejně nevysvětlil. Ano, Vašek je kamarád, jenže kolik kamarádství už bylo zrazeno kvůli ženským. A jakmile jsem si uvědomil tohle --, že pro mou falešnost existuje precedens --, měl jsem hned svědomí čisté. Ostatně, obětuji etickou zásadu chtivé žádosti, což je to nejomluvitelnější na světě. Řekl jsem:

,,Tak jdi, když myslíš. Ale na tu gymnastiku jí garde budeš dělat ty, to si pamatuj!“ ,,Možná,“ řekl Vašek. ,,Ahoj, a --“ zase zaváhal.

,,--omluv mě u ní. Že se mi udělalo špatně nebo něco. Ahoj!“

Slečna Stříbrná seděla na osušce, kolena objímala pažemi a už z dálky na mě hleděla opět skrz černé brejle.
,,Kde máte pana profesora?“zeptala se a udělala mi na osušce místo.
Sedl jsem si vedle ní.
,,Šel domů.“
,,Proč?“

Chvilku jsem váhal. Mám říct, že se mu udělalo špatně? Vykašlal jsem se na tu dohodu.

,,To si můžete domyslet, ne?“

Sundala černé brejle a podívala se na mě bakelitovýma očima. Nešlo z nich nic poznat, ale nevysvětlitelně mě zamrazilo. Snad právě proto, že to z nich nešlo poznat. Co si myslí.
,,Já nevím. Proč?“ zeptala se.
,,Je mu to trapný. Má dojem, že se před váma shodil.“

Chvíli setrvala v tom nepohnutém pohledu, pak řekla zamyšleně jenom: ,,Hm.“

,,Chtěl by si s váma začít,“ pokračoval jsem ve zradě. ,,Proto taky jsem tady dnes já.“
,,Jak to?“
Zase -- a úplně zbytečně -- si ty brejle nasadila.
,,Podle toho, co mi řek, jste vůči němu příliš zdrženlivá. Ani se mu nepovedlo smluvit si s váma rande. Tak angažoval mě. Vyjednal jsem to na gymnastiku ve třech a předpokládá se, že nepřijdu.“
Dívka si lehla na záda. V brejlích vyplulo opět loďstvo obláčků.
,,Vy jste jeho kamarád?“
,,Ano.“
,,Tak proč mi tohle říkáte?“
,,Vás to nezajímá?“
Krátká pauza.
,,O to nejde,“ řekla potom.

,,O to jde,“ řekl jsem.

Mlčela. Pak pravila záhadně: ,,Přidejte zájmeno.“

Nerozuměl jsem tomu. ,,První osoby,“ dodala pomalu, ,,ve třetím pádě.“

A to už mi to došlo. Rozesmál jsem se, ale dívčina tvář zůstala nehybná. Řekl jsem:

,,Teď ovšem na tu gymnastiku určitě přijdu.“

,,Jestli tam ovšem teď přijdu já.“

,,Nemusíte --“ polkl jsem, ,,--na gymnastiku. Do tý doby je ještě tejden a ten má sedm dní. Do tý doby můžu ještě sedmkrát přijít někam jinam. Co říkáte?“

,,Teď jste tady, a pan profesor Žamberk šel domů. To by vám teda zatím mělo stačit.“

Položil jsem se na bok a podepřel jsem si hlavu o loket. Pomalu, od paty k hlavě jsem si slečnu Stříbrnou prohlížel. Krátký účes, havraní lesklé vlasy, rovný profil velice krásného obličeje, oblá ramínka a kůže hladká jako hnědé hedvábí, ňadra, která ani teď, když ležela na zádech, neztratila triumfální tvar mládí; propadlé bříško s titěrným dolíčkem pupíku, drobné černé chloupky při okraji plavek, tam, kde se stehna svažují k pohlaví, a dlouhé, štíhlé, ale ne hubené nohy, rovné a hnědé a překrásné.

,,Hm,“ pravila dívka znovu, ale já pokračoval a anatomické prohlídce. ,,Tak něco říkejte,“ vyzvala mě.

,,Vy nejste dlouho v Praze, že ne,“ řekl jsem. ,,Ne. Teprve měsíc.“

,,A jak jste na tom s bytem?“ zeptal jsem se. ,,Já že jsem tu už deset let, a byt nemám. Jenom podnájem.“
Podíval jsem se jí do tmavých brejlí. Pochopila velmi inteligentně a v opálené tváři svitlo opět perleťové světýlko.
,,Já mám garsonku,“ usmála se.
Radost ze života se ve mně prudce pohnula.

,,Totiž,“ pokračovala, ,,jedna přítelkyně mě vzala k sobě do garsonky.“ A jako kdyby to ještě nestačilo, dodala: ,,Má právě angínu a leží.“

Mimovolně jsem se zamračil. Skrze brejle zablýskly v očích slečny Stříbrné divné plamínky. ,,Dejte mi cigáro,“ pravila. Slečna Stříbrná bude asi pěkná potvora.

Zeptala se: ,,Vy píšete básně, že?“

Seděli jsme na lavičce pod vrbou, blízko stánku s občerstvením. To mě překvapilo. Nepředpokládal jsem, že by slečna Stříbrná měla povědomost o mé slávě. Byla, jak jsem už zjistil, úřednicí v nějakém takovém věčně přeorganizovávaném podniku, jaké se jmenují Zooexport nebo Zverexport nebo tak nějak, a třebaže jsem ji dosud nespatřil v šatech, měl jsem za to, že se zajímá spíš o módní doplňky než o poezii. ,,No -- tak trochu,“ pravil jsem skromně. ,,Jak se vám líbí?“ ,,Moc ne.“

Bůh ví, že jsem na plody své múzy nebyl domýšlivý; už dávno to byly spíš plody promyšlené osobní politiky a se smyslem života mi nesouvisely. Ale slečna Stříbrná byla přece jen trošku moc upřímná. ,,Proč ne?“

,,Mám dojem, že to nemyslíte vážně. Není v nich žádný cit. Asi spíš myslíte na to, aby vám je otiskli.“

Takhle trapně mě ovšem ještě nikdo neodkryl. Asi proto, že moc lidí mé artefakty nečetlo, a ti, co je četli, to nepoznali. Alespoň jsem měl pár dopisů od čtenářek, které nepoznaly nic. Kysele a velmi nevěrohodně jsem se zasmál.

,,Vy jste se minula povoláním. Měla jste být literární kritik. Ještě štěstí, že nejste.“

Slečna Stříbrná cucala stéblem zelenou limonádu. ,,Na mě si nikdo nepřijde. Napsal jste vy vůbec někdy nějakou básničku jen tak? Někomu z lásky třeba?“

Napsal? Zvláštní: dnes už jsem o tom jednou přemýšlel, a v souvislosti s touhle hnědou slečnou. Vlastně napsal.
Celou sbírku. Na gymnáziu.
,,Napsal,“ řekl jsem. ,,Ale to už je dávno.“
,,Mojí sestře psal jeden chlapec básně,“ pravila slečna Stříbrná. ,,Já jsem byla tehdy ještě špunt, ale od tý doby se mi skoro nic tak nelíbí. Ne že bych poezii rozuměla,“ řekla rychle, ,,a taky si to ani celý nepamatuju. Jenom mi z toho uvízla v hlavě ta -- nálada, víte? A jeden verš: Píšu vám, Salino, a z okna vidím káru, na ní pan Lustig hraje na kytaru --“
,,To psal chlapec vaší sestry?“
,,Ano.“

,,Takový komický veršíky? Myslel jsem, že to byly milostný verše.“ Přerušila mě vážně, důrazně:

,,To byly milostný verše. A ne komický. Tragický, o tom vy nemáte ani ponětí.“

,,Komický na tom je to, že je to opsaný z Ortena, víte? Ten mládeneček se chlubil cizím peřím: Píšu vám, Karino, a nevím, zda jste živa --“

Slečna Stříbrná zahodila polovypitý papírový šálek s limonádou do koše na papíry a vstala. ,,Pojďte ještě do vody, ne? Je neděle -- a slunce svítí do oken.“

Sundala si brejle a podívala se na mě, skoro se mi zdálo, že verš ze šlágru říká s nějakým utajeným sarkasmem. Jako náplast na nějaké bolavé místečko v srdci. Slečna Stříbrná. Dovedl jsem si představit, jaké takovéhle slečny mívají bolesti.

Sestupovala po schůdcích do vody, chladnokrevně, ne pomalu, ale taky nepospíchala, a hladina jí stoupala ke kolenům, nad kolena, ke klínu, v bikinkách pěkně vymodelovanému do žemličky, jak tomu něžně říkala Věra, k pasu a výš, až z vody koukala jen pěkná hlavička slečny Stříbrné. Zazubila se na mě chrupem jako z reklamy na Thymolin. Vůbec celá byla jako z reklamy. Takhle se ženské daří jenom reklamním malířům. Pánubohu ne. ,,Ale na druhý břeh s váma neplavu,“ zavolal jsem.

,,Já s váma taky ne!“ otočila se ke mně zády. ,,Dnes už mám jeden dobrej skutek za sebou.“ Vyplula energickými tempy.

Skočil jsem za ní a brzo jsem ji dostihl. Pluli jsme jen několik metrů od břehu, kolem lodiček, nafukovacích duší s dětmi, s holčičkami v gumových čepicích, s chlapečky vyděšeně bumbajícími vltavskou vodu. Voda u břehu a při hladině byla teplejší. Slečna Stříbrná se obrátila na záda a položila se na hladinu. Napodobil jsem ji. Nad námi, ale už kus níž k západu, žhnulo pořád sálající červencové slunce. Na dřevěném kole pořádaly nohaté dívčiny striptýz. Otočil jsem hlavu k slečně Stříbrné.

,,Odkud vlastně jste?“ ,,Já?“ řekla se zavřenýma očima. ,,Z Brna.“

,,Tam máte rodiče?“
,,Nemám rodiče.“
,,Tak sestru?“
Chvilku byla zticha. Pak řekla:
,,Ta už mi taky umřela.“
,,Promiňte.“

Z nábřeží zazvonila tramvaj. Halas dětských hlásků za námi, kde plulo loďstvo gumových duší, cinkal o hladinu.

,,Promiňte, nebyl bych o ní mluvil,“ řekl jsem. ,,Ale jak jste prve říkala ten verš, ten sakra člověku opravdu utkví v paměti. Píšu vám, Salino, a z okna vidím káru, na ní pan Lustig hraje na kytaru.“ Přejel mě mráz. Asi proto, že jsem už dlouho nejen nenapsal, ale ani pro vlastní potěšení nečetl žádnou poezii. ,,Je to sice jasná parafráze, ale stejně -- co tam dělá ten pan Lustig?“

,,Ten mládenec, co tu básničku psal, byl žid,“ řekla dívka a oči měla pořád zavřené. ,,Psal to Salině tajně
z Terezína, když tam na ni vzpomínal.“
,,Ach tak,“ řekl jsem. ,,A -- vrátil se?“
,,Ne,“ řekla slečna Stříbrná. ,,Ale Stáňa -- moje sestra, on jí říkal Sally -- stejně umřela dřív než on. Taky za války. Dostala zápal plic.“
,,Chudák,“ řekl jsem. ,,Kolik jí bylo?“

,,Čtyřiadvacet,“ řekla slečna Stříbrná. ,,Byla o čtrnáct let starší než já, ale měla jsem ji strašně ráda. Nám zemřela matka, když jsem se narodila, víte? Stáňa mě vychovala.“

Otevřela oči a koukla po mně, nízko při hladině, a najednou vklouzla pozpátku pod hladinu jako užovka, ani se za ní neudělaly kruhy. Rychle jsem se taky ponořil. V zelenavém světle se mihl stín štíhlého těla, hbitě plovoucího pryč. Pustil jsem se za ní, ale byla rychlejší. Navíc mi brzo došel dech a musel jsem se vynořit. Rozhlédl jsem se a uviděl jsem slečnu Stříbrnou, jak visí mezi nosníky vodního velocipedu a hlavu má vystrčenou nad hladinu. Rychle jsem se znova ponořil a plaval jsem tím směrem. Bylo z ní jen zlaté mihotání barev, bublinky jí milostně běžely vzhůru po zlatém těle. Kolem ní vířila bílá pěna, vyráběná lopatkovým kolem velocipedu, jako svatozář. Několika tempy jsme se dostal pod svatozář.

Nechávala se táhnout neviditelnou dvojicí šlapajících nahoře a dlouhé nohy vlály zeleným světlem jako rybí ocas mořské panny. Ach námořníku, řekl jsem si, jseš ztracen, a sáhl jsem po ní jako vodník po dušičce. Chytil jsem ji za obnažené boky a projela mnou slast tak nesmírná, že jsem se málem utopil. Slyšel jsem, jak nad hladinou vyjekla, a potom se mi začala v náručí kroutit a svíjet a mně po vlhkém těle ruce sklouzly. Musel jsem se vynořit. Nad vodou jsem se octl tváří v tvář rozesmátému obličeji, perleťovým zoubkům a posměšným očím z bakelitu. Prudce jsem znovu zalovil po slečně Stříbrné.

,,Tak pozor, soudruzi naháči, ať nás nepřevrhnete!“ řekl někdo nad námi. Teprve teď jsem si všiml, že velociped se povážlivě houpá. Čtveřice nohou, které ztratily dotyk s pedály, hledala oporu. Na tvář slečny Stříbrné, pokrytou vodní tříští, padl stín velocipedisty.

,,Věro! Kroťte tu bujnost trochu!“ ozval se hlas mojí šéfové. Očima ještě poloslepýma vodou jsem honem pohlédl vzhůru. Ale to už odtamtud zaznělo, s neomylně falešnou intonací, jakou tak bezpečně dovedou nasadit, když chtějí seknout drápkem: ,,Ach promiňte! Já myslela, že je to slečna Kajetánová. Když jsem viděla doktora Ledna --“ Kysele jsem se uchechtl.

,,Tohle je slečna Stříbrná,“ představil jsem mořskou pannu a otočil jsem se k ní. V bakelitových očích hráli všichni čerti badminton. ,,Soudruh Procházka -- soudružka Procházková.“ Slečna Stříbrná vzhlédla k bachraté postavě mého šéfa, tyčící se proti slunci na železné konstrukci velocipedu. ,,Těší mě!“ zazpívalo šéfstvo dvojhlasně, a jestli slečna Stříbrná taky něco řekla, v té disharmonii se to ztratilo. ,,Tak se nám neděle vydařila, co?“ zaburácel potom šéf. ,,To teda mimořádně,“ pravil jsem s citem.

,,Kdo to je?“ zeptala se potom, když jsme bok po boku slušně pluli ke břehu.
,,Můj šéf.“
,,Šéf?“
,,Šéfredaktor nakladatelství Naše kniha.“
Zmlkla a zrychlila tempo. Přizpůsobil jsem se. Slečna Stříbrná plavala závodnicky, s ústy pod hladinou. Pak zase zpomalila.
,,Nebyl on dřív --“
Ticho. Popadal jsem dech. Její tempo mě zmáhalo. Svou otázku nedokončila.
,,Co jestli nebyl?“ zeptal jsem se udýchaně.
,,Ale nic. Mám dojem, že znám jeho ženu, odněkud.“
,,To je možný. Je to dcera -- ministra Šnajdra,“ vypravil jsem ze sebe. ,,Co loni umřel -- a měl státní funus.“
,,Hm,“ řekla. ,,Tak to je jiná. Znala jsem v Brně nějakou Procházkovou z Prahy. Její muž byl taky redaktor nebo něco.“
,,To byla asi jeho první žena. S tou se rozved.“
,,Aha.“

Uvažoval jsem, mohu-li risknout důvěrný tón. Nevěděl jsem o ní skoro nic. Jenže dlouholetá zkušenost mě poučila, že u takhle krásných dívek to nikdy není velké riziko. Ty skoro nikdy nepatří k budovatelkám. Leda k budovatelkám vlastního soukromého štěstíčka.

,,Po Únoru mu totiž první manželka kádrově zastarala,“ řekl jsem. ,,Byla to dcera soukromého nakladatele a nepochopila dobu.“

Koutkem oka jsem mrkl na slečnu Stříbrnou. Neodpověděla, ale zdálo se mi, že jí něžný profil trošku zešpičatěl. Poněkud mi zatrnulo v žaludku. Vtáhla pěkné plné rty do úst, jako kdyby se do nich chtěla kousnout. Dopluli jsme k plovárenskému můstku rychle a mlčky, a slečna Stříbrná vylezla po schůdkách nahoru. Ani se neohlédla a rozběhla se k místu, kde jsme nechali osušku. Chtě nechtě jsem se však musel dát do klusu a k osušce jsem doběhl jen zlomek vteřiny po slečně Stříbrné. Pěkný pocit jsem neměl. Spletl jsem se? Bylo mi, jako kdybych se uřekl před člověkem, z něhož se vyklubal okresní tajemník, a musel to honem zamlouvat.

Ale než jsem mohl začít zamlouvat, všiml jsem si, že se slečna Stříbrná po celém těle třese.

Dopadla na osušku, objala kolena pažemi a drkotala se jako pudlíček. Z velkých očí zůstaly jen dvě černočerné štěrbiny.
,,Co je vám?“ zeptal jsem se starostlivě. ,,Je vám zima?“

,,Ne-ne. To nic. Tro-trochu jsem to přehnala.“

,,Co?“
,,To pla-plavání.“
,,Vždyť voda je docela teplá.“
,,T-to ne. Ale já mám trošku sla-slabý srdce.“
Jednal jsem rázně.

,,Tak ale okamžitě do stínu! Vy jste teda pěknej blázen, se slabým srdcem, a takhle vyvádět. A radši se jděte převlíct. Pořádně se vydrhněte ručníkem a -- a já vám zatím přinesu horký čaj.“

,,Ale to ne-není potřeba,“ zajektala a zoubky jí zahrály kastanětové sólo.

,,Tak honem!“ vzal jsem ji pod paží a pomohl jsem jí vstát. Vstala poslušně, najednou byla jako beránek. Vedl jsem ji úzkou uličkou mezi kabinami k číslu sedm, k šťastnému židovskému číslu, a tam jsem jí horlivě slíbil, přestože takový slib nevyžadovala, že přinesu čaj na lavičku proti kabinám.

Ale když jsem se slavnostně dostavil s kouřící konvicí k lavičce, přivítali mě zase bakelitoví čerti. Slečna Stříbrná se už neklepala jako vykoupaný pejsek, seděla na lavičce coby orchidej v bílých šatech se širokými růžovými pruhy, nohu přes nohu a opálené nohy v růžových sandálech. ,,Och, vy rytíři!“ pravila komicky. ,,Ale mně už je docela dobře.“

S kouřící konvicí v ruce začal jsem si v žáru červencového podvečera připadat trochu směšný.

,,Čaj je výborný nápoj. Osvěží vás,“ řekl jsem.
,,Budu se potit,“ řekla slečna Stříbrná.
,,Nebudete. V parnu je nejlepší pít horký čaj.“
,,Jo. To říkal Vladimír taky. Ale sám pil pivo.“
Srdce mi udělalo kotrmelec. Jaký Vladimír? Přisedl jsem k ní a nalil jsem jí do šálku. Vzala ho, zašklebila se a usrkla.
,,Který Vladimír?“ zeptal jsem se s ochotnickou lhostejností.
,,Můj Vladimír.“
Srdce v prsou prodělalo miniaturní infarkt.
,,A kdo je váš Vladimír?“
,,A proč to chcete vědět?“

Proč, slečno Stříbrná? Vy to moc dobře víte, proč to chci vědět. Pak mě osvítil malý konverzační nápad. ,,No, konečně, vlastně to vědět nemusím. Řekla jste to v minulém čase --“ Pauza. Bakelitoví čertíci po mně koukli přes čaj.

,,Ale on je živ,“ pravila zlomyslně slečna Stříbrná. ,,Přes ten minulý čas.“
,,Jakejpak život,“ řekl jsem, ,,když je u vás minulý čas.“
Zasmála se.

,,A co slečna Kajetánová?“ položila mi prohnanou otázku. ,,Není to náhodou čas přítomný?“

Paprsek slunce, který vyklouzl z listí kaštanů, shořel růžovým plamenem na šatech slečny Stříbrné. Položil jsem jí dlaň na koleno nohy, kterou měla přehozenou přes druhou nohu, a pravil jsem vřele: ,,To nebyl nikdy ani čas předminulý.“

Slečna Stříbrná vytáhla obočí a legračně zdvihla levý koutek krásných úst. Pak sundala přehozenou nohu z druhé nohy, a když jí moje ruka následkem toho spočinula v růžově a bíle prouhovaném klíně, přendala si šálek s čajem do druhé ruky, levačkou vzala moji ruku a položila ji na lavičku vedle sebe.
,,Vy jste myslím pěkný surovec,“ řekla po všech těch transakcích.
,,Jak to?“
,,Neměl jste být někde se slečnou Kajetánovou?“
,,No -- měl.“
,,A místo toho se pokoušíte lízt kamarádovi do zelí?“
,,Do zelí? Vašek přece s vámi ne--“
,,Ale chtěl by,“ skočila mi do řeči. ,,Sám jste to říkal.“
,,Že by chtěl -- to já bych chtěl taky!“
,,Ale já bych nechtěla.“
,,Ne? A proč?“

,,Vy jste typickej mizernej malej mužskej zrádce. A já nejsem padlá na hlavu.“

Jako za dávných dnů zeleného mládí bylo plácání se slečnou Stříbrnou větší požitek než verše spojených národních umělců.

,,Křivdíte mi, nejsem zrádce,“ pravil jsem vážně. ,,Nikomu jsem se nezaslíbil.“ ,,A slečna Kajetánová?“

Nojo, slečna Kajetánová. Ponuře jsem zacitoval:

,,Není dobře člověku samotnému.“

,,Čím dál tím líp. Tak vy si zahráváte s ubohým děvčetem, protože se nudíte!“

,,Nenudím. Je mi smutno.“

Střední rod v ústech slečny Stříbrné, toho nádherného děvčete, na mě působil erektivně. Ale změnila ho:
,,A jak bude jí, až --“
Pauza.
,,Co až?“
,,No až uděláte, co zřejmě uděláte?“

,,A co to bude?“

,,To vám, myslím, nemusím říkat. Takovejm, jako jste vy, je to vidět na očích.“
Slečna Stříbrná se zatvářila vzdorně.
Ušklíbl jsem se.
,,Neopustím ji --“
,,Ale?“ podivila se.
,,-- dokud nebudu mít náhradu,“ pravil jsem coby cynik, jak to mívají rády. S mořskou pannou to bylo výborné.
,,Hm,“ povytáhla obočí. ,,A kdy to bude?“
,,Nevím,“ řekl jsem. ,,Ale pevně doufám, že brzo.“

* * *

Bylo mi čím dál tím jasnější, že slečna Stříbrná je buď potvora, anebo že na mě taky letí. Za krátkou dobu se tyhle dvě věci nedají dobře rozeznat.

V malé vinárně v Nuslích, kam mě zatáhla na večeři (třebaže jsem tam měl trochu nepříjemný pocit, protože o dvě ulice dál bydlela Věra a v téhle vinárničce jsme spolu několikrát večeřeli), se mě vyptávala na minulost. Přiznal jsem se jí, že moje básnická kariéra je záležitost převážně diplomatická. Kdysi, v počátcích budovatelství, jsem si vysloužil pověst odvážného novátora, protože jsem do své jinak spolehlivě frézistické prvotiny zařadil cyklus milostných básniček. Mírné pobouření kritiky nad tím spojením mi udělalo reklamu, takže jsem se v povědomí čtenářstva od ostatních frézistů něčím odlišoval. Slečna Stříbrná projevila přání něco z té poezie si poslechnout.

,,Už jsem to dávno zapomněl,“ řekl jsem. ,,Je to už taky sedm let.“

,,Myslela jsem, že básníci si svý básně pamatujou.“

,,Když do nich vkládaj cit,“ řekl jsem. ,,A vy sama jste povídala, že v mejch výtvorech žádnej není.“
,,V těch, co píšete teď, ne. Ale tenkrát třeba --“
,,Tenkrát jako teď,“ řekl jsem. ,,Jenže tenkrát to nevadilo.“
,,A teď to vadí?“
,,Začíná to vadit,“ svěřil jsem se jí s nejtrpčím pozorováním svého dosavadního života. ,,Proto taky už tisknu jen příležitostně v novinách. Co vyjde v novinách, toho si nikdo nevšímá, a já si nemusím připadat jako podvodník, když někde ukazuju svazovou legitimaci.“
,,Ale tak trošku podvodník stejně jste, ne?“
Pokrčil jsem rameny.

,,Jsem pouze jedním z mnohých,“ pravil jsem elegicky. ,,Kolik myslíte, že je mezi básníkama básníků?“ Mlčela.

,,Ostatně, ani byste nevěřila -- ale semtam mi dokonce ještě dnes napíše nějaká čtenářka. Zrovna nedávno, jak
jsem měl v Rudém právu ty Slzy dětí z Alabamy --“
Slečně Stříbrné divně zahořely tváře.

,,To je právě ten největší podvod,“ řekla a zablýskala očima. ,,Vám na dětech z Alabamy opravdu tak záleží?“ Znova jsem pokrčil rameny. Rozhořčení jí nesmírně slušelo. Rozhodl jsem se ještě víc ji rozhořčit.

,,Nikomu tím neškodím,“ řekl jsem, ,,a co se děje v Alabamě, není nic pěknýho.“ ,,Ale záleží vám na tom? Opravdu je vám jich tak líto?“

Ušklíbl jsem se. Dařilo se mi slečnu Stříbrnou rozkošně šokovat.

,,Rasismus je hnusná věc, moje básnička nikomu neuškodí a dostanu za ni prachy. Prachy neuškoděj mně. To je tak asi moje estetika.“

,,Jestli to myslíte vážně, tak jste cynik,“ řekla nevlídně slečna Stříbrná. ,,A nemyslete si. Mně se cynismus nelíbí.“
Ne? Tak provedem úhybný manévr, slečno Stříbrná.

,,Jistěže to nemyslím vážně. Ale pokud člověk není chorobná hysterka, k slzám ho to, co se ho nedotýká osobně, nikdy nevzruší.“

Slečna Stříbrná se zahleděla na talířek s očky. Měl jsem dojem, že na hnědém hedvábí jejího spánku pulsuje drobná žilka. Půvabně, svůdně, delikátně, jako by mi naznačovala, jak jemný stroječek je tahle slečna, jak veliká je to rozkoš, dělat s ní cokoliv: třeba s ní pouze být. Zamrkala, jako by jí něco vlítlo do oka, a pravila do ztracena: ,,No -- to máte pravdu.“

,,Vidíte. A mám snad kvůli tomu přestat psát?“

Pomalu se probrala z nepřítomnosti, vytáhla zrcátko a provedla několik rituálních pohybů ve svých trošku střapatých vlasech.
,,Možná že ano. Já myslím, že ano,“ pravila.
Usmál jsem se.

,,Nejste trošku moc rigorózní? Co by asi zbylo z literatury, kdyby se měla brát takhle doslova?“

,,V některých věcech já jsem úplně rigorózní,“ pravila, už zcela vzpamatovaná z meditace nad očky. ,,A beru je úplně doslova.“
,,Kromě literatury například který?“
,,Přemýšlejte,“ odsekla.

Napíchla očko na párátko a dala si je do úst. Napodobil jsem ji. Řekl jsem: ,,Vy ale umíte zahořet pro poezii!“

Po způsobu mladých holek se na mě ošklíbla a vycenila krásný chrup. I v tom jsem ji napodobil. A pokračoval jsem:

,,Přemýšlím a dochází mi to. Ale nejsem na to zvyklej. Vedete mě na trnitou cestu.“

,,Já vás na ni nevedu. Já vás varuju. A předem. Já skutečně nemám ráda --“

,,Co?“

Obrátila oči ke stropu. Na stropě visel lustr s plyšovými opičkami. Začala počítat na prstech.
,,Pokrytce, podvodníky, literáty, cyniky --“
,,A opravdu si myslíte, že jsem cynik?“

Slečna Stříbrná přestala počítat a zavřela oči. Pak je otevřela a obdařila mě takovým úsměvem, že mi srdce zavolalo o pomoc.

,,Já ještě nevím,“ pravila, vytáhla z vázičky na stole rudý karafiát a strčila si ho rovnou do výstřihu. ,,Asi jste. Jako všichni, kterým se dobře daří.“

Ale to už řekla zase tak, jako kdyby ze všeho na světě nejradši měla cyniky.

Jenže jak utíkal čas, věděl jsem čím dál tím míň, na čem vlastně jsem. Chvílemi se zdálo, že všechno půjde cestou všeho mladého těla, jako po másle, ale sotva jsem užuž sahal po hroznu porozumění, vždycky mi uhnula. Vyvinul jsem nadlidské úsilí. Vycházela mi vstříc. Každá jiná, která by mi takhle vycházela vstříc, byla by dávno jasný případ. Slečna Stříbrná bylo růžově a bíle pruhované enigma. Chvílemi jsem měl dojem, že přijdu o rozum. Chvílema jsem pochyboval, že jsem vůbec někdy něčemu rozuměl. Nakonec jsem stál, úplně zvadlý, před vinárnou na chodníku a mžoural jsem na hvězdy.

,,Kde bydlíte?“ otázal jsem se tak ponuře, že se slečna Stříbrná rozesmála a poprvé za celý večer mě sama na vteřinku vzala za ruku.

,,Pojďte,“ pravila. ,,Je to tamhle za rohem. Můžete mě doprovodit.“
Hbitě jsem ožil.
,,A pozvete mě na kafe?“
,,To si rozmyslím cestou.“

Přistoupil jsem k ní a vzal jsem ji pod paží. Nebránila se. Kráčeli jsem vedle sebe. Pod růžovým a bílým plátnem sálal její bok do mého boku intenzivním, pružným a pohyblivým žárem. Zahnuli jsem za roh a octli jsem se v plné palbě měsíce. Pankrácká ulice byla široká a prázdná jako pařížský bulvár, kde lidi vymřeli, a před námi se objevil náš vlastní obraz ve skleněné tabuli tmavého výkladu. V šatech, v tom měsíčním světle, byla slečna Stříbrná skoro jako světélkující přízrak z pohádky. Pustil jsem její paži a nechal jsem ji popojít o několik kroků. Při každém kroku se nabíraná sukně trošičku rozevřela, jako leknín. Pak se slečna Stříbrná zastavila a pohlédla na mě z lesku temného skla.

,,Nejste vy krásná?“ vydechl jsem zasněně. ,,Nejste vy absolutně nejkrásnější dívka z Prahy a z celého Československa?“

,,Pane Leden,“ pravila. ,,Říkáte to, jako kdybyste to myslel vážně.“ Klesl jsem na kolena a zdvihl jsem ruku k měsíci.

,,Přísahám, že to myslím vážně! Smilujte se nade mnou, Lenko!“

Slečna Stříbrná se opatrně rozhlédla a podala mi ruku.
,,Vy jste šašek, pane redaktore, a myslím, že velkej podvodník.“
Zasténal jsem.
,,Ale abych vás neměla na svědomí, svěřím vám tajemství.“

Moje utýrané srdce radostně poskočilo. Tajemství! Byla vtěleným tajemstvím -

Ale než mi je stačila svěřit, zaklapaly najednou za rohem ženské střevíčky, a než já se stačil zvednou ze země, stála nad námi Věra, rovnou z osamělých Slap, s velkou kabelou, v níž se modrala osuška a z které trčely dva smutné pletací dráty.

Trochu to vypadalo na frašku. Věra se zarazila jako omráčená, klapot střevíčků rázem dozněl, a Věřina tvář, obvykle ozdobená zdravými ruměnci, v měsíčním světle bledě zazářila. Honem jsem se zas spustil na kolena a pravil jsem jakoby nic:
,,Ahoj, Věro!“
Od slečny Stříbrné zaznělo něco jako slabé zavzdychnutí. Počal jsem přičinlivě lézt po všech čtyřech a na okamžik mi bláznivě napadlo, jestli bych snad neměl ještě hlasitě čmuchat jako jezevčík. Pak jsem zdvihl obličej k slečně Stříbrné.
,,Nemůžu to nalízt.“
To, co řekla, jsem od ní nečekal. Řekla:
,,Co?“
Tak hloupá nejsi, mořská panno, zaskřípěl jsem v duchu zuby. Jistě bys mi uměla nahrát na smeč, ale shodilas mě. Jistě schválně. Bakelitové oči mi to potvrdily: zrcadlily v té chvilce jenom veliký posměch měsíce. Ach, jaká vy jste potvora, slečno Stříbrná!
A mezitím se vzpamatovala Věra.
,,Co to děláš, Kájo?“
,Hledám --“ honem jsem si vymýšlel co, a trapně dlouho mi nic nenapadlo. ,,Slečna Stříbrná tu někde ztratila náušnici.“
Nic pitomějšího mi ovšem napadnout nemohlo.
,,Tady?“ zeptala se Věra a vůbec mi nevěřila.
,,Cestou,“ zazpívala slečna Stříbrná.

Proboha, proč teda lezu po čtyřech na rohu ulice 19. listopadu?

Věra se to právě chystala říct, ale slečna Stříbrná znova zasáhla. Podala jí ruku a pravila sladce: ,,Stříbrná.“

,,Kajetánová,“ řekla Věra, úplně naopak. A v hlase jí zacinkaly slzičky.

To jsem znal. Vztyčil jsem se na nohy a nebylo mi jasné, co dál. Oprášil jsem si tedy důkladně kolena. Věra se ke mně otočila.
,,Půjdeš -- půjdeš se mnou?“
Odkašlal jsem si.

,,Půjdeš?“ opakovala Věra, poněkud jinou intonací. Slzičky se rozehrály jako malá soukromá Loreta. Následovala trapná pauza. Přerušila ji slečna Stříbrná.

,,Tak já se rozloučím. Bydlím támhle za rohem. Dobrou noc.“

Podruhé v pěti vteřinách podala Věře ruku a Věra měla příliš práce se slzičkami, aby to dokázala ignorovat. ,,Dobrou noc a děkuju za doprovod,“ řekla slečna Stříbrná mně a odešla v růžových sandálech do tmy na druhé straně ulice. Z ní světélkoval zelenkavý portál okachlíčkovaného činžáku. V něm se pruhovaný karafiát na okamžik rozzářil. Klapl zámek, zaleskla se skla, zatřpytil chróm a přelud té slečny zmizel.

Všechno to trvalo jen pár okamžiků a najednou to bylo všechno fuč. Vrátil jsem se na chodník a střetl se s Věřiným pohledem. Oči, staročeské a pomněnkové, už plavaly ve vlahém proudu. Zase mě nenapadlo nic duchaplnějšího než oznámit jí hlasem dosud náměsíčným:
,,Tak pojď.“

Poslušně vykročila, ale ruku do kapsy, jako obvykle, mi nedala. Chvíli jsme se ubírali mlčky; pořád jsem měl plnou hlavu pruhovaného karafiátu, té mořské panny. Věra pípla: ,,Kdo to je?“

Kdo je slečna Stříbrná? Už zvuk jejího jména mi vrážel něžný nožík do srdce. Zvuk toho spojení dvou slov -slečna -- Stříbrná -- připadalo mi to jako dokonalost sama. Jako kvintesence čehosi. Věděl jsem, že podléhám iluzi, protože mi už dávno nebylo sedmnáct. A bylo mi jedno, že podléhám iluzi. Iluze, jsi krásná. Zůstaň u mě! Na Věru jsem vůbec nemyslel. Připomněla se sama.

,,Tak odpovíš mi?“ ozval se hlásek, který o té dobré duši prozrazoval všechno. A já pak slyšel svůj hlas, cizí a duchem nepřítomný, jak říká:

,,Známá Vaška Žamberka. Byl jsem odpoledne u něj, jak jsem ti říkal. A ona pro něj přišla, tak jsme skončili na plovce.“

Mlčela. Potom se loretánské zvonky, které na to nejsou stavěné, pokusily zazvonit jedovatě:

,,Proč ji nešel vyprovodit Vašek, když je to jeho známá?“ ,,Udělalo se mu na plovce špatně. Musel domů.“

Zase mlčela. Neříkal jsem taky nic. Místo abych vysvětloval, mlčel jsem jako hrob. Do toho hrobu jsem pomalu ukládal Věrušku. Není to žádný strašný hrob. Lidé jej obvykle přežívají. Na jevišti byla Věra sólistka, v životě tančila beznadějně ve sboru. V životě byla sólistkou ta slečna, ta krásná slečna Stříbrná.
Byl jsem z toho jména připitomělý.
Věra se ozvala:
,,Tak ona ztratila náušnici?“

,,No.“
,,Jen jednu?“
,,No.“
,,A jak to, že neměla ani tu druhou?“ zeptal se mezi moldánky malý detektiv. Ach ženská všímavosti! To jsem teda asi udělal chybu, jako každý vrah. Ale ať!
,,Nevím. Třeba si ji vyndala a dala si ji do kabelky.“
Zase ticho. Věra smutně klapala, a když jsem se po ní koutkem oka podíval, třásla se na koncích řas slzička jako briliant. Stačilo vzít ji v podpaží a něco zabručet, to je jedno co, zabručet a rozplakala by se; trošku se zanamáhat, slzy by odplavily neštěstí a nakonec by mě vzala kolem krku a všechno by bylo zase takzvaně v pořádku. Proto jsem ji v podpaží nevzal a nezabručel jsem nic.
Na rohu ulice se zastavila.
,,Kájo.“
,,Co?“
,,Proč mi zase lžeš?“

Žádný důvod jsem neuvedl. Počítal jsem tedy, že mlčení ji vyvede z míry.

,,Myslíš, že nevím, cos tam dělal?“ pravila hystericky. ,,Myslíš, že jsem tak pitomá? Já jsem pitomá, ale takhle ne!“
O míru její prostoduchosti jsem se s ní přít nehodlal.

,,Tys to už asi zapomněl,“ řekla a hysterii odnesla lítost, ,,ale přede mnou jsi taky padal na kolena. A na tom samym místě! To divadýlko asi předvádíš každý, viď?“

Pokrčil jsem rameny jako v gangsterském filmu a vykročil jsem k jejímu obydlí. Inu předvádím, Věruško. Každý má nějakou zaběhnutou techniku. To se nezlob. Kramflíčky za mnou se rozklapaly.

,,Kájo!“ ozvalo se naléhavě. ,,Copak -- copak mě už nemáš -- to ti už na mně vůbec nezáleží?“

A zase jsem jí to nevyvrátil ani nepotvrdil. Na chodníku ležel oharek cigarety a červeně žhnul do měsíčního přítmí. Bezmyšlenkovitě jsem prodloužil krok a zašlápl jsem ho. Věra vzdychla.
,,Pročs to udělal?“
,,Co?“
,,Proč jsi zašláp tu cigaretu?“
,,Proč? To nevím. Jen tak.“

,,Bane. Tys tím něco myslel.“

Pohlédl jsem jí lhostejně do očí, a čertví proč, začalo mi jí být líto. Chudák holka. Kdyby to šlo, zase bych se s ní udobřil. Kdyby to nevadilo slečně Stříbrné. Ale dívky jsou velicí sobci. Všechno chtějí mít jen pro sebe.
Absolutní slečna Stříbrná bude jistě absolutní sobec. Už jsem se s Věrou udobřit nemohl. Nejmilosrdnější, co se v téhle chvíli dalo udělat, byl rychlý coup de grace.
,,Nemá to smysl,“ řekl jsem.
,,Co nemá smysl?“
,,Abysme spolu dál chodili.“
,,Ale vždyť -- Kájo --“
,,Nemá.“
,,Kájo! Neříkej to!“

,,Sbohem, Věro. Bude to pro nás pro oba lepší, když to skončíme. A radši hned.“

Tyto tradiční velevěty jsem pronášel už do usedavého Věřina pláče. Portál jejího domu byl však nedaleko.
,,Kájo! Prosím tě!“
,,Sbohem, Věruško. A nezlob se na mě.“

Otočil jsem se a učinil jsem pokus rychle se vzdálit. Kramflíčky se však rozklapaly.

,,Kájo! Počkej!“

Dohonila mě a chytila mě za ruku. Po menším úsilí jsem se vyprostil.

,,Jdi domů, Věro. Nechoď za mnou.“ ,,Ale přece mě nemůžeš takhle -- Kájo! Kájíku!“

Usmál jsem se na ni, přímo jako z plakátu na První máj. ,,Jdi domů, Věruško!“

Ještě jsem zahlédl, jak se prudce otočila a opřela se čelem o zeď domu. Rozbrečela se. Honem jsem zahnul za roh a tam jsem se k nuselským schodům pro jistotu rozběhl. Ale neutíkala už za mnou. Zítra začne telefonování, dopisy, úhledným ženským písmem napsané žádosti, prosby a petice. To nejhorší mám však za sebou. Teprve když jsem sestupoval v měsíčném světle po schodech do Nuslí, chytlo mě to všechno u srdce. Ne moc. Balzámovala mě sladká odměna za jidášství, slečna s těma bakelitovýma očima. Zastavil jsem se, břicho měsíce se skoro dotýkalo města pode mnou, a já si uvědomil, že to bylo právě tady, na těch romantických schodech, co to s Věrou začalo. Nebo -- nebylo to někde jinde? Taky možná. Už jsem nevěděl. Byla to třeba jenom měsíční asociace, a mohla to být jiná a mohlo to být jinde. Ale tudy jsme s Věrou určitě šli, do její garsonky, a potom se mě tam bláhově vyptávala, jestli si nemyslím, že je mrcha. Naše láska se totiž naplnila po dvoudenní známosti, a ona měla takový zvláštní komplex, úplně rozkošný: jestli si o ní nemyslím, že se hned s každým vyspí, protože je tanečnice. Vyprávěla mi příběh, v němž vzala počátek ta utkvělá představa: seděli jsme u snídaně, cpal jsem se vajíčky, která mi její štědrá ruka latentní hospodyňky usmažila, a Věra byla v tyrkysovém župánku, který si přivezla z Paříže, a ani tam, ani tady nepochopila, že je to župánek nehodící se k její sexuální ideologii, protože určený lacinějším prostitutkám. Nikdy toho moc nechápala, Věruška, a v tom župánku mi vyprávěla story, ale ne pro pobavení: smrtelně vážně, s naprostou absencí smyslu pro její situační komiku. Touto story mi mělo být dokázáno, že Věra Kajetánová není žádná bosonohá lehká múza, nýbrž slušná mladá žena, a to, co udělala za ty pouhé dva dny, udělala proto, že mě opravdu miluje. Byl to příběh o našich československých diplomatech v Paříži. Jeden takový, legační rada nebo první tajemník nebo snad kulturní přidělenec, prostě nějaká podobná vzácnost, na ni čekal po představení před divadlem s šestsettrojkou,a že ji zaveze na nějaký večírek na něčí počest na nějakou ambasádu; a sotva dosedli, začal jí vzadu v šestsettrojce sahat pod sukně. Věra zůstala zkoprnělá, a jelikož nevěděla, co se s takovým naším diplomatem v těchhle případech dělá, dala mu po kratší úvaze staročeskou facku. Kulturní přidělenec se ulekl a zaraženě se otázal: ,,Promiňte, ale vždyť vy přece jste tanečnice? Nebo ne?“ Asi dostal strach, že omylem nalodil průvodkyni z ministerstva vnitra.

Jenže pro Věru to byl šok, ze šoku se vyvinulo trauma, a vždycky když vyplňovala do nějakého dotazníku rubriku Povolání, psala tam divadelní umělkyně. Taky se mi tenkrát svěřila, že od té příhody v šestsettrojce neměla s nikým nic. Nebylo to tak dávno, ale na jepičí život mladých tanečnic to byla dlouhá doba. Později mi ještě prozradila, že ani před tou příhodou to s ní nebylo moc pestré. Byla dříč a své povolání, kvůli němuž jí kulturní přidělenec nasadil brouka do hlavy, brala smrtelně vážně a bez pozornosti k jeho vedlejším, mimouměleckým možnostem. Místo ničení milenců trénovala tedy od rána do večera piruety a kroky s francouzskými názvy, a přede mnou měla vlastně, jak z ní vylezlo nakonec, jenom jednoho. Ještě na konzervatoři. A že to byla Věra, musel to být právě tubista z Filharmonie. Tubista a tanečnice. Chechtal jsem se tomu tak nezřízeně, že se Věra urazila; neměla skutečně ani trochu smyslu pro humor a opravdu na tom neviděla nic k smíchu. Ale její uražené trucování trvalo vždycky neobyčejně krátce. Potřebovala něžnost, jako normální člověk potřebuje vzduch, a proto chodila většinu času tímto světem jako zalknutá. I ta věc s tubistou skončila šokem, a třebaže to byl finis z řádu dvoudílné grotesky, ani na tom neviděla nic k smíchu. Tubista míval meloušky v kapele ve varieté, a tam Věře zahnul s cvičitelkou šimpanzů. Ano; s cvičitelkou živých šimpanzů, a při nějakém laškování ho šimpanz kousl tak, že mu amputovali nohu pod kolenem. Věra, protože byla charakter, hodlala ihned zůstat mrzákovi věrná. Naštěstí se nad ní smiloval nějaký anonym; tubista se přiznal, a takový charakter zas Věra nebyla. Možná však, že jenom nesnesla ten šok. A v řadě šoků té mé poctivě pracující baletinky byl jsem já v pořadí třetí, a i to se trochu podobalo grotesce.

Ale co se dalo dělat. Panta rei. Nemohl jsem se kvůli Věře vzdát toho, co mě lákalo. A snad ji ta šoková terapie konečně vyléčí. Jednou jsem vzdychl pro svou sentimentální sólistku a pak jsem v naměklé náladě seběhl dolů do Nuslí, vstříc budoucnosti, která se jmenovala slečna Stříbrná. To jsem ovšem ještě houby věděl, co je to za budoucnost.

Redakce

V noci se mi zdálo, že se hádám o poezii se slečnou Stříbrnou. Čertví co to je za mechanismu, který ve snu -spíš než naše potlačená přání -- vynáší na povrch to, v čem nás hryže svědomí. Místo polibků mořské panny pitomý spor o podstatu básnictví.

Seděl jsem ráno nad svým vždy čistým redakčním stolem, kde se nápis Festina lente pod skleněnou deskou ještě doplňoval se zásadou Učit se! Učit se! Učit se!, pozůstalou na stěně z nějakých horlivějších dob, a podstatu básnictví jsem měl dávno vyřešenou. Věděl jsem, že básnění je průvodní jev psychofyziologického vývoje, asi tak na hranici mezi vrcholící pubertou a počínající dospělostí, a normální člověk se jím zabývá, pokud je panic, a to nejenom v sexuálním smyslu. Když je mladý, zelený, nelíbí se mu, že je na světě nespravedlnost, přetvářka a pokrytectví, a touží po krásných dívkách, po dobrodružství, po blbostech. Později ho to přejde, touhu po dívkách zchladí dle svatého Pavla a biografem, touhu po dobrodružství detektivkami a fotbalem, a protože vydělává, může si dopřát blbosti. Ti dva tři, co zůstali panici v tom druhém, nesexuálním smyslu, promění se ve skutečné básníky. A určitý počet, které svět připravil o všechny druhy panictví, v mužské nebo ženské kurvy. Sám, to mi bylo zcela jasné a nijak jsem se tím netrápil, patřím k té třetí kategorii, ovšem naprosto ne k jejím špičkám.

A určitě do ní patří i můj šéf. V dobách zeleného mládí básníval o milostných půvabech Panenky Marie a tepával nemravnost doby; později, podobně jako já, přestal svět a jeho gaunerství hodnotit z hlediska mravních ideálů a začal ho posuzovat z hlediska osobní bezpečnosti.

Právě když jsem ve svých mrzutých ranních úvahách dospěl až sem, připomněla se mi vynikající osobnost telefonem a žádala si mé přítomnosti. Odložil jsem tedy první telefonický útok na slečnu Stříbrnou a naklusal jsem do jeho kanceláře.

Byla to velmi prostorná místnost a nejdůležitější zařízení v ní představoval dlouhý konferenční stůl, u něhož se konaly porady o významných otázkách.

Někdy, zejména dříve, to bývaly poklidné záležitosti, podávala se při nich káva a debatovalo se o tom, má-li příští rok vyjít Babička s barevnými ilustracemi Adolfa Kašpara v edici Klasický odkaz a současně buď bez ilustrací v edici Kořeny, nebo s pérovkami v bibliofilské řadě Prvosenky, anebo má-li se luxusní barevný titul přece jen (autorka je bezpečně mrtvá) o rok odložit a místo něho dát raději na trh další vydání románu (dosud nebezpečně živé) slavné prozatérky Marie Burdychové Vpřed, tatrováci!, třebaže jej loni zpracovala jako divadelní hru, letos se filmuje, na příští rok jej chystá Dětské nakladatelství v úpravě pro mládež a současně taky Pedagogický institut Braillovým písmem pro slepce. Takové problémy byly svou podstatou a k spokojenosti všech (snad pouze s výjimkou čtenářů) snadno řešitelné a jen zcela výjimečně se z nich někdy vyvinula nepříjemnost. Na odložení barevné Babičky mohl si třeba někde u ministra kultury postěžovat stařičký kunsthistorik Tejliběnovský a jeho nevinná nostalgie pronikla pak do nižších sfér, formulována bdělými snaživci v ostrou kritiku negativního postoje našeho nakladatelství vůči národním klasikům.

Jenže takovým malérkům šlo při troše smyslu pro strategii zabránit a byly také snadno napravitelné: do plánu na další rok se jednoduše k barevné Babičce přidaly dvě různé Pohorské vesnice. Mnohem horší nebezpečí se skrývalo v záludnostech, které nezasvěcenci mohly připadat jako malichernost, ale to bylo klamné zdání. Tyto při vší obezřelosti těžko odhadnutelné nástrahy se podobaly ledovým krám: kousíček čouhající nad hladinu byla jen nepatrná součást obrovské a ničivé masy, zrakům povrchního pozorovatele skryté, která hravě potápěla velkoparníky. Například nedávno, kdy se tu řešilo dilema, má-li se v novém vydání Pantáty Bezouška sázet slovo BŮH s velkým nebo malým ,,b“. To zrovna nebyl oříšek ani měkký, ani snad abstraktní. Přece neexistenci boží, prokázanou marxismem, mohl kvůli duchovi, pokud by se psal s velkým ,,B“, vzniknout reálný a dalekosáhlý průser, a třebaže k vynikajícím vlastnostem mého šéfa patřilo i to, že byl na likvidaci průserů uznávaný specialista, i on nejednou unikl jen o vlásek.

A protože před poradou o Bezouškovi to bylo právě kvůli neexistujícímu duchovi, přistoupil k řešení, poučen touto čerstvou zkušeností: hodlali jsme tehdy k jubileu nějakého černošského státníka vydat Chaloupku strýčka Toma, a šéf málem šeredně doplatil na strýčkovu zbožnost. Na redakční radě napadl nás za ni mladý Hartman, a z jeho tónu šéf jako zkušený eliminátor rozpoznal nebezpečnost rozhořčení i neudržitelnost vlastní situace. Místo diskuse proto za pokání rozhodl, že dílo nevydáme v původním znění, nýbrž v podobě takzvaného ,,převyprávění“. To potom, na mou přímluvu, svěřili strádajícímu překladateli z latiny Melíškovi, který dílo převyprávěl tak mistrovsky, že se strýček Tom změnil v odboráře a zmínka o duchu vůbec nepadla.

Pantátu Bezouška, jako součást klasického odkazu národní literatury, ovšem převyprávět nešlo, a také se duchem oháněl příliš často, aby bylo možné ho všude vyškrtat. Klasický statut autorův dával ovšem dost možností obrany, a tak se šéf nakonec spokojil tím, že působení božstva omezil důsledným malým písmenem, a tímto řešením došel schválení.

Takový to byl mistr, můj šéf. Nyní seděl nad vypitým šálkem kávy pod velikou bustou Marxe, v ruce držel nějaký rukopis, jako kdyby se ho štítil, ale tvářil se zachmuřeně. ,,Posaď se. Měls už kafe?“ řekl mi místo pozdravu.

,,Děkuju, měl,“ odpověděl jsem a uvelebil jsem se do klubovky pro hosty proti šéfovu psacímu stolu. ,,Proč tě volám,“ pokračoval pohřebním hlasem, který mi zvěstoval pomalé blížení nové kry. ,,Mám tu takovej rukopis, doporučuje ho Blumenfeldová,“ pravil s nechutí.

Hned jsem věděl, kolik uhodilo, a že to bude kra jako hrom. Blumenfeldová byla nejmladší akvizice našeho podniku; její přijetí, jak se brzy ukázalo, byl kádrový omyl, přestože si z fakulty přinesla posudek hýřící superlativy o jejím kladném poměru. Šéf si mi jednou, v obzvlášť důvěrné chvilce, povzdychl, že to doporučení se dá vysvětlit spíš nějakým jejím poměrem k fakultnímu kádrovákovi než k našemu zřízení. To, co u nás začala provádět, ještě se ani neohřála, šéfovu domněnku jenom potvrzovalo. Za krátkou dobu svého redaktorování prosazovala celkem pět ker, které se nám podařilo zlikvidovat jen s krajním vypětím všech sil, ve dvou případech dokonce teprve soukromě vyžádaným zásahem shora. Nyní mě šéf zhnuseně informoval o té nejnovější:

,,Jmenuje se to Mezi námi děvčaty. Novela. Napsala Jarmila Cibulová. Znáš to jméno?“ ,,Něco jsme o ní slyšel. Neměla nějakou povídku v Pochodni?“

,,Měla,“ řekl šéf stručně. ,,Pepíka Hajnýho kvůli tomu volali až k soudruhu Královi. Musel to z vysázenýho čísla vyhodit a přetiskoval se tenkrát celej arch.“
Pohlédl na mě utýraným pohledem.
,,A tu Blumenfeldová doporučuje?“ otázal jsem se pobouřeně.
,,Doporučuje. Já jsem si to přečet. Je to -- strašný. Kdybych tohle dal do sazby, budou si myslet, že jsem se zbláznil.“
,,Tak to Blumenfeldový vrať, ne?“
,,Ona už si na to opatřila tři kladný posudky,“ pravil šéf zdrceně.

,,Od koho?“

,,To je to,“ vzdychl. ,,Jeden je od Koblihy, to by nevadilo. Po tom, jak Koblihu setřeli kvůli předmluvě k Halasovi, by se na něj nemusel brát zřetel. Druhej je od Ferdy Hezkýho, no to taky nic --, ale třetí, Karle, třetí
je od akademika Bráta!“
Vyvalil jsem na šéfa oči.
,,Brát to doporučuje?“ zeptal jsem se udiveně.

,,S výhradami,“ pravil šéf a v jeho hlase jsem vystopoval slabý záblesk naděje. ,,Sice s výhradami, ale -- přečtu ti závěr posudku,“ pravil a sebral několik papírů z lektorské průvodky. Odkašlal si a četl. Byl to klasický text: ,,Vcelku tedy je s výhradami možno říci, že rukopis, přes mnohé nedostatky, zejména četné naturalismy a celkovou ideovou neujasněnost, jeví stopy epického talentu a nebyl bych, v zásadě, bude-li redakce ochotna s autorkou na rukopise dále pracovat, pro prodiskutování ediční radou proti jeho eventuálnímu vydání, po zralé úvaze, a pokud se do té doby neobjeví práce lepší.“

Text se vyznačoval takovým množstvím zadních vrátek, že mi nepřipadal tragický. Řekl jsem: ,,No to je přece jasný. To znamená vrátit k přepracování a --“

,,To už Blumenfeldová udělala. A je to pořád strašný.“

,,Tak znova vrátit.“ Šéf vzdychl.

,,Když ta ženská všechny pasáže, který označil Brát, opravdu přepracovala. Jenže tak, že jsou ještě horší než předtím.“
,,A čet Brát druhou verzi?“
,,Právě že nečet!“ zaúpěl šéf. ,,Odjel do zahraničí.“
,,Tak to pošlem za ním.“
,,To nejde. Jeho sekretářka nám sdělila, že si výslovně zakázal, aby se za ním cokoliv posílalo.“
Zdálo se, že šéf je v rýži.
,,Ale když říkáš, že je to po předělávce horší?“

,,Blumenfeldová tvrdí, že je to lepší. A Hezký ji v tom podporuje.“ ,,To ovšem nechápu.“

,,Já taky ne,“ pravil šéf a vychlemtl poslední zbytek kávy. ,,Za tenhle rukopis nás tedy nahoře nepochválej,“ pravil zoufale.

Hleděl jsem na něho mlčky. Vysoké čelo, ozdobené prošedivělými skráněmi, krabatily starostlivé vrásky a brýle v černých obroučkách seděly nakřivo. Sako ze světlého tropika měl rozepnuté a střízlivou, ale nákladnou kravatu popuštěnou do půl žerdi. Živě jsem dosud pamatoval klasické doby, kdy chodil do redakce v klasických manšetrákách a s rozhalenkou. To už bylo dávno. Šéf vždycky ve všem přesně odpovídal historickému kontextu. Ale teď se na něj zřejmě valila zkáza. ,,Co hodláš dělat?“ zeptal jsem se.

,,Karle,“ pravil důvěrně. ,,Dřív se v nejhorším případě dalo spolehnout na ediční radu. Jenže teď -- víš, jak to je.“ Významně se odmlčel. ,,A Blumenfeldová, mezi náma, toho dovede využít.“ Naklonil se ke mně přes stůl a pokračoval tišeji: ,,Podívej, znáš mě. Já ji chápu. Je to mladá ženská a v životě ji eště houby potkalo. Mezi náma, bejt to v jiný situaci, tak to pustím, ať pozná, co je to, jít na kobereček. Mladýmu člověku nějakej ten malér neuškodí. Aspoň se poučí, vyzraje a přestane dělat donkichotiády.“ Pokusil se vyzunknout ještě nějakou poslední kapku kávy, schovanou pod lógrem. Marně. ,,Ale znáš to. Blumenfeldová je jako posedlá. I když další posudky budou negativní --, a to doufám budou, zadávám je sám --, máš to tři na tři a budu to muset dát na ediční radu. A ona je blázen. Zlítá kvůli tomu kdekoho a půl rady nám přesvědčí dřív, než začne zasedat. A zrovna teď, před sjezdem, chápeš. Budem potřebovat každej hlas a každej argument.“ Ještě jednou se pokusil vysát poslední kapičku kofeinového odvaru, a když se mu to nepodařilo, jal se v šálku dolovat lžičkou a vložil si do úst dávku usazeniny. Pak se mi podíval do očí a pravil: ,,Proto jsem tě chtěl poprosit, jestli by sis to taky nepřečet. Abys moh prostě potom diskutovat, eventuálně promluvit s některejma lidma z ediční rady. Vysvětlit jim situaci. Vím, že to není tvoje povinnost, ale --“

,,Přečtu si to s radostí,“ přerušil jsem ho lživě. Ale byl jsem v podniku šéfův člověk a nemohl jsem odmítnout. Jak jsem vzal rukopis do ruky, jako by mě trošku zamrazilo, a napadl mi bůhvíproč doktor Faust a jeho prošlá směnka. Přesto jsem lehkomyslně dodal: ,,O tom vůbec nemluv.“

,,Děkuju ti,“ pravil vřele šéf. ,,Víš, rozhod jsem se zavíst takovou novou metodu --, jestli s tím budeš souhlasit. Sporný rukopisy dám přečíst kromě šesti externích lektorů a tří interních redaktorů ještě třem lidem z ostatních redakcí. Když je to, jako v tomhle případě, próza, tak kromě lidem z původní prózy ještě jednomu z překladové literatury a jednomu z poezie a kritiky. Proto to dávám tobě, a ty to pak dej ještě Pecákový.“

Hned se mi ulevilo. Z dávných dob ulpěla sice -- v poslední době -- na Pecákové pověst frázistky, ale v době ještě poslednější její akcie zase poněkud stouply, protože akademik Brát ji ve vyčerpávajícím a neveřejném referátu pochválil jako vzor pracovnice, která ani po odhaleních nezakolísala a zachovala si vždy jasno. Pecáková byla bezelstná duše. Doposud, veřejně a nahlas, snila o té literární utopii, velikém socialistickém románu, který by měl dramatickou sílu Anny Kareniny, a přitom by jeho tragickou, ovšem optimisticky vyřešenou zápletku tvořil svár nových výrobních metod se starou organizací práce. Pouhou svou existencí uváděla v pochybnost poučku o všeobecném vývoji, a její jasno před odhaleními nešlo rozeznat od jasna po nich. Bude-li ovšem na ediční radě mluvit ona -- a ona bude, je vášnivou mluvitelkou --, je všechno v pořádku. Promluvím až po ní, a podle zákona dialektiky budu před blamáží zachráněn. Potrvá patrně ještě dost dlouho, než lidem dojde, že fráze není vůbec záležitost formy, ale obsahu; myšlení, a nikoli jazyka, a mně jazyk potíže nedělá.

,,To je správný,“ řekl jsem proto. ,,Člověk je ze svýho oboru do jistý míry zatíženej, často mu ujde, co neujde oku zvyklýmu sledovat něco jinýho.“
Šéf se na mě zazubil.

,,Na tebe je vždycky spoleh, Karle. To taky tímhle opatřením sleduju. A poslyš,“ přimhouřil spiklenecky své trošku unavené oči a promluvil docela jiným tónem. ,,Kdopak byla ta najáda včera na plovárně? Jestli to ovšem není nediskrétní?“

Chmurná drapěrie problémů, jimiž jsme se museli zabývat, aby bylo na chleba, se rozhrnula jako mávnutím kouzelného proutku a do šéfovy kanceláře pronikla nehmotná vůně růžové fialky. Usmál jsem se.

,,Vůbec ne. To je dívka jednoho mýho kamaráda, nějakýho Žamberka. Byl tam taky, ale nebylo mu dobře, tak se nekoupal.“

,,Jistě, jistě. Já nic nevyzvídám,“ zahrozil mi žertovně prstem. Pak se jakoby nic zeptal: ,,Stříbrná nebo tak nějak se jmenovala, že?“
,,Lenka Stříbrná. Pracuje ve Zverexu.“

Šéf vstal.

,,Tak jen pozor na srdce, kamaráde. Seš ještě mladej, ale blížíš se věku, kdy to začíná bejt nebezpečný. Buď zdráv!“

Energicky mi podal ruku a zalil mě nažloutlým světlem svého vlídného chrupu. ,,Buď zdráv,“ řekl jsem a vypadl jsem z jeho kanceláře.

Když jsem se vrátil do své úřadovny, Anežka tam nebyla. Místo ní ležel na stole lístek s jejím protivným perličkovým rukopisem Jsem u s. Bukovského, což znamenalo, že je u holiče a básník Bukovský jí dělá alibi. Telefon byl tedy volný, mohl jsem mluvit beze svědků. Mohl jsem mluvit se slečnou Stříbrnou.

Našel jsem v seznamu číslo Zverexu a sáhl jsem po sluchátku. Zadrnčelo mi pod rukou.

,,Haló!“ řekl jsem podrážděně, abych naznačil, že jsem přetížen prací a mám nervy v taloně.

,,Karel?“ ozvalo se v sluchátku tichounce.
Zamračil jsem se.
,,Ahoj, Věro.“

Ticho. Nerad jsem vraždil. Po dlouhé pauze zaznělo slaboučké, o pomoc prosící: ,,Neřekneš mi nic, Kájo?“

,,Ne.“
Zase ticho.
,,Co jsem ti provedla?“
Dostavil se slabý, přesto však nepříjemný pocit, že jsem svině. Za ta léta jsem si na něj ale už tak zvykl, že jsem se přidržel starého pravidla o chirurgickém řezu.
,,Nic jsi mi neprovedla, ale už mi nevolej.“
Zoufale mi oznámila:
,,Já si něco udělám!“
,,Ale di,“ řekl jsem. ,,Věro, říkám ti, takhle je to nejlepší. Za chvíli tě to přejde, a budeš mi ještě vděčná, že jsme skončili v nejlepším.“
Opakovala:
,,Já si něco udělám!“
,,Tak ahoj, Věro.“
Zavěsil jsem.

Hned jsem zas sluchátko zvedl a vytočil jsem číslo Zverexu. Měli obsazeno. Mrzutě jsem položil sluchátko zpátky do vidlice a vzal jsem do ruky rukopis. Jarmila Cibulová: Mezi námi děvčaty. Novela z naší doby. Bylo to napsáno nějakou starou underwoodkou s koktavými typy, a v pravém rohu dole stálo motto:

Ženskost a všechno, co je žena a muž vycházející z ženy. Lůno, bradavky, cecíčky, mléko, slzy, smích, pláč, milostné pohledy, vzrušení a vzkypění lásky.

Pohupování boků, skákání, prohýbání, objímání, ohýbání a napřimování paží. Kůže, osmahlost, pihy a chlupy.

Podivné porozumění, které cítíme, když přejíždíme rukou po nahém těle...

Walt Whitman

U motta bylo energickou rukou akademika Bráta připsáno: Vytrženo z kontextu působí nevhodně! a přičiněno korektorské znamínko Deleatur! -- Vypustit! Jiná ruka právě tak energicky motto přeškrtla a nahradila citátem:

Dnešní doba není žádná selanka; je založena na násilí, které směřuje k stále masovějšímu násilí: možná že to ani není zvrhlost, ale potřeba.
Robinson Jeffers

Ušklíbl jsem se, otevřel jsem rukopis a do očí mě udeřila první věta: Hanka už to věděla jistě: je zbouchnutá.

Těpic! Věta byla sice známou energickou tužkou vlnovitě podškrtnuta, ale jiná, rovněž už známá a stejně energická ruka ji nadepsala výrokem:

Hanka už to věděla jistě: souložení s Frantou se jí nevyplatilo. Je v tom.

Autorka a její emendační metody mě prudce zaujaly. Listoval jsem v rukopise a namátkou jsem se zastavoval u Brátových zásahů, a jak je dívka vyřešila. Fantazii měla. Její obscénní slovník musel být pozoruhodný, protože za každý akademikem pozastavený výraz dosadila synonymum, a někde dokonce v závorce uvedla dvě až tři varianty. Byl to projev buď nevinně horečného zaujetí pro text, nebo drzého smyslu pro humor. Domnívala se snad skutečně, že Bráta, jenž v dialogu podškrtl větu Kopnu tě do prdele!, esteticky uspokojí navrhované dvojí řešení Kopnu tě do řitě (hovnovodu)!?

Jak jsem tak procházel ty stránky pokryté Brátovými vlnovkami, nabýval jsem dojmu, že autorka musí být absolventkou nějaké školy pro mravně narušené dívky, a umínil jsem si, že se s ní seznámím.

A vzpomněl jsem si na slečnu Stříbrnou. Telefon stál při ruce, znova jsem vytočil číslo. Píchlo mě u srdce, žaludek se mi stáhl. Slečna Stříbrná mě neklamně vracela do času mládí. Ve spojení s milostnými podniky se u mě už dávno neobjevovaly žaludeční potíže.

Obsazeno neměli. Signál chvíli vyzváněl, a pak mi v uchu lahodně zabubnoval neomylný hlas slečny Stříbrné: ,,Zverex.“

Aby byl ještě lahodnější, ozývaly se v pozadí skřeky jakéhosi papouška.

,,Dobrý den,“ řekl jsem. ,,Opakujte to, prosím vás, ještě několikrát.“

,,Máte rozbitej telefon nebo jste nahluchlej?“ otázala se slečna Stříbrná, ne nepříjemně. Nepoznala mě. ,,Ani to, ani ono. Ale miluji hudbu. A vy mluvíte, jako kdybyste hrála na hoboj.“

,,Aha, pan redaktor,“ pravil titěrný hlásek v membráně, a zároveň se otevřely dveře kanceláře a v nich se objevila Dáša Blumenfeldová.

Dášin hlas připomínal plechovou trumpetku a se vzdáleným hobojem vytvořil podivné dueto. ,,Ahoj!“ řekla Dáša a hlas v telefonu do toho opakoval: ,,Zverex, Zverex, Zverex --“ Zakryl jsem dlaní mluvítko a štěkl jsem na Blumenfeldku ,,Moment!“ tak, aby pochopila, že se má dekovat. Jenže to by nesměla být Blumenfeldová. Přiloudala se k mému psacímu stolu a usadila se na roh. ,,Zverex, Zverex, Zverex. Stačí?“ zeptala se slečna Stříbrná. ,,Nestačí,“ řekl jsem. ,,Musím to slyšet na vlastní uši.“

,,Vy to posloucháte na cizí?“ ,,Chci říct: nikoli prostřednictvím techniky. Máte večer čas?“

,,Mám, ale ne na to, abych vám opakovala Zverex, Zverex, Zverex, dokud vám to nebude stačit.“ ,,Mně to nebude stačit nikdy.“

,,Tak se asi budete muset spokojit s technikou. Nahraju vám to na desku a věnuju vám ji k narozeninám.“
Blumenfeldová docela bezostyšně špicovala uši. Pod kontrolou její zvědavé vizáže ztrácelo lahodné plácání se slečnou Stříbrnou půvab.
,,Můžu zavolat za chvíli, Lenko?“
,,Jistě. Zastupuje mě soudružka Benešová. Já odcházím.“
,,Kam jdete?“
,,Do zoologické zahrady.“
,,Přijedu tam za váma.“
,,Já tam jdu na konzultaci.“
,,Jakou konzultaci?“
,,Hurvínek má škrkavky.“
,,Kdo? Hurvínek?“

Na vypouklé tváři Dáši Blumenfeldové se objevil usvědčující úsměv. Poslouchá, kráva.

,,Anthropopithecus troglodytes neboli šimpanz,“ pravila slečna Stříbrná. Proboha! V duchu se mi objevil tubista s amputovanou nohou a do svědomí mi sáhla studená ruka boží. Taková divná souvislost! Nechystá snad na mě neexistující vládce nad mravností nějaký trest za Věru?
,,Tak --“ cinkl hlásek v telefonu.
,,Tak po tý konzultaci.“

,,To už něco mám.“ Pauzička a potom, neočekávaně: ,,Až večer. V sedm u Mánesa. Chodím nepřesně.“ ,,Budu tam o půl hodiny dřív.“

,,Zverex, Zverex,“ řekla slečna Stříbrná a zavěsila. Zavěsil jsem taky. S uspokojením jsem si uvědomil, že slečna Stříbrná je tedy, jak jsem očekával, potvora.

,,Heleď, jestli tě můžu vyrušit z tokatůry,“ pravila Blumenfeldová. Dala si v úzké sukni nohu přes nohu a naklonila se plnými ňadry ke mně.
,,Z čeho?“
,,Z tokatůry. Od slovesa tokati. T jako tetřev, o jako okouzlení --“

,,Fuj! To je ale odpornej neologismus. A Dášo -- já se ti do tvejch tokatůr taky nepletu --“

,,Nezlobte se, sire, vaše tajemství je moje tajemství, a stejně o ní nic nevím.“

Tím hůř, pomyslel jsem si. Čím míň vědí, tím víc popouštějí uzdu fantazii. Znal jsem to od Anežky.
,,Co chceš?“ zeptal jsem se.
,,Hele -- načalstvo ti dalo tu Cibulovou, viď?“
,,No.“
,,A budeš hodnej hošík a neshodíš to, že ne? Mně na tom hrozně záleží.“
Pohladila mě baculatou ručkou po vlasech.
,,Proč bych to měl shazovat?“
,,No, ono to není moc košer.“
,,Já nejsem suchar.“
,,Já vím. Ale seš trošilinku moc vopatrnej.“

,,Podle čeho tak soudíš?“ zeptal jsem se, neboť po dobu, co byla v redakci, neměl jsem příležitost nějak se projevit. Básníci básnili dost opatrně sami. Jenže málo platné, fáma šéfova člověka předešla činy.

,,Ach, to já poznám!“ zazpívala Dáša afektovaně, seskočila ze stolu a obdivovaná ňadra se jí pružně zahoupala.
,,Ale jinak seš prima hoch a já ti věřím. podívej, trošku vostrý to je, ale jednou se ta sračka tady musí něčím prorazit.“
Její slovník nebyl o nic míň výrazný než její poprsí.
,,No jistě. Jestli to je opravdu talent --“

,,Budeš se divit. Ona dělá vychovatelku v Domově pro mravně narušený dívky, takže perfektně zná, o čem píše.“

Otevřel jsem rukopis a v paměti jsem zapátral, jestli jsme někdy vydali něco o mravně narušených lidech. Vzpomněl jsem si jenom na Hostinu Trimalchionovu, z níž šéf, po poradě na vyšších místech, vyndal nevhodné scény, takže jsme ji potom museli otisknout jenom v podnikovém časopise, protože se příšerně smrskla. V jakémkoli spise o mravně narušených dívkách budou jistě nevhodné scény. Hned ta první věta -- zadíval jsem se na ni -- Hanka už to věděla jistě: souložení s Frantou se jí nevyplatilo. Je v tom.

,,No jo, naturalistický to je,“ vyrušila mě ze zamyšlení Blumenfeldová, která sledovala směr mého pohledu.
,,Ale co tam píše, je pravda.“
,,S čím měla průser v Pochodni?“
,,Blbost. Byla v tom akorát jedna věta, a na tu jí skočili.“
,,Tak proč ji nezměnila?“
,,Postavila si hlavu.“
,,Nojo,“ řekl jsem. ,,To --“

,,To se mi na ní právě líbí,“ skočila mi do řeči. ,,Mně taky. Jenomže ani ty, ani já nejsme poslední instance a --“

,,Ale když jim to tam budem pořád strkat, nakonec to spolknou,“ řekla Dáša a poté opakovala, poněkud slušněji, svou základní fixní ideu: ,,Jednou se přece už pořádný věci prosadit musej!“

Prosadit! S nostalgií jsem vzpomněl na ony biblické časy, kdy naše řeč byla ano ano, ne ne. Tehdy se nic neprosazovalo.
,,No uvidíme. Prej na to máš kladnej posudek od Bráta?“
Blumenfeldová ožila.

,,Mám! A Cibulice už taky není tak paličatá jako v Pochodni. Provedla jeho připomínky --“

,,Vidím,“ řekl jsem a zacitoval jsem jeden zatržený pasus: ,,Ve tmě se k němu přitiskla, vzala ho za ruku a položila si ji na ňadra. Opraveno na: na prs. To si dělá srandu, nebo neví, kdo je Brát?“

,,Neboj! Brát odjel do zahraničí a zakázal si, aby za ním posílali práci, tak už to neuvidí.“ ,,Proč tam vlastně jel?“

,,Nasávat vítr,“ řekla Blumenfeldová. ,,A až ho nasaje, tak Cibulinku pustí i s chlupama, poněvač vítr vane příznivej.“

Pravila to s naprostou jistotou, kterou jsem u ní od začátku obdivoval a kterou projevovala ve všech oborech konání. Sám jsem ji neměl, takovou jistotu. Zakoukal jsem se do rukopisu, ale nevnímal jsem, co v něm stojí. Blumenfeldka. Jak to povídal šéf? Mladá ženská... v životě ji houby potkalo... je jak posedlá... zlítá kvůli tomu půl ediční rady -- a co ji k tomu žene? Co z toho, sakra, má, prosazovat rukopisy o mravně narušených dívkách? Bude se bít za nějakou začínající spisovatelku, jako kdyby na tom závisel osud světa! O jednoho spisovatele víc nebo míň, co na tom. Svět stejně spěje k tepelné smrti vesmíru, a i kdyby ne, život je krátký a může být tak plný nepříjemností... Zamrazilo mě. Jaká budeš, ty nebezpečná nová dobo bez bezpečných procesů?

A co to je, co žene Blumenfeldovou? Sama nepíše, což je dnes skoro rarita. Ani doslovy. Veškeré svoje literární sklony vylévá na záložky. A na prosazování těch svých donkichotských knih.

Ale vypadá spíš jako ženský Sancho Panza. Drobná, baculatá, ne zrovna krásná, ale pěkná, chytlavá, s krásnýma židovskýma očima. Stála nade mnou, požehnaná ňadra se drze vypínala vábnými hroty vzhůru, obepnutá blůzou z Tuzexu; opálenou rukou se opírala o můj stůl. Měla na ní vytetované číslo 8394771283. V životě houby zažila, jak pravil šéf. Po válce se na tři roky dostala do Norska, do nějakého penzionu pro zachráněné židovské děti, tam se naučila perfektně norsky, což v redakci neuplatňovala, a získala konexe na bohaté bezdětné židovské manžele, kteří se pro ni později stali bezedným zdrojem tuzexových bonů. S nima dost neopatrně šmelila, takže se jí dařilo dobře. Houby zažila, Dášenka.

,,Já si to přečtu, Dášo,“ řekl jsem. ,,A jestli to je, jak říkáš, tak to doporučím.“ ,,Seš miláček,“ zasmála se na mě.

,,Vopatrnej jsem. To máš pravdu,“ řekl jsem. ,,Ale někdy je lepší prosazovat věci po etapách a nebejt moc --“ ,,Já vím. Máš to pod sklem,“ ukázala poněkud ušmudlaným prstíkem na latinský nápis na mém stole, vytržený ze staré učebnice. ,,Jenže teďka právě začíná nová etapa,“ přistoupila ke dveřím a tam se na mě ještě jednou usmála. ,,Jo, heleď, zejtra slavím -- no prostě narozeniny. Kolikátý, není důležitý. Přiď, bude u mě fajn parta. A vem s sebou tu slečnu, co má techtlemechtle se šimpanzama.“

Zabouchla dveře. Slečnu Stříbrnou. Ach, slečno Stříbrná, přišla jste do mýho života, zrovna když se schyluje k vichřicím hněvu. Ale snad jste dobrý znamení. Že to všechno zas přejde. Sáhl jsem po Cibulové a dal jsem se do lektorování.

Asi po deseti stránkách jsem už nelektoroval, jenom četl. K vydání to nebylo, to ne, a Brát, vítr nevítr, musel trpět přechodným pominutím smyslů. Ale zahryzlo se to do mě jako červ. Tohle přece není literatura, říkal jsem si, tenhle příběh o dívce z údernické rodiny, co na ni rodiče nemají čas. Námět jsem ovšem znal; náš redakční laureát Žlůva ho taky zpracoval. Zpracoval, to je přesně řečeno. Nakonec zasáhl obrodný vliv kolektivu. Tady zasáhl nakonec andělíčkář. Šikmá plocha, a dívka po ní jela jak po bobové dráze. V Žlůvovi se dostavila socialistická varianta happy endu. Tady -- jenže tady už nešlo o to, co, ale jak. Nekonečná plácání mluvčích, kteří u laureáta Žlůvy recitovali prefabrikované výroky, a to spisovně, se syntaktickými náznaky slangu. A nit vzpomínek, galerie hrdinů a míst, o nichž nikdo nikdy nikde neslyšel, přesto však měli sílu historické autenticity. Nějaký Vozejk, který chodíval válet dřepovanej rock ke Stromu s Majdou, a tu pak lízli pro vykrádání chat a prostituci. A Bejk, který se proslavil tím činem, že se ožralý vyspal v tanku na smíchovském náměstí, poškodil jej a dostal se za to do zlepšovatelny.

A jak jsem četl, probouzel se ve mně, k mé hrůze, dávno chcíplý červ mladistvých ambicí. Taky jsem, sakra, kdysi chtěl takhle psát. A zrovna o tomhle. Než jsem včas naskočil do limuzíny literatury, znal jsem taky nějakého Bejka. Jmenoval se Ríša a kradl v obchodních domech. A Majdu, která se jmenovala Květuše a odešla pak provozovat svoje nejstarší řemeslo do lágrů v rajchu. Chtěl, ale nenapsal. Pokusil jsem se. Nestačil jsem na to. Pak to nešlo, pak jsem si říkal, že to nejde. Dal jsem se na básnění. O rodné zemi, o generálech a generalissimech. Srdce, prudce, revoluce.

Musel jsem rukopis odložit na stůl a zadívat se na bustu Lenina na příruční knihovně. Nad ní na stěně viselo jeho heslo. Fuj! Blbost. Blumenfeldka se zbláznila. Nežijem na Měsíci. To ať se na mě nezlobí. Ta Cibulová je krásná, k nevíře. To je. Klobouk dolů. Ale takových krásných věcí bylo, a nejsou. A my jsme. Nebudu podléhat hypnóze něčího talentu. Soudruh Král jí taky určitě nepodlehne. Kdybych jí podlehl já, podlehnu soudruhu Královi. A to si nemohu dovolit, obzvlášť teď ne, chci-li, by mi podlehla slečna Stříbrná.

Bezhlesý zvuk slečnina jména mě posílil, přivedl k rozumu, úplně. Musím se z toho nějak vykroutit. Dveře se rozlétly a jako velká voda se dovnitř nahrnula Anežka. Samozřejmě, na hlavě zbrusu nové vlnobití, právě od holiče.
,,Nehledal mě někdo?“
,,Hledal. Náčelník.“
..A cos mu řek?“
,,Žes šla s Bukovským k holiči.“

,,Ty seš protivnej!“ Anežka dosedla na stůl. ,,Ten doslov už šéf přečet?“ ,,Něco tam máš.“

,,Aha.“ Anežka sáhla po lektorské průvodce, kterou jí ráno hodila na stůl redakční sekretářka, a dychtivě se ponořila do čtení.

Já taky. Nene. Kdepak. Kdyby tahle bomba vybuchla, nabourá nám literaturu. My všichni, co v ní teď sedíme, budeme trochu směšní. Jak to řekla slečna Stříbrná o mých básních? To, co v nich nenalezla, je v tomhle krásném hrůzopise. Nikdy jsem to neuměl, nikdy to nebudu umět. Ale dobrotivá doba mi to prominula a odměnila mě za obratnost. Zradil bych tu dobrotivou dobu, kdybych tohle doporučil. Ach ano, všechno má svůj konec, nikdy jsem si nedělal iluze, jako někteří. Ale život je krátký. V tom je naše naděje. Každé pozdržení má cenu zlata. A život je krátký. ,,Sakryš!“ ozvala se Anežka.

,,Co je?“ ,,Hele, von mi tady škrt Paustovskýho, podívej!“

Podala mi průvodku s doslovem básníka Bukovského k výboru z Galejenceva. Text byl hladký, bez šéfových připomínek. Jenom na konci nějaká vlnovka. A na průvodce od šéfa napsáno: Doslov dobrý, politicky správně posazený, umělecky objevný. Doporučuji pouze vypustit citát z Paustovského na str. 3. Není nutný, výklad je dost jasný sám o sobě a autor byl nedávno kritizován!

Adié, Cibulová! Nemůžem dopustit, abys byla někdy kritizována. Promiň, ale bližší košile než kabát. Počkej si až na příští etapu.
Vstal jsem a odnesl jsem nedočtenou novelu Pecákové.

Mánes

Slečna Stříbrná dodržela slovo: bylo už půl osmé, a já ještě pořád počítal blondýny a brunety u zábradlí před Mánesem.

Slunce sedělo na špičce petřínské rozhledny jako medový nápad podnapilého skláře, blondýnky a brunety pochodovaly v pastelových barvách kolem Mánesu, a žádná nebyla jako slečna Stříbrná. Slečna Stříbrná byla unikát.

Vyskočila z kolemjedoucí tramvaje, široká, růžovo-bíle pruhovaná sukně se jí vyhrnula nad kolínka, růžové střevíčky na těch dlouhých, srdcervoucích okončetinách zaklapaly o kočičí hlavy a střapatá hlavička se na mě usmála.
,,Přišel jste přesně?“ zeptala se mile.

,,O hodinu dřív,“ řekl jsem. ,,Čas bez vás pro mne nemá význam. Nepotřebujete ve Zverexu zřízence?“ Zasmála se, políbil jsem jí ruku. A pak jsem se vznášel vedle ní na terasu a z plných plic jsem vdechoval levandulovou vůni, která z ní vycházela.

Na terase však zaváděla slečna Stříbrná tvrdošíjně řeč na literaturu. Mně se chtělo mluvit spíš o jejích očích, uměl jsem o takových věcech hovořit líp a s větší chutí, ale slečna Stříbrná mluvila o literatuře.

,,Proč vás to tak zajímá,“ zeptal jsem se nakonec. ,,Říkala jste, že nemáte literáty ráda.“ ,,To že jsem říkala?“

,,No jen si vzpomeňte,“ jal jsem se počítat na prstech jako včera ona: ,,Pokrytce, podvodníky, literáty...“
Zasmála se.
,,No vlastně nemám.“
,,Proč?“

Pohlédla přes zábradlí na hladinu řeky, kde v oslňujícím blýskotu vlnek usilovali pádlující muži o přízeň mladých žen. Po krásném profilu přejela vzpomínka. Slečna Stříbrná se obrátila zpátky ke mně a komicky povytáhla obočí.

,,Protože mám s nima špatný zkušenosti. Jednou mi jeden něco proved,“ řekla, napila se, a od konce stébla vylétlo v brčálové limonádě několik bublinek: jako nešťastné dušičky.
,,Co vám proved?“
Mlčela. Dorážel jsem dál:
,,Co? Přece vás nemoh nechat. Musel by umřít steskem.“
,,Myslíte?“

,,Nemyslím. Vím to. Jste jako Neapol, jenže naopak. Nevidět vás, když vás člověk jednou uviděl, znamená umřít.“

Slečna Stříbrná však pod mým šmajchlováním ne a ne tát. Začal jsem si připadat jako Vašek Žamberk. ,,Vidíte, a on neumřel,“ pravila. ,,Místo něj --“ zmlkla.

Na malém pódiu v rohu terasy spustil saxofon. Troubil táhle, smutně, jako stádem opuštěný slon. V slečnině brčálové limonádě zahořela rubínová kulička. To se paprsky slunce, chýlícího se k horizontu, soustředily do zeleného ohniska.
,,Co místo něj?“

,,Ale nic. Prostě mu to posloužilo jenom jako námět pro povídku. A hodně hloupou povídku. Poslouchejte, jak hezky hrajou!“

,,Tu bych si chtěl přečíst. Bude jistě hloupá, protože to by musel být Shakespeare, aby o vás moh psát podle pravdy. Půjčíte mi ji?“

,,Poslouchejte,“ vybídla mě a položila mi prsty s růžovými nehty na hřbet ruky. Vylétl z nich silný elektrický náboj a zalomcoval mi celým tělem.
,,Vy máte ráda jazz?“

,,Hm,“ prudce zakývala hlavou. ,,Mám ráda saxofony. Obzvlášť baryton.“

Sledoval jsem směr bakelitového pohledu, až jsem spočinul zrakem na muži, který (měl jsem dojem) se jmenoval Konopásek a dul do toho barytonu. Krk po stranách se mu nadýmal, na čele mu nabíhaly žíly. Dul divným, surovým, nostalgickým tónem a slečna Stříbrná byla v transu. Dul jako vítr, jako ten vítr, který z Moskvy přivál profesora Lva Iljiče Šubatova, od něhož všichni čekali něco jiného. Ale děduška Šubatov sklonil hlavičku k rameni, poslouchal, poslouchal tohohle Konopáska a jeho partu, a sotva dohráli, pravil: ,,Charašo igrajut, molodci!“ A když pak jeden ze soudruhů chabě zašeptal slovo ,,kosmopolitismus“, zavrtěl děduška hlavou: ,,Ó nět nět kosmopolitism. Éto muzikalnyj experiment. Nam nužno vojevať protiv mechaničeskovo tradicionalisma!“ A soudruh Pecháček, který měl den nato pronést závěrečné zhodnocení, se rychle odplížil, celou noc přepisoval, a namísto Konopáska, jenž byl v původní verzi předurčen k obvinění z diverze, roznesl soubor nazývající se Studijní sdružení tradičního jazzu a navazující na ryze lidové zdroje. Slečna Stříbrná se vymanila z transu, odtáhla ruku, přerušila elekrické spojení. Saxofon umlkl, místo něho počal jakýsi brejláč bušit do vibrafonu. Zvonivý, neurotický hlas nástroje století vrátil slečnu Stříbrnou do normálu. Zamrkala smolnými řasami, usmála se na mě, téměř omluvně. ,,A proč máte ráda zrovna saxofony?“ zeptal jsem se. ,,Nevím. Mluví, nezdá se vám? Dá se na ně mluvit.“

,,Měl bych se asi naučit na saxofon. Moje mluvení vás zdaleka tak nezajímá.“

Opět se zasmála, opět mi položila růžové prsty na hřbet ruky, docela přítulně. Vlastními prsty druhé ruky jsem jí je přikryl. Okamžitě si je zas přivlastnila a bakelitové knoflíky odvrátila k Petřínu.
,,Vyprávějte mi o svém šéfovi, to mě zajímá,“ pravila.
,,To vás zajímá?“
,,Zajímá. Já opravdu nemám podvodníky,, grázly a literáty ráda. Ale ráda o nich poslouchám. Jaký to jsou grázlové a podvodníci.“
,,A nemoh bych teda mluvit o sobě?“

,,Muži sluší skromnost,“ řekla a odměnou mi bylo nové zacinkání smíchu. ,,Až později. Teď mě zajímá váš šéf. Chtěla bych znát jeho kádrový profil.“

,,Prosím,“ opřel jsem se do židle, oči mi na okamžik teskně oslepily poslední paprsky slunce. ,,Tak tedy: Emil Procházka, stár čtyřicet devět let, šéfredaktor nakladatelství Naše kniha a spisovatel. Poměr ke státním zřízením kladný.“

Zasmála se; povzbuzen jsem pokračoval: ,,Již v raném jinošství jevil talent básnický, který postavil v letech devatenáct set třicet až devatenáct set třicet osm cele do služeb myšlenek Masarykových, v letech devatenáct set třicet devět až čtyřicet pět do služeb myšlenek Ježíše Krista a od roku devatenáct set čtyřicet pět až do dnešní doby do služeb myšlenek Marxe, Engelse a Lenina, do Dvacátého sjezdu také Stalina. Jeho tvorba, vyznačující se láskou k rodné zemi a později také nenávistí k sociálním křivdám a imperialismu, byla v roce 1953 oceněna vyznamenáním za nejlepší báseň o akci Z. Kritikou vždy ceněn jako jeden z předních představitelů socialistického realismu, v jehož díle se zračí typické češství.“ Jak jsem mluvil, úsměv slečně Stříbrné vadnul na tváři. ,,Neotravuje vás to?“

,,Naopak, naopak!“ pravila překotně. ,,Říkáte to hezky a výstižně.“

,,Vážně? Vidíte --, a když jsem vám včera na plovárně svěřil, že šéf kádruje manželky, zatvářila jste se tak, až jsem dostal strach, jestli jsem se politicky neuřek.“
Zazubila se.
,,To se mi udělalo slabo od srdce, ale ne kvůli vašim odhalením. A jak to vlastně bylo s těma jeho manželkama?“
,,Vás to zajímá?“

Slečna Stříbrná vyzunkla poslední zbyteček zelené limonády a na tvář se jí vloudil petřínský stín.

,,To víte, že jo. Manželský propletence ženskou zajímaj vždycky. Neosobně, víte?“ pohlédla na mě přes brčko a držela je v ústech jako viržinko.

,,Jo tak,“ řekl jsem. ,,Nojo. Tak ta první byla dcera nakladatele Váni. Ti si vzal někdy začátkem války a vydržel to s ní až do roku devatenáct set čtyřicet osm. Její papá platil milionářskou daň. Pak si vzal --“

,,A před ní nechodil s nikým?“ přerušila mě. Kolem přelétl číšník, všiml si prázdné sklenice, zarazil se a úlisně se naklonil k slečně Stříbrné.
,,Ještě jednu, milostivá?“

Slečna Stříbrná sebou trhla, jako by ji polekal. Pohlédla na něj nechápavě a zavrtěla hlavou.

,,Ne. Přineste mi vodku.“
,,Prosím. Jednu vodku. A pán?“
Radostně jsem vytřeštil oči.

,,Taky vodku.“

,,Dvakrát vodku!“ oznámil vrchní světu a odlétl. Od pódia se rozeřvala dlouhá basová trumpeta.

,,Vy pijete alkohol?“

Vypadala udiveně. Měla tváře růžové jako pruhy na svých bílých šatech. A najednou je měla bílé jako ty šaty.
,,Já? Ne. Teda -- někdy.“
,,A proč zrovna teď?“

,,A proč vy?“

Hleděl jsem jí do očí, marně. Co má ta vodka znamenat? Chce v sobě zlomit nějakou zábranu? Nějaký šok jako Věruška? Vůči grázlům a literátům? Ušklíbl jsem se.

,,Protože je mi z vás zoufale. Je krásně, vy jste krásná, sedíme na krásné terase u řeky a mluvíme o mým šéfovi.
Proč nemluvíme o vás?“
Usmála se.
,,Taky na to dojde. Trpělivost přináší růže. A odpovězte mi na to, co jsem se vás ptala.“
,,Co jste se mě ptala?“
,,O vašem šéfovi.“
,,O svém šéfovi s vámi odmítám mluvit. Když vás tak zajímá, seznámení je možné. Má neobyčejně rád mladé soudružky.“
Byl jsem už opravdu otrávený.
,,Vezmu vás za slovo,“ pravila slečna Stříbrná.

,,Bude mi potěšením vám vyhovět. Rád bych viděl, jak se spálíte. Upozorňuju vás jenom, že otahává průměrně každé čtvrtletí jednu. Nemanželských dětí má asi patnáct.“

,,Hned jsem si všimla, jakej má sex-appeal,“ vzdychla slečna Stříbrná. ,,Něco mě k němu táhne, asi mi není pomoci. S kým chodil před svou první manželkou?“
,,S paní Hanou Benešovou,“ řekl jsem. ,,Ovšem tajně.“
,,Ne, ale vážně!“
,,Ale vážně: proč vás to tak interesuje?“

Číšník dopravil vodky, mrkl po slečně Stříbrné a odspěchal za méně příjemnými povinnostmi. Slečna Stříbrná se ihned chopila skleničky, pozdvihla ji, jakoby hladově, k ústům, zarazila se a pohlédla na mě. ,,Na to, co si přejete!“ řekla.

,,A víte, co si přeju, že?“

Zatvářila se záhadně. Všiml jsem si, že jí na spánku opět pulsuje rozkošná žilka.

,,Myslím, že vím.“ ,,A vy mi to taky přejete?“

Mlčela, nerozhodně přidržela průhlednou skleničku před obličejem a neprůhledným okem pohlédla skrze ni na Petřín, nad nímž se do krvavé oblohy mísila tma.

,,Já jsem hodnej člověk,“ řekla. ,,Přeju vám, aby vám v životě všechno vyšlo. Ale nemůžu vám to zaručit.“ ,,Nechci to se zárukou,“ ušklíbl jsem se. Vrátila se mi dobrá nálada. ,,Stačí mi naděje.“ Zdvihl jsem skleničku.

,,Naději člověku nemůže vzít nikdo,“ pravila slečna Stříbrná a přiťukli jsem si. ,,Jenomže moc často -- moc často zůstane jen u tý naděje.“

Chtěl jsem na to poznamenat něco svůdně dvojsmyslného, ale slečna Stříbrná do sebe zvrhla vodku jako kormidelník. Následoval jsem ji a potom jsem se zeptal, neboť jsem měl pocit, že bude dobře opustit tento útok v příjemném neurčitu:
,,Proč vás tedy tak zajímá můj šéf?“
Udělala na mě oči.

,,Ženská zvědavost. Zajímaj mě drby. Co dělá vaše milá? Kde jste jí řek, že jste?“ ,,Slíbila jste, že budem mluvit o vás.“ ,,Až později,“ řekla slečna Stříbrná a ohlédla se po číšníkovi.

Začernal se nad námi, ani ho nemusela volat.

Značně později mi o sobě něco řekla, ale bylo toho maličko. Že měla od dětství ráda zvířátka a že pracovala v Brně v nějakém biologickém ústavě jako opatrovatelka pokusných živočichů. Vůbec jsem netušil, že pokusné živočichy taky někdo opatruje.
,,To jste jim dávala žrát a --“
,,Čistila jsem jim klece, kontrolovala jsem jejich stav a tak,“ řekla. ,,Pak jsem dělala asistentku u zvěrolékaře při operacích.“
,,Operacích? Čeho?“
,,Hlavně koček a psů. Jednou jsme taky operovali andulku.“
,,To ještě existuje?“ užasl jsem.
,,Proč by to neexistovalo?“ užasla ona.

Vlastně proč? No nevím. Nějak se mi zafixovala psí sanatoria jako jeden z hlavních průvodních znaků upadajícího kapitalismu. Že se tam léčí žaludeční nervóza pinčů, zatímco nezaměstnaní umírají hladem. Z kteréhožto sylogismu plynulo, že mít rád pinče rovná se pohrdat pracujícími.

,,A to --“ zablábolil jsem, protože mě odhalení faktu, že slečna Stříbrná zřejmě nikdy nespojovala péči o zvířátka s reakcionářstvím, poněkud vyvedlo z míry, ,, -- to -- se jim taky dává narkóza, nebo se operujou jen tak --“

,,Kdepak jen tak! Z toho by mohly mít psychickej šok a umřít. Dostávaj narkózu, jako lidi.“
Vzpamatoval jsem se a přešel jsem k duchaplnosti:
,,A to taky počítaj do sta?“
,,To dělaly dřív,“ odsekla slečna Stříbrná. ,,Jenže vy jste sto let za vopicema, pane redaktore. To už se dávno nedělá, ani u lidí. Teď se kočka šoupne do takový plechový bedýnky se skleněným vokýnkem a pustí se na ni rajskej plyn.“
,,Tak to je vlastně plynová komůrka.“
,,Ano,“ pravila a odmlčela se. Sluneční kotouč sestoupil už po žebříku rozhledny a schoval se za horu, na nebi jej vystřídal obrovský měsíc. Visel zase tak nízko nad městem, až se mi zdálo, že kdybych po něm sáhl, mohu ho sundat a postavit ho na stůl před slečnu Stříbrnou. Jak krásně by se asi v té blízkosti leskly její oči, černé Indie!
Skoro jsem měl dojem, že po jejím boku je všechno možné, užuž jsem sahal po měsíci -- ale slečna Stříbrná se otřásla.
,,Je vám zima?“
,,Trochu.“
,,Dáme si ještě vodku, ano?“
,,Ne, už ne. Už jsme měli tři. Půjdem domů.“
,,K vám? Pozvete mě na kafe?“
Zavrtěla hlavou.
,,Přece jste mi to skoro slíbila!“

,,Došlo mi. Žádný doma nemám.“ ,,Půjdu k vám i bez kafe. Dáte mně vodu.“

,,Můžete mě doprovodit,“ rozhodla a nařídila mi: ,,A zaplaťte za mě.“

Ach! Za tři vodky, nemluvě o zelené limonádě, si snad zasloužím víc než doprovod. Ale za slečnu Stříbrnou zaplatím sto vodek, jen když mě nechá alespoň dělat jí doprovod do té kouzelné měsíční ulice. Vyspíte se se mnou někdy, slečno Stříbrná? Otázal jsem se v duchu, a ona mi řekla: Až později. Dobrá. Tak tedy až později. Jen když vůbec někdy.

I o tom jsem měl malinké pochybnosti, ale zaplašil jsem je a vyrazil jsem se slečnou Stříbrnou na cestu temnými parky, přes Podolí a pak po nuselských tajných pěšinkách na Pankrác.

A tak jsme se zas octli v ulici 19. listopadu a já nepokročil ani o metr v dobývání mořské panny. Na nuselské stráni jsem sice složil velice slušnou báseň v próze o jejích dlouhých nohách, očích, rtech a ouškách, zkrátka o všech částech těla, o nichž slušné dívky rády slyší hezky mluvit. Nepovzbudila mě však, abych připojil strofu na intimnější části její anatomie. Naslouchala pozorně, ale když jsem všechno mravné vyčerpal, pravila:

,,Vy to umíte tak hezky říkat, pane redaktore! Je vidět, že jste profesionál.“

Zvadl jsem jako příliš zalévaný kaktus. Okamžitě se rozesmála, vzala mě sama za ruku a dovolila mi, abych si ji aspoň vedl pod paží. Takto spojeni vešli jsme do tiché ulice 19. listopadu a její růžové sandály na vysokých podpatcích znova naplnily ten poetický bulvár lákavým klapotem. Přerostlý, tlustý měsíc spěchal za námi, aby viděl, co se bude dít.

Nedělo se nic. Dospěli jsme na roh, k černé tůni lesklého výkladu. Slečna Stříbrná se zastavila a pohlédla do černého zrcadla. Byla zas jako karafiát. Ne -- jako měsíční leknín, vedle něhož trčí ohyzdný tmavý kořen. To jsem byl já.

,,Jste absolutně nejkrásnější dívka z celého Československa,“ zabručel jsem nevlídně. Vyprskla.

,,Nemoh byste si k tomu zas kleknout? Včera jste tak pěkně klečel!“

,,Pro vás budu třeba zase lízt po čtyřech a hledat neztracený náušnice.“ Pustil jsem slečnu Stříbrnou a bez ohledu na anglickou látku jsem klesl na kolena.

Život, jak zní fráze, je mnohem neuvěřitelnější nežli romány. Sotva jsem koleny spočinul na dlažbě, zaklapaly za rohem něčí střevíčky a objevila se Věra s kabelou a se smutnými pletacími dráty. Nejdřív mi napadlo, že se mi to jenom zdá, a nevím proč, klesl jsem na všechny čtyři. To je přece špatný vtip, slečno Stříbrná. Ale byla to Věra. Vytřeštila na mě oči, ve světle bachratého měsíce se zamodraly jako křticí náušničky, a pak z nich vytryskly dva křišťálové proudy. Věra se rozběhla, protáhla se mezi námi a utíkala pryč. Civěl jsem za ní s otevřenými ústy, viděl jsem, jak se štíhlé, ale vypracované tanečnické nohy míhají v hrobovém šeru bulváru a jak mizí ve tmě.

Klečel jsem ztuhlý a pořád jsem tomu úplně nevěřil. Hlas slečny Stříbrné mě probudil do skutečnosti. ,,To jsem tomu dala,“ pravila ta slečna a podrbala se ve střapaté hlavě. ,,Věra --“ hlesl jsem pitomě.

,,To vím, že to nebyla vaše babička!“ ozvala se popuzeně. ,,Vstaňte a běžte za ní!“
,,Ale --“
,,Tak honem! Musíte za ní.“
Vstal jsem a oprášil jsem si kolena.

,,Tohleto je teda dobrý,“ pravil jsem trpce. ,,A kdo mi poručil, že si mám kleknout?“
,,Já vím, nezlobte se na mě. Já sem pitomá. Ale běžte za ní.“
,,Jste potvora, že mě za ní posíláte!“
,,Vy jste potvora, jestli za ní nepůjdete!“
Na to jsem neodpověděl, změřil jsem si slečnu Stříbrnou od hlavy k patě. Mrkala na mě těma svýma černýma knoflíkama a pořád se nemohla rozhodnout, co říct.
,Tohleto je teda dobrý,“ opakoval jsem.
,,Prosím vás, běžte za ní, opravdu!“ A potom skoro úpěnlivě: ,,Vy nevíte, co to je. Určitě je jí hrozně. Mně to nevadí, když za ní půjdete!“
Nevadí? Ach, slečno Stříbrná, nic horšího mi už říct neumíte?
,,Půjdu k vám. U ní se stavím, až se budu vracet od vás.“
,,Ke mně nemůžete. Spolubydlící je doma.“
,,To jste mi nemohla říct dřív?“

,,Nic jsem vám přece neslíbila. Řekla jsem vám, že mě můžete doprovodit.“

Ach, slečno, slečno, zvolal jsem v duchu. V čem vy to vlastně bruslíte?

,,Nevěřím vám,“ řekl jsem.

Netrpělivě pokrčila rameny. ,,Tak nevěřte. Ale ke mně nemůžete.“

,,Tak pojďte ještě někam do vinárny!“ vyzval jsem ji zoufale, ale už jsem věděl, že ať bruslí v čem bruslí, jedno je jisté: na mě neletí. Byl to strašný pocit. Dávno jsem na něj zapomněl. ,,Jsem pracující žena,“ řekla, ,,ráno brzo vstávám.“

Smutně jsem svěsil hlavu. Slečně Stříbrné se mě okamžitě zželelo. Pravila vlaze: ,,Až zas jindy.“

Opravdu? Stojí to za další pokusy? Shořel jsem přece jak papír. To je jasné. Ale stejně jsem věděl, že to stojí za milion dalších pokusů, i kdyby všechny byly neúspěšné. A jako kdyby mi to chtěla potvrdit, vydala rozkaz:
,,Sežeňte třeba lístky na tu gymnastiku.“
,,Seženu.“
Stáli jsme. Měsíc přikryl snad už celou oblohu.
,,Tak dobrou noc,“ řekla.
Vzal jsem ji za ruku a políbil jsem aspoň tu. Vyndala z kabelky klíček a odemkla dveře. Hleděl jsem na ni, pohledem patrně psím. Bakelitové oči jako by černě zazářily ze tmy. Bylo to neuvěřitelné. A pak se odtamtud ozval tichý témbr hoboje:
,,A jděte za ní, prosím vás!“
Dveře zaklaply.

Ach, sakra! zaklel jsem v duchu, a celý bolavý otočil jsem se k měsíci.

Nechtělo se mi domů. Nahoře nad nuselskou strání jsem se posadil na lavičku, natáhl jsem nohy před sebe a oddal se zármutku. Svět byl mladý jako před deseti tisíci léty. Bolelo mě u srdce. Pomyšlení, že slečnu Stříbrnou třeba nikdy nebudu mít, že dál než sem se mi jakživa nepřiblíží, bylo nesnesitelné. Můj osud ležel u dlouhých nohou slabé dívky v bikinkách.

Slzy zaplavily nuselské údolí, měsíc v nich popraskal na podlouhlé stříbrné díly. Byl jsem naměkko, lkal jsem, jako farizej sypal jsem si popel na hlavu. Kleště outrpného práva vášně rvaly mi vnitřnosti a slečna Stříbrná, šklebící se jako rozkošný Belzebub, otáčela mi v ranách žhavými železy. A tu z čertovských stínů najednou, nelogicky, neočekávaně vystoupila Věra, muka lásky se prohloubila o probuzenou trýzeň svědomí. Ačkoliv jsem se ihned snažil vypudit ji z hlavy, nešlo to; stála za krutou pannou, koukala jí přes rameno, ta dobrá duše, v jejíž garsonce jsem se hřál, když byla venku zima a mně se nechtělo tahat uhlí k sobě do čtvrtého poschodí; Věra, jež všechno úsilí ducha vynaložila na půvabné ovládání těla, a na víc už jí duch nestačil, zrazená baletinka, rovněž drcená kolem milostných žalů. Jak pírko je, čím jiný zatížil, zazněly mi hlavou verše, které jsem v podniku právě redigoval, nemoderní verše naivního básníka starého světa, recitovala je tam bombasticky nějaká patetická recitátorka, bez porozumění, jenom hodně nahlas, jak se to v našem novém světě žádalo: Vždy vzchopíš se, byť prvou ranou zmámen. Byly pasé, podobné zdrženlivosti mé černooké slečny --, ale já měl najednou absurdní a neuvěřitelný pocit, že jsem konečně pochopil její divnou podstatu; že přes ty skoro neslušné bikinky, přes růžové nehty jako by žila a mile plácala na přelomu století, kdy nebylo ještě úplně všechno relativní. A vzala slovo patetické deklamátorce -- Jen to, čím ty jsi jiným ublížil -- a přednášela ty obsahem i formou zastaralé verše s hlubokým pochopením, jaké by u všech ostatních, moudrých lidí naší epochy působilo lživě a směšně: na tobě leží jako těžký kámen... Skončila, a mnou --- jakkoli jsem byl naměkko v plamenech lásky -- projelo ničím nepřipravené leknutí, co je s Věrou, a co by bylo, kdyby si skutečně něco udělala; vymrštil jsem se z lavičky a vyrazil tryskem k ulici 19. listopadu. Strašlivý děs mě hnal tichými ulicemi, kde v tu noční hodinu svítilo už jen sem tam žluté světlo za roletou; představa baletinky s chudičkým životopisem, s tou kuriózní erotickou minulostí, která si kolem krku váže smyčku ze šňůry kurevnického župánku. Zahnul jsem za roh, v běhu jsem z kapsy vytáhl klíč, klíč, který mi dala udělat a přinesla mi ho až do redakce, neboť jsem byl líný dojít si pro něj sám, a klíč mě táhl jako magnet, že jsem mu skoro nestačil. Vrazil jsem jej do domovních dveří, a zase v běhu jsem ho vyměnil za druhý, a ten mě vlekl po schodech, do pátého poschodí. Přede dveřmi s vizitkou Věra Kajetánová, členka Baletního divadla, jsem se zastavil a popadal jsem dech. Ta absurdní románová vizitka se proměnila ve výčitku: zoufalý pomníček slávy, symbol splněného úsilí, trvajícího od pátého roku života té venkovské dívky, kdy začala chodit do jakési strašlivé rytmiky v jakési strašlivé díře v jižních Čechách; dojemný výkřik slaboučkého, příliš brzy smrtelného hlásku do obrovské a lhostejné prázdnoty věčnosti. Zachvěl jsem se hrůzou -- za dveřmi panovalo děsivé ticho. Opatrně jsem strčil klíč do zámku a -- bůhvíproč tak tiše -- jsem otevřel.

V předsíňce visel Věřin bledě modrý baloňáček a pod ním stály bílé lodičky. Dveře do pokoje byly pootevřené a pronikalo jimi slabounké světlo.

Vešel jsem po špičkách dovnitř. Po Věře ani památky -- u stěny bíle rozestlaný gauč, přes křesílko přehozené bílé šaty.

Škubla mnou nová, strašná myšlenka a otočil jsem se k pootevřeným dveřím koupelny. Štěrbinu lemoval paprsek světla, ale i tam hrobové ticho. Zatmělo se mi před očima a už jsem viděl Věru, vznášející se jako hodný erotický andělíček v rudých oblacích krve k branám očistce.

Ale když jsem s bušícím srdcem strčil hlavu do dveří, ležela ve vodě modravé koupelovou solí a četla si z nějaké knížky.

Vstoupil jsem do koupelny a zůstal jsem stát nad vanou. Věra ke mně vzhlédla přes okraj knihy a pak zas sklopila oči k písmenkám.

Sedl jsem si na okraj vany. Hladina byla jako zrcadlo, v ní plulo štíhlé dívčí tělo mé baletinky, s kadeřavým chumáčkem v podbřišku, s drobnými ňadry, s boky, které jen docela jemně naznačovaly ženskou pánev.
,,Věro,“ řekl jsem. Srdce mi pořád ještě divoce tlouklo.
Četla dál.
,,Věro, sakra --“
Konečně se na mě znova podívala přes knížku.
,,Co?“
,,Myslel jsem -- měl jsem strach --“
,,Strach?“

,,No ano, strach! Abys neudělala nějakou blbost,“ rozběsnil jsem se. ,,Rozbrečíš se hned jako --“

,,A co jsem měla dělat?“ skočila mi do řeči. ,,Měla jsem se rozesmát? Ne že bys nevypadal směšně, jaks tam klečel před tou ženskou --“ a tady se přestala ovládat. Z pomněnkových očí vytryskly tradiční slzy, knížku odhodila na gumový kobereček vedle vany, otočila se ve vodě a bolestně se rozvzlykala do koupelové esence. Sebral jsem knížku ze země. Metafyzika lásky. Schopenhauer. Z majetku Městské knihovny. Tak tady hledá odpověď na svoje problémy. Položil jsem Věře ruku na mokré rameno. ,,Neplač.“ Zachvěla se. ,,No tak.“

Přestala vzlykat, pak ke mně pootočila hlavu. Uplakané oči vzhlédly prosebně.

,,Kájo --, prosím tě--“ posadila se ve vaně. ,,Kájínku!“

Povytáhl jsem obočí a vzdychl jsem. Chytila mě kolem krku a přitiskla se pevně ústy k mým ústům. Skrze košili jsem ucítil mokré horko.

Hlavou se mi honily myšlenky. Věra ležela vedle, hlavu na mých prsou, oddychovala, ale věděl jsem, že nespí.
Jako kdyby mi četla ty myšlenky, ozvala se smutňoučce:
,,Ty už mě nemáš rád, viď?“
,,Ale mám.“
,,Nemáš. Víš, jak to myslím.“
,,Mám tě rád, jako jsem tě měl rád vždycky.“
Vzdychla, trpce se zasmála.

,,To je právě to. Já tě mám taky ráda, jako jsem tě měla ráda vždycky.“

Mlčel jsem. Díval jsem se na strop, přes který se táhl bělavý pruh měsíčního světla jako ručička nějakých velkých světelných hodin.
,,A tamtu -- máš taky rád jako mě?“
,,Ale ne,“ vzdychl jsem. ,,Tu má rád Vašek.“
,,Tak proč ji pořád doprovázíš ty?“

Bílé šaty na židli svítily, na komodě stála alabastrová soška ženského aktu, ve stínu, jenom hlavička jí bíle zářila, jak na ní spočinula ručička měsíčních hodin.

,,Měl jsem mu pomoct dát je dohromady. Koupit lístky do kina pro všechny tři a pak nepřijít.“

,,Ale proč jsi ji doprovázel ty?“ ,,Nepřišel Vašek.“

,,Tys věděl, že nepřijde?“
,,Ne.“
,,Tak proč jsi tam chodil, kdyžs neměl?“

Ach, lež má krátké nohy. Bílý svit se pomalu sunul sošce po krku.

,,Nojo,“ řekl jsem. ,,Znáš mě, Věro. Nic to u mě neznamená. Ale líbí se mi.“

Věřina hlava sklouzla z mých prsou na polštář a ozval se divný zvuk, snad zavzlyknutí, snad zasyčení zoufalého vzteku lásky.
,,Co můžu dělat, Věro?“ řekl jsem. ,,Jsem takovej.“
Otočila ke mně vlhký obličej.
,,A co můžu dělat já? Já jsem taky taková.“
Bledý, nešťastný obličej s cestičkami slz.
Zase jsme mlčeli.
Řekl jsem:
,,Rozejdeme se.“
Škubla sebou, skoro vykřikla:
,,Ne! To ne, Kájo! Prosím tě! Prosím tě!“
,,Bylo by to lepší.“
,,Nebylo! Ona tě nemá ráda! Já tě mám ráda!“
Máš úplně pravdu, Věruško, ale co je mi to platné, pomyslel jsem si. Co ty víš, a co ty nevíš. Co mi to pomůže, že mě máš ráda ty, když ona mě ráda nemá.
,,Já vím. Ale --“

,,Já tě budu mít ráda pořád! Mlč!“ když jsem ji chtěl přerušit. ,,Ty nemáš tušení, jak dovede mít ženská ráda.“ Ale mám, Věro, chtěl jsem říct. ,,Tys měl jen samý takový --“ děvky, jen to řekni, Věro, a stejně žiješ v dojemné iluzi. I děvka umí člověka mít ráda. Neřekla to. Věra nebyla schopna říkat taková slova... ,,--ale já tě mám opravdu ráda, Kájínku, víš?“

Políbila mě. Úporně ze mě sála jistotu, ale ve mně žádná nebyla. Potom mi položila hlavu na prsa, v nose mě zalechtala vůně jejích vyšamponovaných vlasů, a stejně ve mně nebylo nic. Nic. Jenom trochu lítosti. ,,To tě zas přejde, Kájínku. Já ti to nevyčítám. Já jsem moderní,“ pravila dívka z Trhových Lad, která nerozuměla skutečnému významu jediného nečeského výrazu a v jejíž nepatrné knihovničce stál ohmataný slovník cizích slov. ,,Vidíš, nejsem taková, abych ti dělala scény. Já budu mít trpělivost a tebe to zas přejde.“ ,,Nikdy jsem tě nemiloval, Věro,“ zachraptěl jsem. Prudce mi položila ruku na ústa. ,,Neříkej to! Ale máš mě rád! Že máš? Řekni!“

,,To mám.“ ,,To stačí. Já tě miluju. Můžeš mě třeba bít, jenom když --“

Zase se zarazila. Potom, po chvilce a docela slabě, pravila ta moje moderní taneční umělkyně:

,,-- když mě nenecháš.“

Alabastrový akt už svítil až do pasu. Měsíc jej svlékl z temnoty a bradavky ňader byly jako černé máky. ,,To bych nevydržela. Něco bych si udělala --“

Nešťastný hlásek odezněl do ztracena.

Udělala. Přečteš si Schopenhauera a pak se mě zas pokusíš svést na svoje pěkné mokré tělo, Věruško. Ale já už ti na to nesednu. Ani Viktor Dyk ti nepomůže. Bílá ručička měsíce sjela ke klínu alabastrové sošky. Docela chladně jsem opět přišel k rozumu. Prostoupila mě moudrost doby. Chci-li takhle někdy ležet se slečnou Stříbrnou, musím se na Věru definitivně vykašlat.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .