Poselství jednorožců
Zrádné hory Dragor

také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

Doporučujeme další e-knihy:

Michaela Burdová – Křišťály moci – Zrada temného elfa

Michaela Burdová – Křišťály moci – Hněv Pána ohně

Henry H. Neff – TAJEMSTVÍ GOBELÍNU – Probuzení Astarotha

Henry H. Neff – TAJEMSTVÍ GOBELÍNU – Na pokraji zkázy

Michaela Burdová

Poselství jednorožců – Zrádné hory Dragor – e-kniha

Copyright © Fragment, 2011

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Souboj

Konečně přestalo pršet. Černé mraky se začaly rozestupovat a odkryly tak jasně zářící měsíc. Obloha pomalu nabírala inkoustově modrou až fialovou barvu a měsíční paprsky dopadaly na hladinu jezera Alanta. Všude kolem byla cítit vůně právě napadané vody, která se ale mísila s pachem krve a smrti.

Veragin zasadil svým mečem silnou ránu do meče protivníka. Maxarel mu to ihned hbitě oplatil a pokusil se zaútočit na jeho hlavu. Veragin odvrátil jeho útok máchnutím meče, ale Maxarel jeho obrany využil, a loktem ho udeřil do nechráněného břicha. Veragin couvl a chytil se za bolavé místo. Maxarel se vítězoslavně ušklíbl a vytahovačně si přehodil meč do levé ruky a zase zpátky.

Veragin se k němu rozeběhl s napřaženou zbraní, ale Maxarel po ní rychle sekl tou svou. Přesně to ale Veragin čekal. Přikrčil se k zemi a podsekl útočníkovi nohy. Maxarel se skácel na zem a Veragin se hbitě vymrštil zpátky na nohy. Maxarel na nic nečekal a vzápětí už stál na nohou také. Ale Veragin ho nenechal vydechnout a dvojitým kopem do obličeje ho znovu skolil k zemi.

„Už se vzdáváš?“ ušklíbl se Veragin výsměšně a mezi vesničany to radostně zahlaholilo.

„Jen ti dopřávám menší přestávku. Připadáš mi už unavený,“ opáčil Maxarel.

S lehkostí se postavil a opět vystartoval do útoku. Styl boje obou mužů si byl hodně podobný. Oba bojovali velmi stylově a hbitě. Rány byly přesně mířené a pohyby jakoby dravé.

Chvíli šermovali, ale náhle a nečekaně se Maxarel odpíchl od země, odrazil se od Veraginova těla a udělal ve vzduchu otočku. Veragin odlétl skoro dva metry a těžkým pádem přistál na zádech.

„Tak… a dost…,“ zavrčel si pro sebe a s obtížemi se začal zvedat z vlhkého písku. Prohrábl si dlouhé mokré vlasy, odhodil kožený plášť a rozeběhl se k Maxarelovi, který už se vztyčeným mečem očekával jeho útok.

Veragin se vymrštil do vzduchu nad protivníkovu hlavu, kde vytvořil složité salto, dopadl nohama Maxarelovi za záda a hbitě ho chytil pod krkem. Maxarel ho ale popadl za paži, která svírala jeho krk, a vší silou si ho přehodil přes rameno a udeřil s ním o zem. Veragin zůstal ležet na boku a bolestivě si svíral rameno.

Maxarel se k němu naklonil: „Znám tvé triky, Veragine,“ zašeptal a posměšně si odfrkl.

„Ale vsadím se,“ zachraptěl Veragin „že tenhle neznáš…“ a vzápětí ho kopl do obličeje tak, že mu zlomil nos. Maxarel zařval a odtáhl se, volnou dlaň si přidržoval na krvácejícím obličeji a ve druhé stále svíral meč.

Veragin se postavil a zakroutil bolavým ramenem, ve kterém to ošklivě zapraskalo. Maxarel uchopil svůj zlomený nos do ruky a prudce trhl, čímž si ho s hlasitým křupnutím narovnal. Pak si pomalu setřel krev z obličeje a nespouštěl přitom Veragina z očí.

„Dostal jsi můj vzkaz?“ zeptal se ho po chvíli a ve tváři se mu objevil zlomyslný úšklebek.

„Bohužel ano,“ odpověděl se zlostí v hlase Veragin.

„Chtěl jsem ti jen připomenout, jak báječné byly staré časy,“ nasadil Maxarel svatouškovský výraz. „Byla to docela zábava. A dílko s vesnicí Nina se mi povedlo, nemyslíš?“

„Jsi odporný, Maxareli. Nepřinutíš mě.“

„Nemůžeš se svému osudu vyhýbat donekonečna!“ vyštěkl Maxarel popuzeně. „Musíš ho přijmout, Veragine.“

„Já věřím, že můj osud spočívá v jiném údělu, než si myslíš ty.“

„Dobře víš, že tomu tak není,“ namítl Maxarel.

„Ty jsi mi chtěl určit můj osud, vnutit mi takový, jaký mi nenáleží. Nedal jsi mi možnost výběru. Teď je vše jinak.“

„Za všechno může království, Veragine! Copak to nechápeš?!“ rozkřikl se Maxarel náhle. „Santiel! Walos! Král! A ty teď za ně bojuješ!“

„Bojuji za dobro!“ teď už křičel i Veragin. Ale nakonec znovu ztišil hlas: „Tak by si to přál…“

„Byl to blázen! Jako ty! Věřil v dobro, a jak dopadl?!“

„Mlč! Takhle o něm nemluv!“ zařval Veragin a zuřivě se na něj vrhl.

„Nakonec dopadneš stejně! On také popíral svůj osud!“ pokračoval Maxarel a stěží odrážel jeho rány.

Veragin byl vzteky bez sebe: „Přísahám, že tě zabiju, jestli nezmlkneš!“ vrčel.

Vzápětí proti sobě oba tlačili obrovskou silou své meče tak, že se jejich obličeje ocitly jen pár centimetrů od sebe.

„Co to tam dělají?“ ptal se napjatě Temas. Všichni stáli dost daleko od souboje, takže slyšeli jen slabé hlasy. Nic moc srozumitelného.

„Dohadují se,“ utrousil suše Falien.

„Říkám vám, že Veragin toho čaroděje zná! Vždyť ho oslovil jménem! Zná ho a nic nám neřekl!“

„Nedělejte unáhlené závěry, Faliene. Jistě nám to nějak vysvětlí,“ bránila Veragina Aranis, i když i ona sama cítila, že Falien má podle všeho pravdu.

„To by ale musel nejdříve vyhrát, aby nám to mohl vysvětlit,“ ozvala se Lavril, stojící vedle Temase. „Ten tajemný muž je opravdu dobrý. Jeho styl boje se velmi podobá tomu Veraginovu.“

„Veragin ho porazí. Vím to… on to dokáže…,“ šeptala Aranis s nepřítomným výrazem a nespouštěla přitom ze souboje oči. Eleas si všiml, že se jí třesou ruce, a tak je konejšivě uchopil do svých dlaní.

„Musí zvítězit,“ prohlásil nakonec tvrdě Falien.

„Bitvu už jsme vyhráli, ale jestli ten Maxarel Veragina porazí, půjde si pro vás, princezno. A z nějakého podivného důvodu bude chtít, jak to tak vypadá, i mě. Jen s tím rozdílem, že mě hodlá zabít.“

Vesničané začínali být netrpěliví. Nervozita ze souboje jim nedovolovala radovat se z vítězství. Někteří z nich si to nejspíš ještě ani neuvědomili. Byli unavení, vyčerpaní a promoklí na kost. Někteří i zranění. Mnoho mužů padlo za záchranu svého domova. Ale jejich smrt nebyla zbytečná. Právě naopak.

Veragin od sebe Maxarela odrazil. Ten trochu klopýtl, ale zůstal stát. Opět k Veraginovi přiskočil a udeřil ho rukojetí meče do brady. Veragin mírně zavrávoral, načež se k Maxarelovi vztekle otočil zády a popošel od něj několik stop dozadu. Maxarel poznal, že něco chystá a připravil svůj meč do obrané pozice.

„Tak se ukaž…,“ zašeptal a v očích mu vzplanuly plameny.

Veragin se hrdě napřímil a zatočil svým mečem. Pak se rozeběhl směrem k němu a pár metrů od něho začal kličkovat tak, že si Maxarel nebyl jistý, z jakého úhlu zaútočí. Veragin stočil svůj meč k jeho levému boku, takže se po něm Maxarel hned ohnal, ale Veragin se skulil do kotoulu, čímž se vyhnul jeho útoku, vyskočil mu za zády na nohy a sekl ho do pravého boku. Maxarel vyjekl bolestí a ihned se chytil za krvácející místo. Veragin využil jeho rozrušení a vykopl mu meč z ruky. Maxarel se nestíhal vzpamatovat a Veragin ho svižným kopancem do spánku srazil na zem. Maxarel zůstal ležet a rukama svíral svou bolavou hlavu. Veragin se vítězně napřímil a přiložil mu svůj meč k hrdlu.

Muži propukli v ohlušující jásot a začali odhazovat zakrvácené lopaty, vidle a krumpáče. Bylo definitivně rozhodnuto. Rubínové údolí je zachráněno.

Aranisinou tváří se rozlila radostná úleva. Vše dobře dopadlo.

„Zabij ho, Veragine! Na co čekáš?“ snažila se překřičet radující se dav Lavril.

„Nedokážeš mě zabít, Veragine, dobře to víš…,“ zasyčel Maxarel a v očích se mu přitom zákeřně zablesklo.

Veragin ztěžka a přerývavě oddechoval a probodával Maxarela nenávistným pohledem. Ruka mu cukala a prsty pevně svíraly meč. Chtěl Maxarela zabít. Přál si to udělat. Ale nešlo to.

„Neuděláš to,“ usmíval se Maxarel jízlivě.

„Máme dohodu,“ řekl nakonec Veragin a stáhl meč. „Porazil jsem tě. Teď opustíš Rubínové údolí navždy. A už se nikdy nevrátíš.“

Maxarel se ušklíbl. „Neměj strach, dodržím slovo,“ zasípal a obtížně se zvedl ze země. Mokré černé vlasy měl plné písku, stejně jako plášť. Oklepal se a zvedl svůj meč. Pak pohlédl Veraginovi do očí. „Ale zlepšil ses…“ A otočil se k odchodu.

Veragin pohlédl s úlevou k nebi. Slunce vycházelo a pokrylo celé údolí zlatou a krvavou září. Maxarel se ještě ohlédl a vzápětí ho sluneční záře zcela pohltila.

„Doufám ale, že víš, že se nevidíme naposledy…“ A zmizel.

Veragin zvedl svůj plášť a oklepal z něj písek. Meč zasunul do pochvy a vzhlédl k pevnosti Enbir. Muži se hemžili kolem a snažili se ošetřit raněné. Byli šťastní. Jejich domovy jsou zachráněny. Mohou se do nich zase vrátit.

Aranis se k němu ihned rozeběhla. S radostí mu skočila kolem krku – až ho to překvapilo. S láskou ji objal a cítil, jak mu tělem proudí nová síla.

„Dokázal jsi to…,“ zašeptala, „nikdy jsem neviděla většího bojovníka, nežli jsi ty.“

Veragin se jen vyčerpaně i potěšeně usmál a něžně ji pohladil odřenýma rukama po hebké tváři, zmáčené deštěm.

„Výborně,“ pochválila Veragina Lavril, „patří ti můj obdiv.“

„Bojoval jsi statečně,“ přidal se Eleas a uznale ho popleskal po rameni.

„Díky…,“ hlesl unaveně Veragin.

Pak přišel Henryk ještě s pěti staršími muži, strhanými bojem.

„Jsme vám neskonale vděční, vznešení elfové, královský princi a udatný bojovníku,“ uklonil se Henryk a s ním i ostatních pět mužů.

„Bez vás bychom tuto bitvu nepřežili. Nikdy bychom nevyhráli. Děkujeme!“

„Vítězství patří vám. Vybojovali jste si ho vlastní odvahou a odhodláním,“ řekl Eleas vlídným hlasem.

„A co budete dělat teď?“ zeptal se Temas vesničanů.

„Nejdříve chceme obejmout naše ženy a děti, oplakat padlé a řádně je pohřbít. Potom se vrátíme zpět do svých vesnic.“

„Moji vojáci se postarají o těla kirlopů,“ nabídl se kapitán vojska.

„Spálíme jejich mrtvoly hned po pohřbu padlých vesničanů.“

Falien přikývl. Všichni se rozešli. Aranis šla propustit ženy a děti z Jezerní pevnosti. Veragin si ztěžka sedl a zády se opřel o hradby pevnosti Enbir. Byl vyčerpaný a strašně unavený. Eleas se k němu přidal a společně pozorovali pobřeží pokryté krví a mrtvými těly. Celá ta zkáza se třpytila pod závojem ranních zlatavých paprsků, slunce pomalu stoupalo výš a výš a bledé, ještě šeré nebe se pozvolna projasňovalo.

Falien o něčem diskutoval s kapitánem a vojáci se snažili pomáhat zraněným mužům. Lavril si pročesávala prsty svůj dlouhý ohon promáčených bílých vlasů a snad poprvé se zvesela a nezaujatě bavila s Temasem. Sice se navzájem neustále popichovali, ale veškerá zloba a podrážděnost z Lavriliny strany byly téměř pryč.

Aranis stála na kraji jezera Alanta a několik mužů ji nadšeně pozorovalo. Pomalu roztáhla ruce a zavřela oči. Vnímala hřejivé teplo, které ji celou pohlcovalo; slunce stále stoupalo nad hladinu jezera. Pak se voda začala vlnit a pozvolna rozestupovat, až vytvořila suchou cestu, vedoucí k Jezerní pevnosti.

Ženy pevně držely v náručí své děti, plné strachu z očekávání na konec bitvy. Jednorožec postával uprostřed, a dodával jim alespoň trochu naděje a uklidnění. Jakmile spatřily volnou cestu a elfskou princeznu na jejím konci, ihned radostně vyběhly ven. Když míjely Aranis, s úsměvem jim sdělovala zprávu o vítězství. Nakonec vylétl Donit a radostně začal kroužit po obloze.

Aranis stála u vodní stěny a pozorovala ženy, láskyplně objímající své manžely, mnoho rodin se znovu setkalo a mohlo se vrátit domů. To ji naplňovalo krásným hřejivým pocitem. Ale byly tu i ženy, které se s dětmi musí vrátit domů bez svých mužů. Zoufale oplakávaly mrtvá těla manželů a otců svých dětí ležící na pláži. Radost i smutek. Život i smrt. To vše teď Aranis cítila. Srdce jí divoce bušilo a snažila se vstřebat všechnu bolest, kterou cítila nad odchodem tolika nevinných duší. Smrt ji obklopovala a oslabovala.

Cítila ale i velkou chuť do života lidí kolem. Chuť žít těch, kteří přežili bitvu a mohou se spolu se svými rodinami vrátit domů. Snažila se tento pocit v sobě uchovat a přebít jím bodavé rány od smrti.

Najednou ale jako by všechna ta bolest nad ztrátou nevinných životů ustala. Už necítila závan smrti kolem sebe, nýbrž jen čistotu dobra a hřejivý pocit lásky. Otočila se a před ní, na stezce mezi vodními stěnami, stál jednorožec. Oslnivý a krásný jako vždy. Jediný pohled do jeho laskavých a upřímných očí… a veškerý pocit slabosti a úzkosti byl pryč.

„Celé jezero se díky němu probudilo k životu!“ ozval se náhle veselý hlas.

Aranis se otočila k vodní stěně a překvapeně zamrkala. Spatřila v ní jezerní vílu.

„Dlouhé roky jsme žili všichni v jezeře chmurným a nudným životem,“ pokračovala víla. „Ale když jsme dnes spatřili v naší pevnosti posvátného jednorožce, vše se změnilo. Dokázal probudit radost a štěstí v celé Alantě! Jezerní lid dostal opět chuť do života. Stejně jako další zvířecí obyvatelé jezera. Chceme se bavit a žít naplno jako dřív! A obnovit přátelství s lidmi Rubínového údolí.“

Aranis na vílu užasle zírala a z jejích slov měla velikou radost. Ihned si vzpomněla na Taniu. Tato víla jí ale příliš podobná nebyla. Rybí ocas neměla zdaleka tak pestrý a barevný jako Tania. Šupiny byly šedohnědé barvy a ze spodní strany vyrůstaly dvě malé ploutve. Její tvář byla sice mladá, ale bledá a jakoby vyprahlá. Vlasy byly temně zelené barvy s několika zamotanými chaluhami.

„To je opravdu skvělé, že jste se takhle rozhodli. A prozradíš mi své jméno?“ usmívala se Aranis a víla se zachichotala. Povahou se Tanie velmi podobala.

„Jsem Lilian. A ty? Ty nejsi člověk, co?“

„Blázníš? Ovšem, že není člověk!“ okřikl ji mladík, který se právě objevil vedle ní. Byl to jezerní víl a byl velmi pohledný. Světlé pleti dominovaly husté, fialovočerné vlasy, vznášející se mu ve vodě kolem hlavy. Oči měl velké a vystouplé, uhrančivě smaragdové barvy. Na krku se mu houpal proužek řas, na kterém byla připevněná sytě žlutá mušle. Postavu měl mírně svalnatou a rybí ocas úplně stejný jako Lilian.

„Je to elfka! Copak to nevidíš?“

„Vážně?“ podivila se Lilian, „opravdu jsi elfka?“

„Ano, jmenuji se Aranis. Jsem dcera Aéstis, královny elfů.“

Lilian vytřeštila oči a užasle si přiložila dlaně na ústa.

„No páni,“ vyhrkl víl, „ve škole jsme v dějinách Lilandgarie probírali elfy jako hlavní téma!“

Aranis se usmála. Přišlo jí zajímavé a trochu zábavné, že se o jejím rodu jezerní lidé učí ve školách.

„Já jsem měl vždycky výbornou, elfové mě ohromně zajímali! Zato Lilian dějiny nikdy moc nešly, co, Lili?“ zasmál se víl a šťouchl do dívky loktem. Ta se jen uraženě ušklíbla a hned spustila: „No co. Dějiny mi zkrátka nikdy nelezly do hlavy! Ale zase jsem dobrá na biolomagii. Učivo o zvířatech a magických tvorech světa mě hrozně baví!“

„Ježiš, a koho to má zajímat?“ vyštěkl víl a Lilian ho praštila do prsou. „Jsme tu z jiného důvodu! Máme vám něco vyřídit.“

„O co se jedná? A jak se vůbec jmenuješ?“ zajímala se Aranis.

„Jsem Kal,“ zazubil se víl a Lilian obrátila oči v sloup.

Aranis to celé trochu připomínalo chování Lavril a Temase. Při té myšlence se musela pobaveně usmát.

„Chtěli jsme jen, jestli bys neřekla lidem z údolí, že jim náš lid nabízí zajištění pohřbu pro jejich mrtvé. Tedy, až vykonají své pohřební obřady, můžou poté poslat těla k nám do jezera a my je pohřbíme na našem hřbitově. Jezerní lidé mysleli, že by se to mohlo vám, dvounožcům, docela hodit, abyste své mrtvé nemuseli pálit na hromadě, nebo je odnášet s sebou do vesnic.“

„To je od vás velmi šlechetné! Jsem si jistá, že to lidé Rubínového údolí přijmou s velkou vděčností,“ odpověděla Aranis.

„Tak domluveno,“ zaradoval se Kal a odepnul si z pásku řas kolem krku sytě žlutou zatočenou mušli s vystouplým hrdlem.

„Tuhle mušli ať lidé použijí vždy, když se s námi budou chtít vidět. Stačí do ní fouknout a my se objevíme,“ vysvětlil a podal mušli skrz vodní stěnu Aranis. Ta si ji zkoumavě prohlédla a slíbila, že ji lidem předá.

„Dobře,“ kývl Kal.

„Tak tedy: měj se krásně Aranis, dcero Aéstis. Sbohem!“ zvolal, udělal dvojitý obrat, švihl ocasem a zmizel v hlubinách. Lilian Aranis ještě zamávala a také zmizela.

Elfka si ještě chvíli zamyšleně prohlížela mušli a poté se chystala uzavřít vodní hladinu.

Ale vtom se ozvalo hlasité zaječení: „NÉÉÉ! POČKEJ!“, až sebou Aranis poplašeně škubla. Z Jezerní pevnosti se vyřítil Snížek a zavalitým během k ní spěchal.

„Snížku?“

„Eh, jo, já… jsem asi usnul,“ funěl zadýchaně a rozplácl se Aranis u nohou. Jednorožec si ho zkoumavě prohlížel.

„Máš štěstí, že ses včas vzbudil, právě jsem se chystala vrátit vodu do jejího původního stavu.“

„Jo… já vim…,“ hekal Snížek a snažil se popadnout dech. „No a jak vidim, tak jste těm obludám nakopali zadky, co?“

„Ehm… no ano, dá se to tak říci,“ přitakala Aranis nejistě, neboť uvažovala, zda si Snížkovo zvláštní vyjadřování vyložila správně. „A teď pojď, prosím, stranou.“

„E… co? Jo, jasně!“ pochopil Snížek a uskočil z vytvořené cesty na pláž vedle jednorožce. Aranis spráskla ruce a vodní stěny se roztříštily a slily se dohromady.

Princezna předala jezerní mušli od Kala Henrykovi a vše mu vysvětlila. Probíhaly přípravy na pohřeb a lidé nosili své mrtvé blízké k jezeru, kde se měl konat obřad. Naše skupina ale na pohřeb zůstat nemohla. I přes velkou únavu museli pokračovat dál v cestě do hor Dragor.

„Chápeme, že se už nemůžete déle zdržovat,“ řekl Henryk, držící v náruči svou dcerku, která si zase cumlala palec.

„Jen bych chtěl ještě vyjádřit svůj obrovský dík vám, pane Veragine. Zachránil jste mně a mým přátelům život před kirlopem na hradbách. Nadosmrti vám budu zavázán.“

„Rád jsem vám pomohl.“

„Dobrá. Musíme jet,“ prohlásil Falien a nasedl na Kyma. „Jen si ještě potřebuji promluvit s kapitánem.“

„Vojáci jsou vzadu, u jezera. Připravují mrtvoly kirlopů ke spálení,“ vysvětlil mu Henryk.

„Dobrá. Tak tedy, na shledanou.“

„Nikdy na vás nezapomeneme. Potkat se s elfy a vidět posvátného jednorožce, to je zážitek na celý život,“ usmál se pokorně Henryk a uklonil se.

„Sbohem,“ rozloučila se Aranis a vyhoupla se Adalasovi do sedla.

„Ať vás dobro provází,“ popřál Henrikovi Eleas a všichni vyjeli k horám. Aranis se ještě přesvědčila, jestli je následuje i Donit, a mohlo se vyrazit. Nejdříve se ale zastavili u královských vojáků, kteří na pobřeží tahali kirlopí mrtvoly na hromadu a chystali se je spálit.

„Už odjíždíte, princi?“ zeptal se Faliena kapitán vojska.

„Ano. Vrátíte se na Santiel?“

„Na Santiel se vracet nebudeme, můj pane,“ odpověděl na Falienovu otázku kapitán. Musíme se vydat do vesnic a měst u řeky Lily a bránit náš lid. Kirlopové neustále napadají jednu vesnici za druhou. Několik skupin vojáků se snaží ze všech sil lid chránit a my se k nim, z rozkazu krále, musíme přidat,“ vysvětlil kapitán. „Proto bohužel ani nebudeme moci podat králi zprávu o tom, že jsme vás potkali.“

„Ovšem,“ hlesl nešťastně Falien.

Neutuchající problémy jeho země ho velmi trápily.

„My teď míříme do hor Dragor, spojit se s draky. Jen oni dokáží pomoci Santielu v boji s Takry, kteří k němu společně s armádou nestvůr míří.“

„To je velmi nebezpečný úkol, princi. Kontaktovat draky! Nevíme, co od nich můžeme čekat!“

„Celá naše cesta je jedno velké nebezpečí, kapitáne. Jestli nám draci nepomohou, Santiel se útoku Takrů nedokáže ubránit.“

„Asi máte pravdu, princi,“ přitakal kapitán.

„Válka se k Santielu neodvratně blíží, můj pane. Moc bych si přál bojovat za naše království, ale váš otec nařídil, ochraňovat lid u řeky Lily,“ povzdechl si kapitán.

„Ale i tak je mi velkou ctí bojovat za náš lid a plnit královy rozkazy.“

„Musíme jet. Doufejme, že se nám podaří draky přesvědčit a oni dorazí na Santiel včas,“ uzavřel rozhovor Falien a pokynem hlavy se s kapitánem rozloučil.

Cesta do hor

Cesta se stáčela kolem pobřeží jezera Alanta, okolo pramenu řeky Niry a pak podél řeky Leo. Nakonec z ní uhnuli na sever a zamířili přímo do hor Dragor. Jejich strmé a tmavé stěny se před nimi zlověstně zvedaly za mohutnými zelenými a zalesněnými hřebeny a jejich vrcholky, přehozené sněhovou pokrývkou, se oslnivě třpytily pod slunečním jasem.

Postupně se zvyšující kopce byly porostlé borovicemi a smrky. Krajina přímo volala po dobrodružství a vzduch byl tak čerstvý a svěží jako nikde jinde. Působilo tu ale jakési napětí a nebezpečí jako by se skrývalo za každou skálou, za každým kopcem a zákrutem. Jako kdyby hory nedůvěřivě sledovaly každého nově příchozího a čekaly na vhodný okamžik zaútočit.

Jednorožec poklidně kráčel vedle Adalase a Aranis, která všude kolem cítila plno impulzů energie. Koloběh života tu proudil v každičké rostlině, v každičkém kameni, v každičkém živém tvoru. Vládla zde velká, nepopsatelná skrytá síla. Byla to síla draků. Ohromná síla obklopující celé hory.

„Cítíte to?“ zeptala se Lavril a nasála horský vzduch do plic. „Vládne tu cosi velkého a silného…“

„Ano,“ souhlasila omámeně Aranis. „Síla a moc draků vládnou všude kolem. Jsou cítit z každého kousku země, z každého semínka rostliny, jsou cítit i z té nejmenší živé bytosti, která nás teď pozoruje.“

Veragin se při Aranisiných slovech začal znepokojeně rozhlížet po krajině. Ale nikde nic neviděl, žádná zvířata ani jiné tvory. Také tu cítil vládu jakési podivné síly, ale nedokázal ji tak přesně rozpoznat jako elfové.

„Ještě jsem se neocitla na místě, kde by byl tolik cítit život,“ pokračovala zasněně Aranis. „Ta moc je obrovská. A dává sílu všem obyvatelům hor. Ale zároveň tu panuje i něco jiného. Něco záhadného a temného. Moc dobra tu slábne. Neproudí tu tak volně, jako na jiných místech Lilandgarie. Cítím zde i moc zla, ale ani ta tu nevládne. Síly jsou zde vyrovnané. Tady nestojí nikdo na ničí straně.“

„Hory Dragor oddělují Rubínové údolí od Tmavého lesa,“ začal Falien a ukázal za vrcholky hor.

„Usídlila se zde spousta bytostí z Tmavého lesa. Hory Dragor jsou zrádné stejně jako hvozd přízraků. Musíme se mít na pozoru. Až najdeme draky, budeme muset putovat dál právě přes Tmavý les. Tam na nás bude čekat mnoho nástrah.“

„A jak vlastně chcete draky najít?“ zeptal se Temas, kterému tato otázka dlouho ležela v hlavě.

„No, já… vlastně ani nevím,“ přiznal Falien a znepokojeně pohlédl na Aranis. „Nikdo neví, kde přesně draci v horách žijí.“

„Spoléhám na to, že si nás najdou sami,“ začala vysvětlovat Aranis.

„Draci v zemi Všehovzniku si přísně střeží svá území. Předpokládám a doufám, že draci v Lilandgarii jednají stejně a přijdou zjistit, co pohledáváme v jejich horách.“

„Ta představa se mi vůbec nelíbí,“ zakňučel Snížek, seskočil z Herkula na zem a protáhl si hřbet. „Co když s námi ty přerostlý ještěrky ani nebudou chtít mluvit? To se necháme sežrat?“

„Musíme doufat, že se tak nestane,“ řekla jednoduše Lavril a pokrčila rameny.

„Ale já nechci skončit v žaludku nějaký šupinatý potvory! Jsem ještě mladej, až skončí tohle všechno, chci se jen válet, jíst a zase se válet!“

„Vždyť celý život neděláš nic jiného, Sněhu,“ uchechtl se Veragin a všichni se rozesmáli.

„Myslím, že je čas zastavit na odpočinek a oběd,“ navrhl s úsměvem Eleas.

„Jsme v horách a to jsme chtěli. Teď si můžeme trochu odpočinout. Od bitvy v Rubínovém údolí jsme se ještě nezastavili, a ani nic nejedli.“

„S tím úplně souhlasím!“ ozval se hned Snížek.

Falien také souhlasně přikývl: „Nejdříve ale musíme najít nějaké vhodné místo.“

Před nimi se do kopce táhla rozlehlá zelenající se pláň. Všude dokola je obklopovaly hory a husté neprostupné lesy. Pláň se táhla vysoko do hor a pak se stáčela mezi stromy, které pokrývaly obrovské horské kopce a hřebeny.

„Zastavíme tady,“ rozhodla Lavril a seskočila z koně.

Stáli u velké skály, jež se táhla několik stop podél okraje planiny. Potom následoval hluboký a rozlehlý kaňon, na jehož dně ležela malá louka s horskými květy a nepropustným, temně zeleným hvozdem všude kolem. Ve středu louky pramenila horská bystřina, která se z té výšky jevila pouze jako tenká klikatící se stužka, jejíž hladina odrážela sluneční paprsky jako blyštící se zlato.

Lavril se lehkými pohyby vyšplhala na nedalekou skálu z tmavého pískovcového kamene a rozhlédla se po divočině. Byl to nádherný pohled. Pod sebou viděla hlubokou propast s tmavým lesem. Údolí na jejím dně zakrýval ponurý stín hor, které se nad ní tyčily jako přísní a tajuplní strážci. Jejich tmavohnědé hřebeny obklopovaly nejen kaňon, ale i celou širokou pláň a zalesněné svahy. A za nimi vyčnívaly hory ještě vyšší, se zasněženými vrcholky ztrácejícími se v bělostných oblacích. Stěny stráně byly hodně strmé a dlouhé. Lavril si pomyslela, že kdyby tam dolů spadla, byla by okamžitě mrtvá. Pozorovala hvozd pod sebou, který se z té výšky jevil pouze jako ohromná temná skvrna na pozadí sytě zelené plochy, a zakroucený proužek bystřiny, třpytící se chvíli stříbrem a chvíli zlatem, podle toho, jak na něj dopadal sluneční jas. Nebe bylo jasné, jen s několika línými bílými mraky, jež se neustále převalovaly přes zářící slunce, takže se střídavě rozléval jas a padal stín.

„Vidíš něco zajímavého, sestřičko?“ křikl na Lavril Eleas, zatímco připravoval jídlo.

Ostatní se uvelebili v závětří vedle skály tak, aby na ně její stín nedosáhl a mohli se vyhřívat na slunci. Vanul zde studený nárazový vítr a navíc se začínalo i nepříjemně ochlazovat, přestože občasné sluneční paprsky hřály.

Aranis nechala koně volně spásat horskou trávu, zatímco jednorožec poodběhl a radostně pobíhal po pláni.

„Když se podíváte na kraj svahu, uvidíte pod námi obrovskou propast!“ odpověděla Lavril a vítr jí šlehal do skelně zelených očí. „Hory nás obkličují ze všech stran. Nebudou chtít nás nechat odejít.“

„Ale stejně je to tu překrásné,“ poznamenala zasněně Aranis a nechala se ovívat svěžím větrem. Zavřela oči a dovolila chladným poryvům, aby jí cuchaly havraní vlasy.

„Ta volnost a svoboda… nespoutanost…“

Lavril jediným ladným pohybem seskočila ze skály těsně vedle ní.

„Ano, vládne tu volnost, ale my se staneme vězni. Hory nás nepustí pryč tak snadno. Jestliže nás draci nevyslyší, budeme ztraceni.“

„Vyslyší nás, věř mi.“

„No tak! Pojďte se najíst, ať máte sílu na cestu!“ vybídl elfky Eleas.

Falien hodil Veraginovi kus sušeného masa a jablko. Nabídl i Temasovi, ale ten si raději pochutnal na čerstvé horské trávě. Eleas vytáhl z brašny usušené plátky jablek a jakési podivné oválné ovoce tmavě modré barvy. Rozdal jídlo Lavril a Aranis a s chutí se zakousl do svého dílu.

„Dochází nám maso,“ oznámil znepokojeně Falien poté, co zkontroloval potraviny ve své brašně. „Vody máme ale naštěstí dostatek.“

„I naše zásoby jídla se ztenčují,“ přidal se Eleas. Ale v jeho hlase nebyla znát ani špetka znepokojení. Jako by to jeho ani Aranis s Lavril vůbec nerozrušilo.

„Copak vás netrápí, že vám dochází jídlo?“ podivil se Falien a nechápavě na ně zíral. Veragin vypadal také zaskočeně a čekal na vysvětlení.

„Elfové totiž dokáží vydržet bez jídla dlouhé dny a někdy dokonce i týdny,“ snažila se jim vysvětlit Aranis.

„Elfové mohou žít více jak pět tisíc let. Kdyby jednou v budoucnu nastaly zlé časy a stravy byl nedostatek, je na to naše tělo připravené. Mohli bychom pak elfské zásoby potravin poskytnout těm, kteří by to potřebovali víc než my.“

„No to je… úžasné…,“ žasl překvapeně Falien.

„No, ale s vámi už je to horší,“ navázal Eleas. „Kolik jídla ještě máte?“

„Máme maso tak na pět dnů. Potom si budeme muset obstarat jídlo lovem. Alespoň do té doby, než dorazíme do nějaké vesnice. Tam nám snad nějaké maso prodají,“ uvažoval Falien a ukusoval přitom ze svého kusu šunky.

Veragin si všiml, že Falienova odpověď Aranis trochu znepokojila.

„My nemáme právo zakazovat vám lovit zvěř ve vaší zemi,“ začala rozvážně. „Ale chtěla bych vás požádat, abyste v naší přítomnosti nelovili. Mohli byste se zkusit živit jako my. Alespoň do doby, než dorazíme do Západních vesnic.“

„Byli bychom vám opravdu vděční,“ přidal se k ní Eleas prosebným hlasem. „Tady v horách roste jistě spousta výživných plodů, které vás dostatečně zasytí. Ale k ničemu vás samozřejmě nenutíme. Je to vaše rozhodnutí.“

Falien se zhluboka nadechl a zamyšleně si povzdechl. Veraginovi došlo, jak obtížné je pro lidi vzdát se masa. Ale přitom by bez něj mohli klidně žít. Stejně jako elfové. A žádný nevinný život zvířete by nemusel přijít nazmar. Ale lidé jsou příliš vybíraví a zhýčkaní. Proč se vzdávat chutné stravy, když ji mají tak snadno k dosažení? Kvůli životu obyčejného zvířete? Ano, řekla by Aranis a celý její národ by s ní neoblomně souhlasil. A celý národ elfů není zrovna málo. Nehledě na to, že elfové jsou moudří a vznešení. Vědí dobře, proč vynechávají ve svém jídelníčku maso. Pro ně má každý život stejnou hodnotu. A možná právě to je dělá tolik odlišnými od lidí. Elfové si dokáží vážit každého života, každého kousku země a přírody. Dokážou žít v souladu a rovnováze s okolním světem a nepovyšovat se nad ostatní obyvatele světa. Něco takového lidé nikdy nedovedou.

„Souhlasím,“ řekl Veragin, „a úplně vám rozumím. Já lovit nebudu.“

Aranis se celá rozzářila: „Děkujeme, Veragine.“

„No, já samozřejmě také ne. Když si to přejete,“ vyhrkl ihned Falien, aby nebyl Veraginem zahanben. Princ, a nedokáže vyhovět jednoduchému přání elfské princezny? To nepřicházelo v úvahu.

„Vážíme si toho,“ odvětila upřímně Aranis.

„No, a já s tím také žádný problém nemám,“ ozval se nakonec Temas, který přežvykoval trs trávy. „Klidně se budu cpát touhle trávou od rána do večera! Je výborná!“

„Alespoň nám neubude,“ neodpustila si jízlivou poznámku Lavril.

Po obědě se všichni zase zvedli a chystali se pokračovat v cestě. Falien upevňoval svou brašnu Kymovi na zádech a kontroloval kapsy.

„Škoda, že se nám vlkodlačí sérum rozbilo,“ ozval se najednou posmutněle. „V Tmavém lese by se nám hodilo.“

„Už se stalo. S tím nic nenaděláme,“ zvolala Lavril a zkoušela přitom co nejvíce napnout svůj křišťálem zdobený luk.

Eleas prošel kolem Faliena ke svému koni, který stál vedle Kyma, a položil mu dlaň na rameno: „Nebyla to tvá chyba.“

Aranis stála stranou svých přátel a zasněně pozorovala jednorožce, prohánějícího se po zelené pláni, vypadajícího jako překrásný zářivý anděl: tak nevinný, tak laskavý a bezstarostný… Usmála se a vztáhla ruku k obloze. Donit zakroužil mezi mraky, snesl se k elfce a usadil se jí na paži. Protáhl svá hebká křídla a zadíval se jí do očí. Poslední dobou se neustále někam ztrácel. Vracel se k nim i po dvou a více dnech. Nikdo nevěděl, kam a proč stále odlétá. Ani Aranis ne.

„Proč mě k sobě nepustíš?“ zašeptala si pro sebe a upřeně hleděla sokolovi do jantarových očí. „Co přede mnou skrýváš?“ Pak pohlédla na Veragina, který stál stranou od přátel, připravujících se na cestu, opřený o skálu vedle pasoucího se Herkula. Tmavý stín ho halil do temného roucha, jež jen zlehka prorážely sluneční paprsky.

„Tak leť,“ vybídla Donita, a sokol vzlétl k jasnému nebi. Chvíli ještě pozorovala, jak lehounce proplouvá mezi mraky, a poté se vydala k Veraginovi.

„Ani nevíš, jak si vážím toho, že ses kvůli nám vzdal masa, Veragine,“ promluvila vlídným hlasem, když stanula vedle něho.

„Vždyť je to jen na několik dní,“ pokrčil rameny Veragin. „I když přemýšlím o tom, že se ho vzdám napořád,“ dodal zamyšleně a Aranis se mu udiveně zadívala do očí.

Veragin na ni zasněně pohlédl a spustil: „Hodně jsem se díky tobě změnil, Aranis. Nechtěl jsem si to připustit, ale je to tak. Změnila jsi mě. Změnila jsi můj pohled na svět i postoj k životu.“

Aranis se opřela vedle něj o skálu a stále mu překvapeně hleděla do tajemných, oříškově hnědých očí.

Veragin se k ní naklonil, odhrnul si vlasy z tváře a pokračoval: „Díky tobě si víc vážím života kolem sebe. Vážím si všeho, co mám. A to jsem předtím nedokázal. Díky tobě se poprvé v životě cítím šťastný. Mám konečně pocit, že někam patřím, že vím, kdo jsem…“

Aranis se zatvářila zmateně: „Proč takhle mluvíš? Že jsi poprvé v životě šťastný, že víš, kdo jsi… nic nechápu. Přála bych si ti pomoct, rozumět ti… ale nevím jak. Kdybys mi toho o sobě řekl víc. Cožpak mi po tom všem, co jsme spolu zažili, nevěříš, Veragine?“ smutně si povzdechla a odvrátila pohled stranou.

„Ale ovšem, že ti věřím, Aranis! Nemáš představu, co pro mě znamenáš, jak jsi pro mě důležitá. Jsi moje všechno… A právě proto ti nemohu nic prozradit. Zatím ještě ne,“ snažil se dívce usilovně vysvětlit.

„Nenáviděla bys mě…,“ zašeptal nakonec a utrápeně sklonil hlavu. Avšak Aranis mu položila dlaň na tvář a něžně mu pohlédla do očí: „To se nikdy nestane, Veragine. Vždy tě budu milovat.“

Veragin vzal její dlaň do své a láskyplně se na ni usmál.

Jednorožec přiběhl ke skále k ostatním. Lavril o něčem diskutovala s Falienem a ukazovala přitom rukou směrem k výhružně vyhlížejícímu lesu za nimi, pod svahem. Zatím Eleas seděl na svém statném běloušovi a s ustaraným výrazem pozoroval Aranis a Veragina.

S Lavril a Aranis spolu vyrůstali, Aranis pro něho byla jako druhá sestra. A s Veraginem se za dobu, co putují do Etelwenu, velmi sblížil. Trápilo ho vidět oba, jak trpí kvůli lásce.

„Asi mi tady něco uniklo, že?“ ozval se za Eleasovými zády Temasův hlas. Eleas se na něj otočil a Temas si stoupl vedle něho.

„Nevím, zda se nemýlím, ale už delší dobu pozoruji mezi princeznou a Veraginem jisté milostné napětí…“

„Ne, nemýlíš se,“ odpověděl mu s klidem Eleas a znovu se zadíval směrem k Aranis a Veraginovi.

„Zamilovali se do sebe už na začátku naší cesty. My s Lavril jsme si toho brzy všimli. Jen princ Falien zůstává stále slepý. Nebo spíš raději chce být slepý.“

„On je v tom snad nějaký problém?“ nechápal Temas.

„Elfské zákony nepovolují milostný vztah elfa a člověka,“ vysvětloval trochu sklesle Eleas. „Tento zákon je velmi starý. Prastarý. Pochází ještě z doby, kdy tato země nenesla žádné jméno a dobro v ní neexistovalo. Tehdy nikoho ani nenapadlo, že by mohla vzplanout láska mezi elfem a člověkem. A tento zákon byl brán skoro jako samozřejmost.

Až po založení Lilandgarie a objevení prvních lidí začali elfové brát tento zákon na vědomí jako opravdový a platný.“

„To je tedy pěkně hloupý zákon,“ utrousil hořce Temas.

„To tedy je. A upřímně doufám, že bude brzy změněn,“ souhlasil Eleas. „Lásce se nedá poručit. Kdybychom si mohli vybírat, do koho se zamilujeme, byl by život až příliš snadný a láska by se pomalu začala měnit na prázdnotu, postrádající napětí, vzrušení a všechny emoce. Nakonec by láska zanikla úplně. A co bychom byli bez lásky? Nic. Stali bychom se bytostmi temnými a zlými… Proč? Protože jen zlo nezná lásku. A teď nemyslím jen lásku mezi ženou a mužem, ale i lásku k rodině, přátelům, vlasti, lásku k zemi, dobru, k různým věcem nebo zálibám. Zlo neví, co je to milovat. A právě proto dokáže tak snadno ničit a brát životy. Protože mu na ničem a nikom nezáleží. Nezná totiž lásku…

To láska je hlavní základ dobra. Bez lásky by dobro nemohlo existovat. Tak nač ji tedy zakazovat?

Jak říkám, tento elfský zákon, zakazující elfům milostný vztah s každým, kdo není našeho rodu, je velmi starý. A nebyl myšlen zle. Elfové při jeho založení neměli ponětí, že by se někdy s lidmi mohli setkat. Proto se tento zákon musí zrušit. Bylo by od elfů pošetilé zakazovat lásku. Ale i přesto Aranis a Veragin nemohou být spolu. Aranisin osud je dávno určen. Poslat zlo zpět do stínů, zachránit tím zemi dobra a vrátit se zpět do země Všehovzniku, kde se ujme vlády nad naším lidem. A tím se samozřejmě navždy odloučí od Veragina.“

„Já si myslím, že nikdo předem nezná svůj osud, ani elfové ne. A kdo ví, kam směřuje princeznin osud. Nakonec – stát se může naprosto cokoliv,“ usmál se Temas a nechal Elease o samotě přemýšlet nad slovy, která právě pronesl.

„Takže, kudy pojedeme?“ zeptala se Lavril Faliena, když se oba rozhlíželi po hřebenech před sebou. Falien chvíli jen tak zamyšleně hleděl do hor a pak vytáhl z brašny už dost pomačkanou mapu celé Lilandgarie. Roztáhl ji před sebou, načež se kolem něho všichni shlukli.

„Ehrm,“ odkašlal si nervózně a se zmateným výrazem se do mapy zahleděl.

„No, abych pravdu řekl, nejsem si jistý. Všechny hory v Lilandgarii jsou takřka neprobádané. Sněžné hory jsou příliš strmé, tajemné a nebezpečné. A téměř celý rok jsou pod sněhem. Měsíční hory zase patří trpaslíkům, alespoň se to říká. A hory Dragor jsou sídlem draků. Tvorů, u nichž si člověk nikdy nemůže být ničím jistý. Nikdo neví, na jaké straně stojí. Nevíme o nich vlastně skoro nic. S lidmi nikdy nekomunikovali a jediný člověk, jenž s nimi dokázal promluvit, byl První král, král Eoglin.“ Odmlčel se.

„Takže si teď nejsem jistý, kudy dál.“

„No to snad ne!“ zavrtěla Lavril podrážděně hlavou.

„Draci nejspíš jenom nevědí, komu mohou důvěřovat. Nikdy váš lid nenapadli a ani se teď nepřidali ke zlu, když měli šanci, ne? Kdybyste se jen trochu odvážili a promluvili si s nimi, jistě by se přidali na stranu dobra a poznali by, že vám mohou důvěřovat. A my bychom tady teď nemuseli bádat nad tím, jakou cestou se vydat!“

„Bohužel Faliene, musím s Lavril souhlasit,“ ozval se Eleas.

„Lidé zkrátka nejsou jako elfové!“ bránil se rozhořčeně Falien. „My nejsme tak pošetilí, abychom se pustili do řeči s životu nebezpečnými tvory, o kterých nevíme, jestli by nás vůbec poslouchali a spíš nás rovnou nesežrali!“

„Vy lidé máte jeden velký problém,“ nedala se Lavril. „Ve všem neznámém kolem sebe vidíte hrozbu a nejraději byste se jí co nejrychleji zbavili, nebo ji alespoň co nejméně dráždili, než abyste nejprve zjistili, zda se opravdu o hrozbu jedná. Nakonec ale přijdete na to, že tou největší hrozbou a zkázou pro svět jste vy sami.“

„Co tím chceš říct?!“ vyjel na ni Falien výhružným tónem.

„No tak, přestaňte už,“ snažila se zadržet počínající roztržku Aranis.

Ale bylo už pozdě. Lavril byla zvyklá říkat vždy to, co si myslí, a někdy dokázala být i krutě upřímná. I když se snažila jednat klidně, snadno se urazila, ale většinou ji to zase brzy pustilo. Jednala zkrátka tak, jak uznala za vhodné. A svým emocím dávala volný průchod, i když je pravda, že většinou se dokázala udržet nad věcí.

Elfové nepřijímají prohry ani porážky. Jsou příliš hrdí na to, aby dovolili zvítězit někomu jinému. Ale když už přece jen prohrají, dokážou svou prohru přijmout se vznešeným klidem.

„Chci jen říct,“ pokračovala Lavril a snažila se o klidný hlas, ale její pohled Faliena přímo propaloval skrz na skrz, „že díky své mocichtivosti a zahleděnosti sami do sebe se lidé nakonec sami zahubí a svět kolem sebe zahubí také. Vy totiž dokážete jen ničit a brát. Ale nikdy tvořit a dávat. Příroda kvůli vám trpí čím dál víc a jednoho dne se vám pomstí. A ta pomsta bude strašlivá. Lidé se totiž od elfů ničemu nenaučili tak, jak jsme doufali, když jsme nechávali Lilandgarii ve vašich rukou.“

Na tohle už Falien odpovědět nedokázal. V hloubi duše věděl, že má Lavril pravdu. Tolik si přál, aby to mohl změnit. Aby země v jeho rukou jen vzkvétala. Tak, jako tomu bylo za přítomnosti elfů a Prvního krále. Ale dobře věděl, že lidé myslí jen sami na sebe. A že budou přírodu stále více využívat ve svůj vlastní prospěch a časem zapomenou na její blaho.

„Prosím, nemá žádný smysl dohadovat se,“ snažila se je uklidnit Aranis.

„Ale Lavril má pravdu,“ přiznal nakonec Falien sklesle, „lidé jsou takoví.“

„Ano,“ připustila Aranis, „ale nikdy není pozdě na změnu.“

„Nechci se hádat, Faliene. A ani jsem nechtěla, aby to vše, co jsem řekla, jako hádka vyznělo,“ řekla nakonec smířlivým hlasem Lavril.

„Já vím. Odpusť, co jsem ti řekl.“

„A ty odpusť mně.“

Falien přikývl a Lavril se usmála.

„Elfové jsou zkrátka zvyklí říkat to, co si myslí. I když je to někdy krutá pravda,“ vložil se do debaty smířlivě Eleas. „Takže – kudy povede naše cesta dál?“

„Myslím, že bychom měli jet stále rovně. Tahle plošina by nás měla zavést mezi hory před námi a tam se uvidí, kudy dál,“ zauvažoval Falien.

Široká a rozlehlá pláň je vedla stále výš do hor. Hluboký příkop pod nimi se začínal ukrývat za vysokými stromy pokrývajícími obrovské kopce a dosahujícími až na dno propasti. Vlevo od poutníků se planina táhla daleko, až k zarostlým lesům. Před nimi se pozvolna začínala rýsovat plošina, jejíž svah vedl do krajiny, obklopené tajemnými skalami a velmi vysokými hřebeny, které postupně přecházely v hory. Teď už opravdu nebylo úniku. Hory byly všude… Na všech stranách, kamkoli se podívali.

„Je to tu jako v nějaké nepropustné pasti, do které se neodvratně blížíme,“ poznamenal nepřítomně Veragin, rozhlížející se po divočině.

Aranis vzhlédla k bílé obloze, kde kroužil krásný sokol: „Však my se z této pasti dostaneme. Když bude třeba, Donit nám cestu ukáže.“

Falien také pohlédl k nebi, ale sluneční jas ho oslepil. Odvrátil oči a pohlédl vedle sebe na své přátele na koních.

„Zkrátka a jednoduše: cesta přes hory bude náročná. A musíme se mít na pozoru, bude jistě i nebezpečná. A navíc, čím výš půjdeme, tím větší zima na nás čeká.“

„Ovšem,“ přikývl Eleas.

„A teď bychom snad už mohli konečně probrat to, co jsem chtěl už na začátku,“ začal Falien vážně a pohlédl s tvrdým výrazem na Veragina.

„Jak nám vysvětlíš, že znáš jméno toho čaroděje, nebo co je zač, a nic jsi nám neřekl?“

„Tak to by mě také zajímalo,“ přidala se k Falienovi Lavril.

„Tak víš, co je zač, Veragine, nebo ne?“

Snížek hlasitě polkl a vytřeštil oči.

„Nevím, co je zač,“ snažil se vysvětlit Veragin, a i když vypadal naprosto klidně, Falienova otázka ho zaskočila. „Jen jsem ho už jednou potkal. Bojovali jsme spolu. To je vše. Nevím, kdo to je.“

„Ale proč jsi nám to neřekl?“ nechápala Aranis.

„Nevím… nepřipadalo mi to tak důležité.“

„Cože?!“ vyjekl ostře Falien. „Tak tobě to nepřišlo důležité? Vždyť jsme se o tom všichni dohadovali! Spekulovali jsme už několikrát nad tím, co může být ten muž zač! A ty jsi mlčel!“

„Stejně bych vám tím nepomohl, vždyť o něm nic nevím! Znám jen jeho jméno. A navíc jsem věděl, že bys mě začal ihned obviňovat bůhví z čeho, kdybych vám o tom řekl.“

„To je směšné!“ bránil se Falien, přičemž probodával Veragina zlostným pohledem.

Ten mu pohled oplácel.

„No, na jednu stranu se Veraginovi nedivím,“ podotkla s úšklebkem Lavril.

„To snad nemyslíš vážně?“ žasl vyjeveně a zároveň vztekle Falien. Lavril jen rozhodila rukama.

„Při každé příležitosti ho z něčeho obviňuješ.“

„No tak to by už stačilo,“ vložil se do nastalé situace rázně Eleas. „Veragin nám vysvětlil, odkud zná jméno toho muže. Však nám ten Maxarel nakonec sám řekne, co je ve skutečnosti zač.“

Falien svraštěl čelo a vyvalil na Elease oči: „Snad mu tu historku nevěříte?!“

Eleas na něj však pouze upřel chladný pohled a odvrátil oči směrem k horám s jasným úmyslem víc se o této záležitosti nedohadovat. Falien se udiveně podíval na Aranis, očekávaje od ní nějakou odpověď. Elfka na něj ale také jen letmo pohlédla s ustaraným výrazem, pak přejela očima na Veragina a nakonec se přidala mlčky k Eleasovi. Falien se zatvářil víc než dotčeně a nasupeně zaměřil svou pozornost na cestu před sebe.

Lavril se naklonila k Temasovi: „Někdy je lepší nemluvit, což my elfové děláme velmi rádi. Sdílet s někým ticho a dokázat si společně vychutnat ten klid, je opravdu krásné a uvolňující.“

„A taky dost těžké,“ usmál se Temas. „Alespoň my kentaurové máme většinou neustálou potřebu mluvit. Říkat cokoli, jen aby konverzace s tím druhým nezanikla v tichu.“

„A přitom ticho je někdy krásnější než spousta slov a i mlčky se dá tomu druhému spousta věcí sdělit.“

„Elfové jsou zkrátka úžasná a obdivuhodná rasa…,“ hlesl zasněně Temas a Lavril se v sedle hrdě napřímila. Od okamžiku, kdy ji Temas pomohl proti kirlopům v bitvě o Rubínové údolí, se k němu začala chovat přívětivěji. Všimla si, že je vlastně docela milý i zábavný, a rozhodla se dát mu šanci. Pak ji ale Temas chytil za předloktí a zašeptal: „Počkej! Zpomal trochu, potřebuji, abys mi něco vysvětlila.“

Lavril nadzvedla levé obočí a trochu svou klisnu přibrzdila, takže se s Temasem ocitli na konci skupiny, dost pozadu.

„Doufal jsem, že bys mi snad mohla objasnit, co se to děje mezi Veraginem a princem Falienem. Zdá se mi totiž, že mezi nimi panuje jakési napětí.“

Lavril si povzdechla: „Ano, Veragin se k nám totiž přidal už na začátku naší cesty a měl všechny informace, které měly zůstat v naprosté tajnosti. Teď už samozřejmě celá země ví, oč se tu jedná a proč elfové připluli po tisíciletích zpět do Lilandgarie. Ale na začátku o všem věděl jen král Leodhen a naše královna Aéstis s Nejvyššími elfy z jejích Řad. A samozřejmě princezna Aranis a já s Eleasem, jako její osobní stráž, a také princ Falien.

A Veragin nám řekl, že se vše o úniku Valgara a osvobození Golroga doslechl od dvou diskutujících kirlopů. Ale Falien mu to nevěří… Vlastně mu nevěří nic. Veragin nám o sobě totiž skoro nic neprozradil. Jen to, že je poutník a chce nám pomoci. Ale sám jsi viděl, jakým stylem bojuje a co všechno dokáže. To se sám od sebe jen tak naučit nemohl. A je příliš mladý na to, aby toho procestoval tolik a přitom se stihl tohle všechno naučit. Ne, musel se cvičit už odmalička.“

„Hm… A ty… vy ostatní mu důvěřujete?“

Lavril se na chvíli zamyslela. Zvažovala, jak nejlépe by mu vše vysvětlila.

„Víš, já neříkám, že věřím tomu, že se o všem, co se teď děje, doslechl od kirlopů, ale věřím mu jako člověku.“

Temas na ni hleděl trochu nechápavě, čehož si Lavril hned všimla: „Podívej, já nejsem moc dobrý řečník, ani myslitel a moudrá slova ke mně nikdy nepatřila. Jsem bojovnice a princeznina stráž. A vždycky jí budu.

Moji rodiče zasedají v Řadách královny. Otec má Vznešenou krev, ale matka ne, musela se na tak důležité místo vypracovat. Podstoupila složitý a dlouhý výcvik a stala se elfskou bojovnicí a poté strážkyní samotné královny. Až tehdy se mohla začít ucházet o členství v Řadách královny, mezi Nejvyššími elfy se Vznešenou krví.

Já s Eleasem jsme už jako děti podstoupili výcvik, abychom se mohli stát elfskou stráží. Nakonec jsme se propracovali až tak daleko, že sloužíme jako stráž princezně, se kterou jsme vyrůstali. Protože náš lid mezi sebou nedělá rozdíly. Každý má právo stát se členem Královniných řad, ale nejdříve musí získat potřebné zkušenosti a schopnosti, protože tito elfové rozhodují o záležitostech celého světa a jejich rozhodnutí nesmí být nikdy chybná a něčím zaujatá. A na to je potřeba silného vnitřního ducha. Elfové se Vznešenou krví žádný výcvik podstupovat nemusí, protože se už narodili s darem vnitřní vznešenosti, neomylnosti, moudrosti a se spoustou dalších důležitých vlastností.

Mezi elfy neexistuje zášť, závist ani vzájemné násilí nebo dokonce vraždy. Proto mohou vyrůstat děti Vznešených elfů s dětmi elfů obyčejných. A tak jsme s Eleasem vyrůstali společně s princeznou,“ usmála se Lavril.

„Já i Eleas jsme ale zdědili Vznešenou krev pouze po otci. Proto se musíme do Řad Nejvyšších elfů dopracovat. Matka i otec na nás naléhají. A Eleas to má také v plánu, hned jak se vrátíme zpět do země Všehovzniku. Tedy jestli se vrátíme… Ale já se do Řad Nejvyšších elfů dostat nechci. A myslím si, že bych na to ani neměla. Nedokážu zkrátka myslet jako oni… Jako můj bratr. Jsem strážkyně a také jí chci zůstat.“

„Váš svět je neuvěřitelný… Je tak… tak… nevím, jak bych to řekl. Prostě mi přijde takový čistý, neposkvrněný,“ vzdychl Temas.

„Ano, ale to jsem úplně odbočila od tématu,“ zasmála se Lavril a uvědomila si, že s Temasem se moc hezky povídá a že je s ním zábava. Elfové se moc neumějí bavit… Musí řešit spoustu záležitostí světa a na zábavu se tak nějak zapomnělo. Raději stráví celý den v tichosti a samotě třeba v lese nebo na voňavé louce, než vyprávěním vtipů, hojnými hostinami a tanci. A také jim to tak vyhovuje.

„Chtěla jsem jen říct, že Veragin nám už nespočetněkrát dokázal, na čí straně stojí. Ať jeho život, minulost skrývá cokoli, já věřím, že nás nezklame. A Eleas s Aranis mu věří také.“

„I já mu věřím. Je pravda, že je sice takový záhadný a moc toho nenamluví, ale myslím, že je to čestný muž,“ prohlásil přesvědčeně Temas.

„Ano… A podle mě mu v hloubi srdce věří i Falien. Je jen příliš nedůvěřivý a ostražitý. Ale ve skrytu duše se mají ti dva rádi.“

Nová posila

Slunce vycházelo a zalilo celé Nekonečné moře zlatavou září. Drobné vlnky se lehce pohupovaly v jasném slunečním svitu a zpěněná voda omývala Východní pobřeží. Větve a listy stromů se lehce třepetaly v ranním svěžím vánku a zelenající se tráva se rozverně ohýbala, přičemž se na ní kapičky rosy třpytily jako perličky. Byl to nádherný pohled.

Král Leodhen pozoroval tu nádheru zasněným pohledem. Stál na pobřeží v honosném královském brnění ze zlatem vykládané oceli. Tevlop postával hned vedle něho v dlouhém šedém plášti s tmavě modrým lemováním. Po králově levici stál kentaur Zektor s hrdým a napjatým výrazem a za nimi bylo seřazeno deset králových stráží. Den připlutí elfů nastal.

„Konečně…,“ zašeptal král zastřeným hlasem. „Po třech tisících let se k nám znovu vracejí… Stvořitelé Lilandgarie…“

„Přiznám se králi,“ začal rozrušeně Zektor „jsem z toho tak trošku nervózní.“

Král se usmál a Tevlop si začal mnout ruce.

„I já začínám být nějak neklidný. Celé elfské vojsko, můj pane… Připlují, aby společně s námi bojovali a umírali. Spolu se vznešeným lidem budeme bojovat za dobro světa.“

„Věřím, že s elfy po boku budeme mít značnou výhodu,“ prohlásil král s jistotou v hlase.

„Ale ani to nám nepomůže proti Takrům, pane,“ vydechl pochmurně Tevlop. Král na něj jen znepokojeně pohlédl a povzdechl si. Zektor se zamračil a zkřížil ruce na prsou.

„Podívejte!“ zvolal náhle Leodhen nadšeně a ukázal směrem k moři, které se stále ocitalo pod závojem zlatavých ranních paprsků. Zektor i Tevlop se nedočkavě zahleděli na mořskou hladinu. Mezi ranní třpytivou mlhou se začaly rýsovat tvary obrovských lodí.

Královi se na tváři vytvořil široký úsměv. Se zatajeným dechem pozoroval připlouvající elfské loďstvo.

Z mlhy postupně vystoupilo přes čtyřicet lodí. A byly to opravdu nádherné lodě, král ještě nikdy takové neviděl. Celé byly postaveny z bílého a azurově modrého křišťálu a na trupu měly vyryté a smaragdy vykládané složité květy a listy, které se navzájem proplétaly. Třpytily se pod zlatým slunečním svitem a jejich záře a vznešenost oslňovaly všechny oči na pobřeží. Jak se pozvolna přibližovaly, král dokázal rozpoznat složité detaily, jimiž elfové všechno tak rádi zdobili. Na přídi byla vytesaná křišťálová hlava jednorožce, jehož roh a oči byly také ze smaragdu. Zábradlí kolem lodi mělo oblý tvar, tvořící různé ladné smyčky, kličky a zákruty. Místy z něj vyčnívalo několik navzájem propojených smaragdových stonků s lístky. Uprostřed paluby se tyčily obrovské stožáry, na kterých byly připevněny stříbrné hedvábné plachty se spoustou elfských znaků a písmen.

Lodě proplouvaly vlnami s jakousi nespoutaností a lehkostí. Do napnutých plachet bubnoval vítr a celé loďstvo se pod dopadem slunečních paprsků překrásně blyštělo a zářilo. Byl to nádherný a vznešený pohled. Elegantní lodě s ladnými tvary zakotvily téměř sto metrů od pláže a z palub se začaly spouštět křišťálové čluny. Skupinky pohybujících se postaviček postupně nasedaly do dlouhých loděk, které se pomalu rozjížděly ke břehu. Pluly samy, bez pomoci pádel, jako by je poháněl vítr nebo nějaké kouzlo…

„Ach můj králi! Tento pohled stojí za všechny krásy království!“ žasl Zektor se zrakem přikovaným k elfským lodím. Leodhen jen souhlasně přikyvoval a obdivně sledoval elfy, vysedající z lodí. Tevlop se vedle něho celý třásl úžasem a nervozitou. Mezi vojáky za královými zády byly slyšet obdivné povzdechy.

Elfské vojsko – pět tisíc elfů – se postupně seřadilo podél pobřeží. Elfové byli oblečení do inkoustově modrých tunik se stříbrnými výšivkami, zakrytými stříbrným brněním. Jejich hlavy halily tmavě modré kápě se stříbřitými odlesky a přes ramena a záda měli přehozené pláště stejné barvy. Na rukou měli blýskavé chrániče, pokrývající celé ruce i prsty. Každý z nich měl kolem pasu přepásán velký stříbrný opasek s dvěma meči a přes záda přehozený ladný luk z bílého dřeva a toulec se šípy.

Král si ohromeně prohlížel elfskou armádu a pozoroval světlé tváře a jasné oči zářící zpod kápí. Náhle se elfské vojsko jedním prudkým pohybem rozestoupilo a utvořilo tak průchod k jedné z elegantních loděk. Jeden z elfů zatroubil na zatočený roh, ze kterého se ozval krásný, jemný, vysoký tón. Král překvapeně čekal, co se bude dít dál. Z lodi vystoupili dva elfové a hrdým, vznešeným krokem vykročili k němu.

Oba byli zahalení do sametově hedvábných, jasně bílých plášťů, zdobených stříbřitým písmem. Přes obličeje měli přehozené kápě.

Přistoupili ke králi a sklonili hlavy. Pak si stáhli kápě a zpříma pohlédli králi do očí. Ten se také uklonil.

Stál před ním vysoký a štíhlý elf s ušlechtilými rysy a zešikmenýma, skelně zelenýma očima. Jeho pohled byl tvrdý a vyrovnaný. Dlouhé černé vlasy měl vzadu svázané nad ušima a zbytek hřívy mu splýval přes ramena. Vedle něho stála krásná elfka s uhrančivýma, tyrkysovýma očima. Její upřímná a moudrá tvář krále ihned okouzlila. Bělostříbrné vlasy měla nad špičatýma ušima sepnuté smaragdovou sponou ve tvaru listu a dva prameny jí vlály kolem uší.

Tevlopovi se rozzářily oči obdivem a společně se Zektorem se uklonili.

„Vítejte… Vítejte v Lilandgarii, v Leondském království! Vítejte, Stvořitelé světa!“ přivítal s nadšením elfy král. Elfka se laskavě usmála a promluvila zkušeným a moudrým hlasem, lehkým a zpěvným, jenž všechny okamžitě očaroval:

„Děkujeme, králi Leodhene, králi celé Lilandgarie. Jsme Nejvyšší elfové z Řad královny Aéstis, vládkyně elfů, a přicházíme pomoci království v boji proti zlu. Přicházíme bojovat za dobro světa.“

Poté se ujal slova elf: „Jsem Adrim a to je má choť Eliven. Patříme k nejmocnějším z Nejvyšších elfů a společně s našimi mudrci nahlížíme do Anlidi-lira – Studánky obrazů.“

Král pochopil, že nahlížet do Anlidi-lira a vidět tak, co se děje v okolním světě, musí být opravdu velká pocta. Stál tedy zřejmě před jedněmi z nejvýznamnějších elfů.

„Ani nevíte, jaká pocta je to pro mě a celé mé království. Toto,“ a ukázal na kentaura vedle sebe, „je Zektor, vůdce kentaurského vojska, a tady je můj nejmoudřejší rádce Tevlop.“

Elfové mírně pokynuli hlavami na pozdrav a král pokračoval: „A teď prosím přijměte pohostinství Santielu, sídla Prvního krále.“

Adrim se usmál, avšak jeho oči zůstávaly ledové a klidné.

„Ano, už jsme nedočkaví spatřit Modrou, zářivou hvězdu. Viděli jsme sice nespočetněkrát obraz Santielu v Anlidi-lira, ale žádný obraz se nemůže rovnat skutečnosti. Jsem zvědav, jaká síla proudí v Santielu a jaký osud je s ním spojen.“

Poté si nasadil znovu kápi a jeho žena ho následovala. Král měl pocit, jako by mluvil s někým na úplně jiné úrovni myšlení. Připadal si po boku těchto elfů tak malý a bezvýznamný, až ho to děsilo. Tito elfové si opravdu zaslouží nazývat se vznešeným lidem.

Santiel působil velmi majestátně. Překrásně zářil všemi odstíny modrého křišťálu jako záplava těch nejjasnějších hvězd. Tři věže se tyčily do výšky a dohlížely na své ohromné silné hradby i velké město Walos, které Santiel z půlky obklopovalo.

Obrovská elfská armáda procházela městem s králem, Adrimem, Eliven, Zektorem a Tevlopem v čele. Za nimi pochodovala hrstka královských strážných. Ve Walosu vládla napjatá atmosféra plná strachu a zoufalství. Mezi domky se procházelo jen pár lidí a to jen proto, aby si došli nakoupit jídlo a pití. Příliš obchodníků tu také nezůstalo. Když lidé spatřili ohromnou elfskou armádu, zastavovali se s udivenými obličeji a vytřeštěnýma očima. Někteří začali jásat a volat své rodiny ven z domů. Za chvíli se skoro všechen lid z Walosu shromáždil v ulicích před domy a s úžasem pozoroval příchod těch, kteří se už začali stávat pouhou legendou.

Ti, kteří stvořili Lilandgarii a přivedli do ní dobro, se teď vracejí, aby za dobro bojovali a aby svět, kterému dali život, nezanikl v temnotě.

Elfské vojsko se shromáždilo na rozlehlém nádvoří, kde se ho ujali královští vojáci a kapitáni. Leodhen vydal rozkazy: pohostit celou elfskou armádu a zajistit všem tu nejlepší péči. Nejvyšší elfové zamířili společně s králem, Tevlopem a Zektorem do obrovské dvorní síně v prvním patře věže Eleanor. Král se usadil do trůnu, zdobeného tyrkysovým kamenem a rubíny. Zektor si stoupl vedle něho stejně jako Tevlop, který z elfů nespouštěl oči. Adrim i Eliven se odmítli posadit a raději zůstali stát tak, aby králi dobře viděli do očí. Chvíli bylo ticho.

Pak promluvila Eliven. Hovořila pomalu, ale plynule. Jako by každé slovo pečlivě vybírala a zvažovala jeho sílu:

„Překrásná a honosná stavba. Santiel je skutečně ohromující. Proudí tu síla mocných a dávných králů. Je sídlem Eoglinova královského rodu. Jeho základy jsou skálopevné. Stojí tu už po spoustu let a stát tu chce nadále. Jeho energie a aura jsou výjimečné. Santiel tu přetrvá ještě po mnoho věků tohoto světa.“

Král na ni hleděl s údivem a obdivem.

Zalapal po dechu a zamrkal: „Takže chcete říct, že Valgarova armáda Santiel nedobude? To chcete říct? Znamená to tedy, že zlo nevyhraje?“

Elfka se usmála a vlídně na krále pohlédla: „Ne, králi Leodhene. Santiel bude součástí světa dalších mnoho let. Stále bude stát na tomto místě v plné své kráse a síle. Ale neříkám, že bude i nadále sídlem králů. Ani že dobro zvítězí. Santiel tu přetrvá, ať už pod vládou dobra, nebo zla. To jsem mínila svými slovy.“

Leodhen se sklesle zabořil do svého trůnu. Naděje, která v něm najednou zčista jasna zahořela, rázem zase uhasla.

Eliven si vyměnila s Adrimem chápavý pohled a Adrim se ujal slova. Jeho ledový a vyrovnaný hlas se rozléhal po celé místnosti: „Králi Leodhene, byli jsme informováni o patnácti tisících kirlopů a noxogů. V doprovodu Takrů. Je to tak?“

„Ano. Bohužel ano,“ přikývl rychle král.

„Takrové nám dělají největší starosti. Jde jich k nám rovných dvacet. Dvacet ohromných kamenných ještěrů s jediným účelem – zničit Santiel.“

„Možná se objeví protivník se silou, která se Takrům více než vyrovná,“ pronesl Adrim tajuplným tónem. Král svraštil obočí a našpulil rty. Jeho obličej vypadal nechápavě a překvapeně. Nadechl se a chystal se něco říct, ale neřekl.

Nakonec se konečně zeptal: „Jak to myslíte?“

Vrhl letmý pohled na Tevlopa, který se tvářil stejně zaskočeně.

Adrim odpověděl na královu otázku zcela nevzrušeně.

„Často teď zříme v Anlidi-lira pouť naší princezny. Pozorujeme její cestu. Anlidi-lira však ukazuje jen krátké mlhavé záblesky. Beze slov,“ Adrim se krátce odmlčel a král vypadal, že snad samou nedočkavostí a zvědavostí vyskočí z trůnu a začne poskakovat na místě.

To už ale Adrim pokračoval: „Všichni pokračují v cestě bez úhony. Doprovázeni posvátným jednorožcem.“

Leodhen se na svém trůnu s obrovskou úlevou rozvalil. Šťastně vydechl a oči se mu zalily slzami. Dokázali to! Našli jednorožce…

Král do této chvíle neměl o výpravě žádné nové zprávy. Poslední, kdo ho o průběhu cesty jeho syna informoval, byl Zektor – vůdce kentaurů. Ten celou výpravu naposled viděl na konci Zerovského lesa, kde se k poutníkům připojil jeho synovec Temas. Proto se teď králi tolik ulevilo, když zjistil, že jsou všichni v pořádku a ke všemu se jim podařilo najít posvátného jednorožce.

Adrim sepnul ruce a pohlédl na krále vlídným a chápavým pohledem. Eliven ke králi přistoupila trochu blíž. Zkoumavým zrakem se podívala na Tevlopa, který ji i Adrima přímo hltal očima plnýma úcty, a pak pohlédla na Zektora. Ten měl ve tváři podobný výraz úlevy, jako král. Vždyť se jednalo o jeho synovce. Nakonec se Elivenin pronikavý pohled zastavil u Leodhena. Zahleděla se mu do očí. Král podlehl jejím uhrančivě tyrkysovým očím a sotva její pohled ustál. Po chvíli sklopil zrak stranou. Měl pocit, jako by ho elfka propalovala očima skrz naskrz a četla v jeho mysli i nitru jako v otevřené knize.

„Rozumíme vašim nynějším pocitům více, než si dokážete představit, králi Lilandgarie,“ pronesla tiše. Leodhen hltal každé její slovo.

„I my cítíme neustále narůstající strach o své děti. Osobní strážci princezny Aranis – sourozenci Eleas a Lavril – jsou naše děti.“

Král překvapeně zamrkal a Zektor přešlápl na místě, až jeho silná kopyta hlasitě zaklapala na hladké dlážděné podlaze. Zvuk se nesl celou síní a jeho ozvěna se odrážela od kamenných stěn.

„To jsem nevěděl…,“ zamumlal král.

„Ovšemže ne,“ přitakala Eliven s vlídným úsměvem a přešla zpět ke svému manželovi.

„Celá výprava putuje přes hory Dragor a Nejvyšší elfové z Řad královny, a mezi nimi i my, se domnívají, že se princezna Aranis pokusí kontaktovat draky. Jen ti by dokázali bojovat proti Takrům,“ vysvětloval Adrim. Zůstal při tom zcela klidný, bez jakéhokoli zaujetí. Z jeho chladné a zkušené tváře se nedalo nic vyčíst.

„Draci?!“ vyjekl král a nevědomky vyskočil z trůnu jako blesk. Tevlop se zatvářil zděšeně a jeho obličej nabral okamžitě zamyšlený výraz. Zektor vypadal znepokojeně a vyměnil si s králem ustaraný pohled. S elfy však nic ani nepohnulo. Stále se tvářili, jako by znali odpovědi na všechny otázky světa. Králi jejich přílišný klid začínal pomalu lézt na nervy. Připadalo mu, že je nemůže nic překvapit ani vyvést z míry, a to ho znervózňovalo.

„Takže oni nám chtějí poslat na pomoc draky? To je šílenství! Nemůžeme drakům důvěřovat! Nikdy se neví, co mají opravdu v úmyslu. Oni nestojí na žádné straně! Mohou se přidat k nám, a přitom být na straně zla,“ křičel král.

Tevlop se ho snažil utišit.

„Můj pane, prosím… uklidněte se…“

„Ale já… já jsem klidný!“ obořil se na něj Leodhen vztekle. V tu chvíli uvnitř sebe pocítil zvláštní pocit úzkosti. Uvědomil si, že toho začíná být na něj opravdu moc. Sklesle se posadil zpátky na trůn.

„Omlouvám se…,“ zašeptal.

„Nemusíte se omlouvat za své pocity,“ uklidnila ho Eliven.

„Každý má právo zoufat si, když se zdá, že se vše točí v černé tmě. Ale i ta nejčernější tma se nakonec změní v bílý den a potom zjistíme, že všechno není tak temné, jak to na první pohled vypadalo. Dokonce i tma nám může ukázat své světlé stránky, když jí dáme šanci.“

Král na Eliven pohlížel s nechápavým výrazem. Úplně jejím slovům nerozuměl, i když věděl, co mu tím asi chtěla sdělit.

Tevlop si však jeho podivného výrazu všiml a opatrně se mu to snažil vysvětlit: „Paní Eliven nám chtěla jen říct, můj pane, že ten nápad s draky není tak špatný, jak se na první pohled zdá. Konec konců je to naše jediná šance, jak Takrům vzdorovat. A když dáme drakům šanci, mohli by nám být mocným spojencem a přítelem.“

Eliven se uznale usmála. Adrim však Tevlopa ještě doplnil. „Pokud ovšem drakům dokážete svou důvěryhodnost, vřelost a přátelskost. Draci jsou nedůvěřiví a ostražití. Avšak dokáží být věrným a mocným přítelem, když si získáte jejich srdce a důvěru. Což není snadné.“

„Ale naše princezna to může dokázat. Její duše je čistá a nevinná. Má laskavé srdce a ušlechtilé úmysly. A drak to pozná… Rozpozná přetvářku i upřímnou pravdu,“ dokončila Eliven.

Král se zhluboka nadechl: „Nejspíš máte pravdu. Nakonec to možná nebude tak špatný nápad. Stejně nám nic jiného nezbývá. Snad to princezna Aranis zvládne.“

Adrim se zvysoka napřímil a vznešeně zdvihl hlavu: „Je to královna země,“ řekl hrdě, „jistěže to dokáže.“

„Ano. Ona ano,“ vzdychl Leodhen.

„Je to elfka… Ale my jsme lidé. A jediný člověk, s nímž draci byli ochotni mluvit, byl král Eoglin. Od té doby se toho hodně změnilo.“

„Vládce draků, Braliad, poznal jeho čistou duši a vznešené srdce,“ odvětila Eliven.

„Ihned věděl, že jen Eoglin se má stát prvním králem Lilandgarie. A draci dodnes dokážou rozpoznat dobrotu lidských srdcí.“

„Ale už je to přes dva tisíce let! Pamatují si ještě draci na Prvního krále? Na křehké přátelství s lidmi? Ten Braliad je zajisté již dávno mrtvý.“

„Draci žijí déle než elfové a nikdy nezapomínají, králi Leodhene.“

Téhož dne se Eliven procházela po chodbách v druhém nejvyšším patře Eleanor, ležících pod královými komnatami. Zde se nacházely pokoje královy dcery Nelil a Falienovy snoubenky Kassandry.

Po celé chodbě stály mramorové sochy elfů a na stěnách visely obrazy jednorožců a rozlehlých krajin. Eliven prošla kolem vchodu na Modrý most, vedoucí do jednoho z Dvojčat. Nad vchodem na most byla krásná socha ptáka Fénixe – vládce Fialového plamene, Plamene života, ochránce všech čtyř zemských živlů. Eliven si všechny tyto krásy s uznalým úsměvem prohlížela. Vzpomněla si, kdy Fénixe spatřila poprvé.

Byla ještě hodně mladá, teprve se hlásila do výcviku mezi Nejvyšší elfy. Jelikož se nenarodila se Vznešenou krví, musela se do Řad královny propracovat vlastní pílí a moudrým duchem. Tehdy spatřila královnu Aéstis tiše rozmlouvat s nádherným, ohnivě fialovým ptákem v jejích rozlehlých zahradách.

Věděla, že je to královnin přítel. Avšak od té doby Fénixe již neviděla. Létal královnu navštěvovat jen zřídka, aby jí přinášel zprávy o světě, kam ho vyslala.

Pomalými a rozvážnými kroky Eliven procházela celou chodbou. Její a Adrimův pokoj se nacházel až na konci této chodby, která se stáčela kolem dokola věže. Na jednom konci se nacházely komnaty určené Eliven a Adrimovi a na druhém konci bylo kamenné chladné schodiště, vedoucí jak do chodby s královými komnatami, tak do chodeb v nižších patrech.

Eliven se zastavila u jednoho z obrovských obrazů se složitě vyřezávaným ebenovým rámem. Na plátně byl vyobrazen jednorožec se dvěma hříbaty. Eliven si ho se zájmem prohlížela, když tu si všimla, že se k ní chodbou po bílém koberci blíží jakási dívka. Hnala se rázným krokem a přidržovala si dlouhou skládanou suknici temně fialových šatů, aby se jí nepletla pod nohama. Jakmile spatřila Eliven, prudce se zastavila a zůstala na ni nehybně zírat. Eliven na ni upřela svůj pronikavý pohled jasně tyrkysových očí a přistoupila k ní blíž.

„Ach… To není možné… Opravdová elfka…,“ vzdychala Kassandra a zasněně si Eliven prohlížela.

„Je mi velkou ctí, má paní…,“ hlesla nakonec a hluboce se uklonila.

„Mám tu čest hovořit s budoucí královnou, není-li pravda?“ zeptala se Eliven a sepjala ruce.

„Ano, jsem Kassandra, snoubenka prince Faliena a budoucí královna,“ odpověděla hrdě dívka.

„Já se jmenuji Eliven a jsem členkou Řad Nejvyšších elfů. Připluli jsme s mým manželem Adrimem do Lilandgarie s pěti tisíci elfskými vojáky. Přicházíme pomoci zachránit svět.“

„Zrovna jsem vás chtěla jít přivítat,“ vychrlila ze sebe Kassandra a její hlas začínal znovu nabírat obvyklý tvrdý a nepřístupný tón.

„Král Leodhen už nás pohostil a nabídl nám své nejlepší komnaty,“ usmála se Eliven.

„Ovšem,“ přikývla Kassandra stále trochu nervózně.

„Možná bys teď chtěla slyšet zprávy o princi Falienovi,“ řekla elfka tichým hlasem. Kassandra se rozzářila jako slunce na obloze.

„Vy máte zprávy o Falienovi?“

„Přechází společně s družinou hory Dragor v doprovodu jednorožce. Živý a zdravý.“

„Oh… Díky všem Akeltas a samotnému dobru,“ oddychla si dívka a sklonila hlavu.

Eliven ji ale uchopila za bradu a zvedla její obličej zpět do výše svých očí.

„Už se více netrap, Kassandro… V očích máš nezdolný plamen a nekonečnou energii, ale já vím, co se uvnitř tebe doopravdy skrývá. Nemusíš se schovávat za masku tvrdé dívky…“

Kassandra jí s úlevou pohlédla do tváře: „Ale válka už je za dveřmi… všude vládne strach. Potřebují mě silnou.“

„Nastala zlá doba. Každý má právo strachovat se. I ty.“

Kassandra sklopila zrak. A vtom se jí za zády objevila Nelil. Ohromeně si prohlížela elfku s ústy dokořán.

„Konečně…,“ vydechla a prudce se uklonila. Dlouhé vlnité zlatavé kadeře se jí nahrnuly do obličeje.

„Buď zdráva, Nelil, dcero krále Lilandgarie,“ pozdravila ji Eliven s hlavou hrdě zvednutou.

„Vy víte, kdo jsem…?“ žasla Nelil a třeštila na elfku své blankytně modré oči.

„Sledovali jsme v Anlidi-lira tvé narození, zřeli jsme tvé dospívání a viděli jsme tvůj obraz i teď, v těchto temných časech.“

Nelil se zatvářila nechápavě a obdivně zároveň. Pak ale spustila svým sladkým hláskem: „Už jsem se nemohla dočkat, až elfové dorazí na náš hrad. Vždy jsem o vás četla jen ve starých knihách, slýchala různé příběhy a dávné legendy. Vždycky jsem si moc přála se s vámi setkat. A když byla na Santielu sama elfská princezna, moc jsem ji toužila spatřit. Prý je opravdu překrásná. Ale nestihla jsem to. Odešli s celou skupinou i bratrem ze Santielu dřív, než jsem ji stačila byť jen pozdravit. A teď poznávám vás. Opravdovou elfku.“

Eliven se vlídně usmála: „Velmi mě těší tvůj zájem o nás. Však se nakonec s princeznou setkáš. A podlehneš kouzlu jejího laskavého srdce. Tak jako každý.“

Pak se mírně uklonila a vznešeně odkráčela pryč. Nelil s Kassandrou za ní jen omámeně zíraly.

„Páni,“ vzdychla nakonec Nelil: „Elfové jsou úžasní. Připadají mi tak jiní než my lidé.“

Kassandra jen přikývla.

„Myslíš,“ začala zase Nelil, „že jsou všichni stejně půvabní, vznešení a ušlechtilí jako ona? To s jakou elegancí se pohybuje, s jakou vznešeností a zároveň vlídností mluví… A ty oči…“

„Nevím, ale myslím, že ne. Ona patří mezi Nejvyšší elfy se Vznešenou krví. Proto je tak úchvatná, tak moudrá. Nevím, jestli jsou takoví všichni elfové.“

„Ale princezna určitě ano, nebo ne?“ vyptávala se Nelil, jako by byla Kassandra jednou z elfů.

„Nevím, Nelil. Nemluvila jsem s ní,“ odpověděla Kassandra trochu podrážděně.

Nelil se ušklíbla: „Bratr má ohromné štěstí, že s ní může cestovat. Zajisté jsou velkými přáteli. Určitě se i velmi sblížili. Možná, že se nakonec vrátí na hrad a všem oznámí, že se do sebe s princeznou zamilovali. A tebe pustí k vodě.“

Kassandra jen nevěřícně zakroutila hlavou: „Chováš se jako malé dítě. Navíc v tom, že s ní Falien může cestovat, není žádné štěstí. Ta cesta je ohromně nebezpečná. Plná smrtících nástrah. Žádné štěstí, ale oběť, kterou musejí všichni z té skupiny podstoupit, aby dovedli jednorožce do Etelwenu a dobro se opět spojilo. Aby tak Lilandgarie byla zachráněna.“

„Mysli si, co chceš. Já stejně budu dál doufat, že si tě Falien nakonec přece jen nevezme. Snad ti neudělá tu radost, aby ses mohla zmocnit trůnu. O nic jiného ti ani nejde. Jen o to, abys mohla vládnout a manipulovat lidmi!“ zasyčela princezna a probodávala Kassandru nenávistným pohledem.

Avšak Kassandra jí hleděla s tvrdým a pevným výrazem do tváře. Její oči byly ledové a zavrtávaly se do ní jako ostré nože. Nelil se nakonec prudce otočila na podpatku a uraženě odešla. Kassandra si jen povzdechla a zkřížila ruce na prsou. Chvíli na chodbě ještě postávala a pak se vydala k studenému schodišti.

Kočkoroh

Byla chladná noc. Studený horský vzduch se snášel z hřebenů hor a zahaloval zelenou trávu, která se v černočerné tmě, pokrytá stříbřitou jinovatkou, jevila jako temně šedá. Všichni byli namačkaní u plápolajícího ohně, aby se zahřáli.

„Měli jsme si najít nějakou jeskyni,“ bručela Lavril a natahovala prokřehlé ruce k ohni.

„Zítra se na noc do nějaké schováme,“ slíbil Eleas, po uši zahalený do šedého pláště.

„Vždyť tady do rána umrzneme!“ zapištěl Snížek zpod Veraginova teplého kabátu.

„Přestaň kňourat, Sněhu, ty jsi tady na tom z nás nejlíp. Máš hustý kožich a ještě se schováváš pod můj plášť! Tak už si konečně přestaň stěžovat,“ zpražil ho Veragin a přitáhl si kapuci ještě více k obličeji.

„Přece jsme počítali s tím, že noci v horách jsou mnohem chladnější než den. A navíc, jak budeme stoupat výš, bude se zima stále stupňovat,“ pokrčil rameny Falien.

Všichni byli zabalení do svých plášťů a Temas měl přes ramena přehozenou deku, protože žádný plášť neměl. A stejně tvrdil, že jemu ta zima nějak zvlášť nevadí. Díky koňskému tělu prý produkuje mnohem více tepla, než člověk a elf dohromady. Postával kousek od ohně společně s koňmi a sledoval noční oblohu posetou hvězdami. Miliony zářících teček na černém koberci.

„V noci se budeme muset navzájem zahřívat. Kvůli tělesnému teplu,“ vysvětloval Eleas. Lavril se ušklíbla a Falien s Veraginem na sebe znepokojeně pohlédli. Ta představa se jim nezamlouvala. Když si ale Veragin uvědomil, že může ležet vedle Aranis, nezdál se mu ten nápad už tak špatný.

„Měli bychom jít spát,“ navrhl po chvíli Falien. „Zítra nás čeká náročný den.“

„Jo, budem se v týhle zimě plahočit dál mezi ty zatracený hory,“ zavrčel otráveně Snížek.

„Od zítřka jdeme pěšky, a když si nebudeš pořád vozit zadek v sedle a půjdeš s námi po svých, tak ti taková zima nebude, Sněhu, to se neboj,“ usadil ho se spokojeným úšklebkem Veragin a přitáhl si svou deku k Aranis. Z druhé strany si vedle princezny lehla Lavril, pak Eleas a Falien. Temas spal jako obvykle ve stoje s koňmi. Donit byl někde na lovu a jednorožec se popásal opodál. Zdálo se, že snad nikdy není unavený a energie jako by z něj ustavičně přímo sršela.

Všichni ulehli ke spánku a Veragin se nenápadně přitiskl k Aranis a objal ji kolem boků. Ta k němu byla otočená zády a jen ho vzala něžně za ruku. Cítila teplo jeho těla a nechala spokojeně klesnout víčka a usnula. Byla namáčknutá na Lavril a ta zas na Eleasovi. Eleas s Falienem k sobě byli otočeni zády a společně se přikrývali dvěma dekami. Oheň ještě hořel v plné síle a Snížek zíral do jeho ohnivých jazyků. Rudé plameny se mu odrážely v jasně smaragdově zelených, velkých očích. Chvíli jen tak seděl a nepřítomně civěl do ohně, až se nakonec rozhodl jít také spát. Doširoka zívl a chystal se stočit do klubíčka u Veraginových nohou.

Unaveně zamrkal a pomyslel si, jak jen je únavné celé dny cestovat na těch pitomých zvířatech, co se jim říká koně. Dřepět v sedle a mít stále víc a víc otlačený a obolavěný zadek z toho věčného drncání a nadskakování. No, teď to ale vypadá, že budou asi opravdu dál cestovat po svých, jak ho upozorňoval Veragin. To ale hrozí nebezpečí, že ho ti přerostlí poníci kopnou nebo dokonce ušlapou. A také se mu zajisté udělají puchýře na tlapkách, když jimi bude muset celé dny šlapat. Koneckonců si už na cestování v koňském sedle docela zvykl a představa úmorného trmácení se do kopců a hor ho děsila víc než vyhlídka na válení se v Herkulově sedle, i když to tak nepohodlně drncalo.

Znepokojeně se ušklíbl a usoudil, že je načase opravdu spát. Zavřel oči a za okamžik se propadl do hlubokého spánku. Zdál se mu sen o obřím koni se šesti nohama, jak kolem něho pobaveně podupuje a hlasitě, řehtavě se směje. Kůň se pak proměnil v pohodlné sedlo obestlané měkkými polštářky s vyšitým Snížkovým obličejem. Snížek se k němu radostně rozeběhl a když už se chystal uvelebit se mezi polštářky, sedlo se začalo znenadání kývat a poskakovat, až Snížka vyhodilo a on přistál čumákem na tvrdé zemi. Vyjeveně na poskakující sedlo zíral, a když sedlo začalo skákat pryč, Snížek se za ním vylekaně rozeběhl a přitom na něj zoufale volal. Pak se před ním náhle objevily vysoké hory a začaly se zlověstně chechtat.

„Nééééééé!“ zaječel a probudil se.

Oheň už dohořel a obloha byla zatažená nepropustnými černými mraky, které odmítaly nechat měsíc a hvězdy zářit. Jediné světlo, které se tu vznášelo, byla slabá záře žhavých uhlíků v ohništi a jasný třpyt jednorožce, postávajícího několik stop od ohniště se spícími koňmi.

„To byl ale příšernej sen!“ zahuhlal si pro sebe Snížek ospale. Náhle ale strnul. Vytřeštil své oválné oči před sebe za ohniště a strachem ani nedýchal. V husté tmě se vznášely dvě velké svítivě žluté oči se štěrbinovými zorničkami.

„Ve… Ve… Veragine…,“ zasípal kočkoroh roztřeseně, přičemž ale pohled dál upíral na ty dvě svítivé oči před sebou.

„Ve… Veragine!“ zapištěl o něco hlasitěji, ale nikdo se neozval. Všichni už spali.

„No tak se přece vzbuďteee! Vzbuďte sééé!“ ječel Snížek celý vyděšený.

A když ty dvě velké oči zamrkaly, vylekaně sebou škubl a skočil Veraginovi na hlavu.

„Co to k čertu děláš, Sněhu!?“ osopil se na něj Veragin ospale, prudce se posadil, chytil kočkoroha za ocas a vyzvedl do vzduchu.

„T-tam něco j-je…,“ koktal Snížek a natahoval tlapku před sebe. Veragin se na místo, kam Snížek ukazoval, podíval a opravdu spatřil svítící žluté oči. Okamžitě kočkoroha pustil na zem a popadl svůj meč. Pak probudil Aranis. To se už vzbudili i Lavril a Eleas, který probudil Faliena. Temas už byl vzhůru také.

„Co je?!“ prskl nabroušeně princ, načež si promnul rozespalé oči.

„Tiše!“ sykla Lavril a opatrně se postavila. Sáhla pro svůj bílý luk s překrásným křišťálovým zdobením a elfskými znaky a pomalu se chystala zasadit šíp do tětivy.

„Co je to?“ zašeptal, teď už zcela probuzený Falien.

„To nevím,“ šeptla Lavril a natáhla tětivu.

„Ocenil bych, kdybyste ten luk dala dolů, madam,“ ozvalo se z místa, odkud zářily žluté oči. Lavril překvapeně zamrkala a vyměnila si udivený pohled s Veraginem. Vzápětí se ze tmy vynořila hlava, dlouhé nohy, štíhlé tělo a nakonec chundelatý ocas. Před nimi stála jakási kočka, bezmála stejně velká jako dospělý vlk, a bedlivě přejížděla svýma žlutýma, uhrančivýma očima z jednoho na druhého.

„Co… kdo jsi?“ zajímal se Falien a se zájmem si stvoření prohlížel. Kočka měla jemnou podlouhlou hlavu a uši, mezi nimiž vyčnívaly pod sebou dva černé rohy. Štíhlé chlupaté tělo oplývalo jakousi elegancí a dlouhé ladné nohy zvířeti jen přidávaly na kráse a ušlechtilosti. Srst měla azurově modrou barvu, jen špička ocasu, tlapky, uši a srst kolem očí a čumáku byly černé.

„Kdo jsem?“ zamrkala udiveně kočka, i když to vypadalo, že svůj údiv jen předstírá.

„Cožpak to není zjevné? Jsem kočkoroh. Tedy, vyšší vývojová forma kočkoroha, samozřejmě. Jmenuji se Leo,“ vysvětloval tvor ledabyle a šokovaných výrazů před sebou si vůbec nevšímal. „Matka mě pojmenovala po naší řece, která pramení pod horami. I když ona neustále tvrdí, že ta řeka byla pojmenována po mně, no není to směšné?“

Nikomu to však směšné nepřišlo. Civěli na stvoření, které tvrdilo, že je kočkoroh, jako na něco zcela nemyslitelného. První se vzpamatoval Snížek:

„Ty… ty že jsi kočkoroh?“ pípl a nevěřícně si tvora prohlížel.

Leo se na něj s úsměvem podíval, vznešeně se posadil a stočil svůj chlupatý ocas kolem těla. „No ovšem, že jsem kočkoroh, bratře.“

„Ale… ale… to je blbost. To já jsem kočkoroh a ty vůbec nevypadáš jako já!“ zakvičel stále ještě šokovaný Snížek a ostatní jen napjatě poslouchali. Leo se posměšně uchechtl a upřel na Snížka své pronikavé žluté oči. V mírném světle doutnajících uhlíků a záři jednorožcova těla vrhala Leova srst různé odstíny azurové modři.

„Ale jak bych mohl vypadat jako ty, můj drahý bratře? Cožpak už jsem neříkal, že jsem vyšší vývojová forma?“

„Ale co to znamená?“ zaječel teď už vztekle a netrpělivě Snížek a Leo na něj překvapeně vyvalil oči.

„Co to znamená? Copak ty nevíš, co to znamená?“

„Ne, tak to teda nevim!“

„No přece, že jsem na vyšším vývojovém fyzickém i myšlenkovém stupni. Zkrátka jsem si vybral svou zdatnější fyzickou podobu,“ vysvětloval Leo, jako kdyby předčítal z nějaké odborné encyklopedie.

„Eh… co?“ hekl Snížek, ale to už se do debaty konečně vložil i Veragin.

„Počkej! Takže ty chceš říct, že tady Sníh může taky vypadat takhle, totiž jako ty?“

„Sníh?“ protáhl výsměšně Leo, ale Veraginovu otázku jakoby přeslechl.

„Jo, Snížek, jmenuje se Snížek. Tak může?“

„Ale jistě že ano,“ opověděl Leo diplomaticky a povýšeně přitom zvedl hlavu.

„Ale jak? Já nic nechápu,“ povzdechl si Snížek a ublíženě pohlédl na Veragina, který vypadal stejně zmateně.

„Cožpak ty o své rase vůbec nic nevíš, drahý bratře?“

„No… vlastně ne. Už jako malej prcek jsem bydlel tadyhle s Veraginem. Vyrůstali jsme spolu. O svý rase nevím vlastně skoro vůbec nic,“ přiznal sklesle Snížek.

„Ehm… Aha,“ zamručel Leo.

„No, dovol tedy, abych ti pár věcí objasnil,“ řekl nakonec důležitě a rozhlédl se po ostatních. „Tedy jestli to tvým dvounohým přátelům nebude vadit.“

Všichni se po sobě zaraženě podívali, a poněvadž byli dost zvědaví, co to všechno vlastně znamená, pokrčili rameny a sedli si zpátky na zem. Jen Temas zůstal stát a napjatě poslouchal.

„Tak tedy, abys rozuměl, drahý Snížku, začnu nejspíš tím, že většina našeho druhu žije v horách. Jsme ale velmi zvídavá rasa, což vysvětluje, proč se mnoho našich druhů vydalo poznat více náš svět a navázat nová přátelství s lidmi. Tak se stalo, že mnoho kočkorohů zdomácnělo. A to byl zřejmě i případ tvé matky a pak i tvůj. Jinak ale žijeme ve velkých smečkách, nebo spíše rodinách. Jsme si všichni navzájem velmi blízcí a dobře se známe.

Každý kočkoroh má dvě formy bytí. Ta první se nazývá nižší vývojová forma a je to ta, kterou máš ty, bratře. V této formě přebýváme od narození a postupem času nabýváme stále větší dovednosti a vědomosti, až jsme nakonec připraveni přejít do druhé vývojové formy, do té vyšší.“

Chvíli se odmlčel s velmi vážným výrazem ve tváři a pak znovu pokračoval:

„Tato forma, které jsem já dokonalým příkladem, je na vyšší fyzické i myšlenkové úrovni. To znamená, že mé tělo je rychlejší, odolnější, silnější a vytrvalejší. A má mysl je schopná rychleji uvažovat a vstřebávat informace. Ale především je schopna vytvářet silnější kouzla.“

„Kouzla??“ vyjekli Snížek a Veragin současně.

„Samozřejmě,“ odpověděl Leo tónem, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě. „Cožpak ty nevíš ani to, že máš kouzelnou moc, můj nevědomý bratře?“ zeptal se kočkoroh a starostlivě si Snížka prohlédl, jako kdyby trpěl nějakou velice vážnou nemocí.

„Už jsem přece říkal, že o našem druhu nevím nic!“ odsekl Snížek popuzeně.

„To ano, ale že nebudeš znát ani svou moc, to je opravdu zarážející,“ odvětil Leo povýšeně, krátce si unaveně povzdechl a pustil se znovu do vysvětlování.

„Nižší forma je obdařena kouzelnou mocí, vycházející z jejího rohu. Jedná se o uspávací magický prášek. Tato moc dokáže uspat nepřítele skoro na půl hodiny. Dále vlastní vyšší forma moc omračovací. Ta omráčí nepřítele až na hodinu.“

„No teda, Sněhu! Ty máš kouzelnou moc, a ani o tom nevíš!“ zaculil se pobaveně Veragin.

„A… a jak můžu tu svou moc používat? Jak se to jako dělá? A můžu se taky proměnit do tý vyšší formy jako ty? A jak?“ vyptával se horečně Snížek a Veraginovu poznámku ignoroval.

„Ale jistěže můžeš používat svou moc,“ odpověděl mu Leo.

„Stačí na ni jen usilovně myslet a pak už to jde samo. A co se týče tvé třetí otázky, tak odpověď zní ano, můžeš se vyvinout do vyšší formy. Musíš se jen hodně soustředit a nepřát si v tu danou chvíli nic jiného. A pokud jsou tvá mysl i tělo už na takovou změnu připravené, vyvineš se během okamžiku. Potom se samozřejmě můžeš vrátit zase do své původní formy a vyvinout se vždy, když to budeš potřebovat. Já jsem se například rozhodl ve své vyšší vývojové formě přetrvávat napořád. Ale to je svobodné rozhodnutí každého kočkoroha.“

„Páni…,“ vydechl obdivně Snížek a zhlížel teď na Lea jako na svatý obrázek. „Takže já můžu vypadat jako ty?“

„Úplně jako já samozřejmě ne. Každý kočkoroh je jiný, nikdo není úplně stejný.“

„Jo jo, já vim! Myslel jsem, že budu stejně velkej a tak… tak pěknej! A budu taky modrej?“ vzdychal Snížek, přičemž na Lea kulil své zelené oči.

„Všechny vyšší vývojové formy kočkorohů mají modrou srst, ovšem každý má jiný odstín. Od tmavě modré až po ledově modrou.“

„Ale Sněhu, snad by ses nechtěl změnit v takovou nafintěnou kočku!“ zhrozil se Veragin a přitom zamračeně mával rukou směrem k Leovi.

„No dovolte?!“ vyhrkl dotčeně Leo a hrdě se napřímil. „Já nejsem žádná nafintěná kočka, pane!“

„Veragin to tak samozřejmě nemyslel,“ omlouvala ho rychle Aranis, ale Veragin se tvářil stále popuzeně. Kočkoroh se mu zrovna dvakrát nezamlouval.

„Hm,“ odfrkl si povýšeně Leo a sjel Veragina pohrdavým pohledem.

„Ale řekni nám, Leo, proč jsi za námi vlastně přišel?“ zeptal se ho Falien.

„Doslechl jsem se o vaší výpravě a chtěl jsem se s vámi seznámit. Celé hory o vás mluví,“ vysvětloval stále ještě uraženě Leo.

„Opravdu?“ podivil se Falien a vyměnil si významný pohled s ostatními. „A kdo všechno?“

„No zvířata a kouzelné bytosti, samozřejmě,“ odpověděl Leo a zatvářil se, jako by mluvil s těmi největšími hlupáky pod sluncem.

„My jsme sem přišli najít draky, Leo,“ sdělila mu opatrně Aranis a sledovala jeho reakci.

„Ano. Já vím. Všichni už to vědí. A draci o vás vědí také,“ řekl znuděně a prohlížel si drápky na své levé pacce.

„Oni o nás vědí?“ podivila se Lavril. „Ale…“

„Ovšem,“ přerušil ji Leo. „Jak by ne. Vědí o vás už od prvního dne, co jste sem vstoupili.“

„Ale jak?“

„To hory…,“ ztišil Leo náhle hlas a nabral jakýsi mystický tón, „promlouvají k nim a našeptávají… a draci je vždy vyslyší… Brzy se vám přijdou představit a říkám vám, nebude to zrovna přátelské přivítání.“

Lavril znepokojeně pohlédla na Temase, ale to už Leo pokračoval: „Draci jsou vládci hor. Nikdo tady nevládne silnější mocí… Jsou s horami spojeni, naslouchají jim a radí se spolu… žádného dvounožce nenechají projít živého.“

„Ale my s nimi potřebujeme mluvit!“ ozvala se znovu Aranis. „Mohl bys nás k nim zavést?“

„Zavést vás k drakům?“ zachechtal se Leo. „Ó ne, to bohužel nepůjde, madam. Draci obývají samé vrcholky hor. Tam bychom se opravdu nedostali. A jak už jsem říkal, brzy za vámi přijdou sami. Pak si s nimi klidně promlouvejte, jak dlouho budete chtít, i když já být vámi, tak je požádám o milost a snažím se odtud co nejrychleji dostat pryč.“

„Ale to my nemůžeme,“ opáčila pevným hlasem Aranis. „Musíme se s nimi setkat. Je to velmi důležité,“ a krátce pohlédla na Faliena, jenž jí pohled oplatil.

„No, tak potom vám nezbývá nic jiného než čekat, až za vámi draci přijdou,“ odvětil jednoduše Leo.

„A poslyš, když tedy říkáš, že se nám ukážou sami, mohl bys nás vyvést z těchto proklatých hor ven?“ zeptal se zamyšleně Temas a podíval se na své přátele. „Mohli bychom přece pokračovat dál v cestě do Tmavého lesa a hledáním draků se více nezaobírat, když o nás už vědí a chystají se nás najít sami, ne?“

„To je pravda,“ přisvědčil Eleas.

„Zavedeš nás pryč z Dragor, vznešený Leo?“

Kočkoroh se nejprve zatvářil, že Eleasovu nabídku zvažuje, ale nakonec přikývl.

„No dobrá. Pokusím se vás odtud dostat. Ale dělám to jen z dobroty svého srdce.“

„Pche! To určitě…,“ utrousil posměšně Veragin tichým hlasem, načež po něm Leo vrhl vražedný pohled.

„Děkujeme ti, Leo,“ usmála se vděčně Aranis a kočkoroh se zatvářil nanejvýš důležitě.

„Myslím, že bychom měli jít zase spát. Ať máme na zítřejší cestu dostatek sil,“ navrhl Eleas a všichni souhlasili.

Opět se zavrtali do vyhřátých přikrývek a po chvíli usnuli s myšlenkami na hrozivé draky, zrádné hory a upovídané kočkorohy. Snížek ještě chvíli pozoroval Lea, stočeného v klubíčku, než také usnul.

Nebezpečné hory

K dyž se druhý den ráno Veragin probudil, Snížek s Leem už byli vzhůru a o něčem zaujatě debatovali. Snížek hltal každé Leovo slovo, což vyšší vývojovou formu kočkoroha nanejvýš uspokojovalo. Tvářil se jako největší mistr světa a hrdě zvedal bradu.

Lavril, Eleas i Falien ještě spali. Temas postával opodál a zdálo se, že si opět pochutnává na ranní horské trávě . Kon ě se popásali kolem něho a posvátný jednorožec je nehnutě sledoval. Veragin se na něj chvíli zadíval… Stále ještě nepřestal žasnout nad tím, jaká je to úžasná a úchvatná bytost…

Pak si ale všiml, že tu není Aranis. S trhnutím se posadil a rozhlédl po okolí . Nikde ji nevid ěl. Rychle tedy vyskočil na nohy a zamířil rovnou k Temasovi.

Po ránu bylo opravdu velmi chladno. Nad horami a špičkami lesů se snášela pochmurná mlha a dodávala tak horám Dragor jakýsi temný a děsivý nádech. Veragin si přitáhl svůj kabát více ke krku. Zima nepříjemně zalézala pod kůži, ale zdálo se, že Temasovi to ani trochu nevadí . Jako obvykle na sob ě neměl žádné oblečení , jeho nah é tělo jako by chlad ani nevnímalo. Veragin si vzpomněl, že už jim kentaur vyprávěl, že má mnohem silnější a odolnější kůži než lidé nebo elfové . A tak mu ledov ý horský vzduch nedělá žádné problémy.

„Ahoj!“ pozdravil ho Temas se širokým úsměvem.

„Ahoj,“ oplatil mu Veragin s poněkud ustaraným výrazem. Temas si toho ihned všiml.

„Děje se něco? Vypadáš trochu přepadle.“

„Já jen… neviděl jsi Aranis? Není tady…“

„Ano… Zrovna jsem se vzbudil, když odcházela. Jasně , že jsem se jí zeptal, kam jde. Říkala, že se jde projít a trochu prozkoumat les,“ vysvětloval kentaur.

Veragin se zamračil: „Ona šla sama někam do hor?“

„Ano. Varoval jsem ji, ať raději sama nikam nechodí , ale nedala si to vymluvit. Konec konc ů nesmíme zapomínat, že teď vlastní téměř nejsilnější moc světa, že? Dokáže se o sebe postarat, nemyslíš?“

„Hm… To máš pravdu, ale stejně… , “ odvětil se stále zakaboněným výrazem Veragin. „Půjdu se po ní podívat.“

„Jak myslíš , “ usmál se kentaur.

„Kudy šla?“ optal se ještě Veragin a když mu Temas ukázal mezi stromy po jejich levici, na nic už nečekal a vyrazil ji hledat.

Procházel orosenou trávou, pokrytou zmrzlou jinovatkou, a jasně na sobě cítil jednorožcův upřený pohled. Posvátný tvor ho pozoroval se vztyčenou hlavou a Veragin si byl vědom toho, že jednorožec moc dobře ví , kde se te ď Aranis nachází . Byli spolu s elfkou neust ále ve spojení . Pouto, je ž mezi nimi vzniklo propojením jejich mocí , bylo obrovsk é a velmi silné .

Veragin se zastavil p řed začátkem lesa. Cosi v nitru ho varovalo, ať se má na pozoru. Hory Dragor na něj působily velice nedůvěryhodným dojmem, který ho nutil k nejvyšší ostražitosti a opatrnosti.

I stromy tu působily zlověstně . Jejich úzké , dlouh é kmeny s našedlou kůrou sahaly vysoko k zataženému nebi a jehličnaté koruny se halily v ponurém oparu chladné mlhy. Veragin vstoupil pod záludně vyhlížející střechu temně zelených korun smrků a bedlivě se rozhlédl. Les se táhl do stále vzrůstajícího kopce, porostlého hustou, nočním mrazem prokřehlou rašelinou. V dáli nebylo vidět nic než stromy. Žádné keře, kameny, skály, kapradí ani trsy vysoké trávy. Nic. Jen stromy a rašelina.

Veragina ovládala vzrůstající nejistota. Měl pocit, jako by ho sledovalo tisíc očí , ale p řitom tu nerostlo nic, kam by se pozorující nepřátelé skryli.

Instinktivně uchopil rukojeť svého meče a pátravýma očima prozkoumával každé zákoutí lesa. Pomalu začal postupovat hlouběji a s každým jeho krokem se mu rašelina pod nohama lehce zhoupla a zakřupala, jak byla promrzlá.

Hlavou se mu začaly honit myšlenky a otázky. Kam asi tak Aranis mohla jít? A co ji vůbec přimělo vstoupit sem z vlastní vůle? Hory už tak působily dost zákeřně a vypočítavě a bylo jisté , že jejich lesy budou ještě nebezpečnější.

Náhle se prudce zastavil. Byl si jistý , že se mu právě cosi temně modrého mihlo pod nohama. Ano, určitě se mu to nezdálo. S očima napjatě rozevřenýma a s rukou pevně svírající jílec meče se ostražitě rozhlédl kolem sebe. Neopovažoval se pohnout. Věděl, že tu není sám. Že ho něco pozoruje… Ale co? A kde?

Pak to uviděl znovu. Cosi malého a modrého se právě mihlo za větví stromu přímo vedle něho. Veragin okamžitě tasil meč . A op ět to spatřil. Tmavě modré šmouhy pohybující se rychleji než blesk, skrývající se za kmeny stromů . Nesta čil se otáčet. Modří tvorečkové se objevovali stejně rychle, jako mizeli. Navíc se pokaždé ukázali na jiném místě a na jiném stromě než před vteřinou.

Zmatený Veragin je dokonce i zaslechl. Tiché hihňání a pochechtávání . Drobounk é hlásky.

„Ukažte se!“ rozkázal jim popuzeně . Pomalu mu doch ázela trpělivost a neviditelní smějící se tvorové ho vytáčeli.

„Veragine?“

Zaskočeně sebou trhl a prudce se otočil za hlasem, který okamžitě poznal.

„Aranis!“ zvolal s úlevou, avšak meč nesklonil.

„Co to tu děláš?“ zeptala se ho s úsměvem při pohledu na jeho tasený meč a obranný postoj. Veragin se stále znepokojeně díval na stromy ve své blízkosti. Nic už tam nespatřil a hlasy také utichly. Sklonil tedy meč a zasunul ho zpět do pochvy. Se stále bdělým výrazem přistoupil k Aranis.

„Něco mě pozorovalo,“ vysvětlil jí stroze a opět se zadíval na stromy kolem sebe.

Aranis povytáhla obočí a rozhlédla se po lese.

„Něco?“ otázala se pochybovačně.

„Ano. Viděl jsem nějaké modré tvory. Ale byli strašně rychlí . Nestihl jsem si je ani po řádně prohlédnout. Ty jsi tu nic nezpozorovala?“

„Ne,“ odpověděla. „Ale vím, že nás pozorují…“

„Kdo?“ vypálil okamžitě Veragin.

„Tvorové obývající hory. Právě teď… jsou tu…“

„Ale kdo? Jací tvorové?“ nechápal Veragin a už zase sahal po svému meči.

„Nevím… Je jich mnoho… Hory oplývají velkou rozmanitostí života. Cítila jsem to už když jsme sem poprvé vstoupili.“

„Zamlouvá se mi to tu stále míň a míň , “ ušklíbl se Veragin trpce. Pak si ale vzpomněl, proč se sem vlastně vydal.

„Co tady vůbec děláš , Aranis? Pro č jsi šla do tohoto podivného lesa?“

„Potřebovala jsem se trochu projít,“ odvětila elfka. „A toto místo mě lákalo svou neobvyklou energií . V cel ých horách vládne cosi tajemného a nespoutaného… ale tady, v lesích, je ona síla ještě mocnější… intenzivnější… Cítím jak mi síla hor a draků vibruje kolem těla. Je to jako pulzující pole energie, které nevidím, ale jasně ho cítím.“

Veragin se nepatrně zamračil. On nic takové necítil. Věděl, že Aranis onu sílu vnímá mnohem více než kdo jiný . Musel si st ále ještě zvykat na to, že její vnímání světa se prohloubilo. Že teď vidí okolní život a dění jinýma očima. Ona teď chápe věci, kterým by on nikdy porozumět nedokázal. Spojení s jednorožcem a pojmutí části jeho moci ji změnilo. Byla teď daleko citlivější a vnímavější , ale tak é tišší a zamyšlenější . Veraginovi se zd álo, že neustále nad něčím přemítá . Ale byla tak é pravda, že splynutím s mocí dobra získala větší odvahu. Byla rozhodnější a klidnější . Rozv ážnější a statečnější . U ž se nebála svého poslání a osudu. Přijala svůj úkol s jasnou myslí a otevřeným srdcem. Už ji tolik nesužoval strach, který ji jímal na začátku jejich cesty, kdy ani přesně nevěděla, co se s ní stane, co ji čeká . Veragin na n í poznal, že se teď cítí svobodnější a zcela smířená se svým osudem. Obdivoval ji. Obdivoval ji každým dnem stále víc a víc. Ale zároveň ho začínala tak trochu děsit. Jako kdyby se octla na jiné , vy šší úrovni myšlení než on a jeho přátelé . P řipadala mu teď ještě víc nedosažitelná než předtím.

„Není ti nic?“ zeptala se ho náhle starostlivým hlasem a vytrhla ho tak ze zadumání . Veragin si uv ědomil, že tu asi už dobrých pět minut jen tak stojí a civí do prázdna.

„Ne. Promiň . Jen jsem se zamyslel, “ odvětil a usmál se na ni. Aranis mu úsměv oplatila a zdráhavě sklopila zrak k zemi.

„Ale neměla jsi sem chodit jenom tak. Sama. Mohlo to být nebezpečné , “ poznamenal ještě Veragin přísným tónem.

„Umím se o sebe postarat,“ opáčila elfka s úsměvem. „A navíc jsem stále zůstávala v kontaktu s jednorožcem. Upozornil by vás, kdyby mi hrozilo nebezpečí . “

„Hm. Dobře,“ zamumlal nakonec ne příliš přesvědčeně mladík. „Půjdeme?“

Aranis přikývla a oba dva se vydali zpátky k tábořišti. Rašelina se jim houpala pod nohama a stromy zlostně zašuměly, když opouštěli jejich území.

„Není ti zima?“ zeptal se jí starostlivě , kdy ž viděl, jak prokřehle vypadá.

„Jen trochu,“ usmála se Aranis vlídně . To u ž si ale Veragin svlékal svůj teplý , ko žený kabát. „Ne, to vážně není třeba,“ snažila se ho zadržet elfka, ale Veragin jí místo toho přehodil svůj plášť přes ramena.

„Díky,“ hlesla vděčně .

Veragin se jen zaculil a n ěžně ji jednou rukou objal kolem ramen a přitiskl k sobě . Aranis nic nenam ítala, jen si vychutnávala jeho teplo a přítomnost.

Když došli k tábořišti, všichni už byli vzhůru. Temas právě o něčem rozmlouval s Falienem, Lavril s Eleasem krmili koně ovsem, který s sebou vozili v jedné z brašen, a Snížek dychtivě sledoval Lea, jak si protahuje hřbet. Vyšší forma kočkoroha na denním světle vypadala ještě krásněji a ušlechtileji než v noci. Azurově modrá dlouhá srst přidávala tvorovi na eleganci a jasně žlutým, pronikavým očím nemohlo nic uniknout. Tlustý a nemotorný Snížek vypadal proti svému příbuznému jen jako jakási nepovedená forma kočky s černým rohem.

„No konečně!“ zvolala Lavril, když si všimla Veragina s Aranis. „Už jsme vás chtěli jít hledat!“

„Kde jste vůbec byli?“ zajímalo okamžitě Faliena.

„Jen se projít,“ odpověděla Aranis tónem, jímž jasně dávala najevo, že to nehodlá dále rozebírat.

„Takže vyrazíme?“ zeptala se opět Lavril.

„Ale Aranis s Veraginem by se měli nejdříve nasnídat, aby se posilnili na cestu,“ namítl Eleas a začal se přehrabovat v brašně.

„Najíme se po cestě , Eleasi. To je v po řádku,“ prohlásila vlídně Aranis a pohlédla na Veragina, který přitakal.

„No dobrá , “ usmál se elf a obrátil se na Lea, který si zrovna čistil srst.

„Leo, kudy nás tedy povedeš , abychom se dostali z hor? “

„Hmm…“ kočkoroh se na chvíli zamyslel. „Myslím, že vím o jedné cestě . P ůjdeme támhletím lesíkem stále vzhůru. Dostaneme se na rozlehlou plošinu, po které potom sejdeme až k úpatí hor. Tam se nachází průsmyk, kterým projdeme.“

„Počkej,“ zarazil ho zprudka Veragin.

„Chceš říct, že se musíme vydat tím lesem, z kterého jsme se právě s Aranis vrátili?“

„Ano. Přesně tím,“ přisvědčil Leo s veledůležitým výrazem.

Veragin se zatvářil znepokojeně , čehož si ihned všiml Eleas.

„Něco se ti snad nezdá , Veragine? “

„Ano. Ten les se mi nezdá , “ odvětil Veragin hořce. Eleas se se svraštělým čelem obrátil k hvozdu nalevo od nich. Zvedal se vysoko do hor, zastřených stále ještě zrádnou mlhou.

„Nemohli bychom jít jinudy?“ optal se Eleas zamyšleně se zrakem stále přikovaným k lesu.

„Tato cesta je nejlepší , “ ubezpečil ho Leo. „Nebojte se. Jinde to není o nic bezpečnější . “

„Mně spíš dělají starosti draci,“ ozval se Falien. „Pořád se mi nějak nezdá , že si nás najdou sami.“

„Ale opravdu to tak je, princi,“ namítl Leo vznešeně . „Dříve nebo později se s nimi setkáme.“

„Dříve nebo později?“ zopakoval vyjeveně Falien. „Ale my nemáme času nazbyt! Válka se k Santielu kvapem blíží! Potřebujeme jejich pomoc co nejrychleji!“

„S tím holt nic nenaděláte. Draci sami uznají za vhodné , kdy se s v ámi setkají . “

„Hmch!“ odfrkl si Falien popuzeně a raději nasedl na svého koně Kyma.

Nikdo už nic neříkal a všichni se také vyhoupli do sedel. Aranis zatáhla za otěže a přiblížila se s Adalasem na kraj kaňonu, který se táhl po úbočí planiny. Naposled pohlédla na jeho hluboké dno. Svěží čerstvý horský vzduch jí ovanul tvář . Hust é lesy, jež se rozprostíraly na dně propasti, se halily do zasmušilého závoje ranní mlhy a divoký , klikat ý pás bystřiny se ztrácel pod jejím oparem. Majestátné hory Dragor přísně dohlížely na celou rokli a pomalu se loučily se stále řídnoucí mlhou u svých zasněžených vrcholků . Slunce pozvolna pror áželo zatažená prošedivělá mračna a probíjelo se svými paprsky na zem, aby ji mohlo konečně alespoň trochu zahřát.

Aranis se bezděky usmála a pak společně se svými přáteli, doprovázena jednorožcem, vyrazila k horskému lesu.

Několik hodin cesty od místa, kde celá skupina s jednorožcem tábořila, do kopce stoupal vysoký muž , zahalen ý v dlouhém černém plášti s rudými odlesky. Zastavil se pod strmou strání porostlou bílými květy, a bodavýma očima se rozhlédl po krajině . Jasn ě cítil sílu, jež se ukrývala v každičkém kousíčku hor, ale neměl z ní strach. Hory Dragor mu hrůzu nahnat nedokázaly, poněvadž on sám byl zdrojem hrůzy a děsu ostatních. A moc dobře to věděl. Byl hrdý na své postavení a na svůj původ. Činilo mu neskonalou radost, když mohl někomu způsobit bolest nebo strach. Vyžíval se v zabíjení a trápení svých obětí . Krutost bylo slovo, kter é ho plně vystihovalo. Krutost a podlost.

Odhrnul si dlouhé černočerné vlasy z čela a ještě víc tak odhalil svou nesmírně pohlednou tvář . Byl nejvy šším a nejsilnějším přisluhovačem černého čaroděje Valgara. Stal se jeho pravou rukou, vůdcem všech jeho temných nestvůr. A na tento svůj post byl nesmírně pyšný .

Oto čil se na své dva společníky, kteří právě nasávali horský vzduch, aby pečlivě prozkoumali všechny jeho pachy a nástrahy v něm se skrývající . Byli to Dargwlci. Stvo ření pocházející z hlubin temnot. Dvojice obrovitých, vlkům podobných tvorů , se dv ěma hrozivými, dlouhými šavlozubými tesáky a krvavýma očima.

Za nimi se do kopce plahočila skupina asi třiceti odporných nestvůr. Noxogové se postavou podobali lidem, ale na zádech měli obrovský hrb a jejich slizká , lepkav á kůže měla šedozelenou barvu. Byla to vyhublá stvoření , s dlouh ýma nohama a rukama a propadlými žaludky. Pohybovala se značně nemotorně , p ři chůzi se kymácela ze strany na stranu a až nepřirozeně se hrbila. Velké kalné oči, potažené jakousi blánou, upírali k zemi a vyčerpaně funěli, jak se snažili vyšlapat už několikátý kopec.

„Ty zrůdy nás jen zdržují , “ utrousil opovržlivě jeden z Dargwlků a poctil noxogy zhnuseným pohledem.

„Pán chtěl, ať si jich pár vezmu s sebou,“ poznamenal Maxarel, „pro jistotu.“

„Hmm,“ zavrčel druhý Dargwlk, „ale jsou to věru odporné bestie. A navíc jsou navýsost tupí . “

„Přestaňte si už stěžovat!“ osopil se na ně Maxarel nevrle. „Nemůžete se ničemu divit. Náš Spasitel byl velmi nespokojen, když se nám ani jednou nepodařilo přivést mu jednorožce ani tu elfku! A navíc jsem prohrál bitvu o Rubínové údolí . Valgar velice zu řil. A kdo odnesl všechnu jeho zlobu a hněv? Já! Tak koukejte sklapnout nebo pro změnu poznáte můj vztek!“

Dargwlci se neodvažovali cokoli namítnout ani Maxarelovi pohlédnout do očí , kter é dokázaly kdykoli vzplanout.

„No tak hněte kostrou! Vy smrduté bestie!“ zařval Maxarel na skupinu zadýchaných noxogů . „Jsme blízko… Cítím to…“

„Ano. Cítím jejich pach,“ přisvědčil váhavě jeden z Dargwlků .

Jeho bratr zav řel oči a zavětřil. Poté také souhlasil.

„Pach dobra jednorožce poskvrnil svěžest horského vzduchu. Dělá se mi z toho smradu špatně…“

„Musíme je najít a konečně zabít,“ prohlásil opět Maxarel s nepřítomným pohledem. „Polapit jednorožce a dovést tu zatracenou královnu země našemu Spasiteli.“

„Já myslel, že si Pán přeje, abychom tu elfku zabili taky,“ nechápal Dargwlk.

„Dříve ano… , “ opáčil Maxarel. „Ale po tom, co pojala moc dobra jednorožce, ji chce zabít sám. Chce mít to potěšení osobně ji sprovodit z tohoto dobrem nasáklého světa. A navíc zřejmě nedokážeme jednorožce sami chytit. Dovede být neviditelný a navíc je velmi rychlý . Ale kdy ž dostaneme tu elfku, bude ji následovat kamkoli. On nechápe podstatu zla.“

„Ale toho kluka, Veragina, toho bastarda, co nám zabil bratra, zabít nechceš , že?“ zavrčel Dargwlk, přičemž z jeho hlasu přímo čišela nenávist, i nepatrná výčitka.

„Ne,“ odpověděl stroze Maxarel.

„Proč?“

„Do toho vám nic není . V šak se to dříve nebo později dozvíte.“

Dargwlci si vyměnili významné pohledy. Noxogové se konečně doplahočili ke stráni, kde na ně Maxarel s Dargwlky čekal a unaveně se sesypali na zem. Byli na cestě už celé dva dny a jen stoupali stále výš do hor. Maxarel si pohrdavě odfrkl a své poskoky sjel ledovým pohledem.

„Koukejte se sebrat!“ zahřměl, až sebou noxogové vyděšeně škubli. Maxarel naháněl hrůzu. Byl tvrdý a nelítostný . A velmi lstiv ý . Jeho ohniv é oči přímo spalovaly každého, kdo do nich pohlédl a mrazivý , hlubok ý hlas způsoboval husí kůži.

„Musíme jít dál… , “ dodal spíše sám pro sebe.

„No tak se zvedejte, vy líný kůže!“ zavrčel na vyčerpané noxogy, válející se v trávě .

Pak se prudce oto čil a rázným krokem se vydal dál do hor, po stopě svých obětí…

Veragin se mírně zamračil. Už zase vcházel do toho potměšilého lesa. Zdálo se, že ani elfům se tento záludně vyhlížející hvozd příliš nezamlouvá . Av šak Leo se ani na okamžik nezastavil a sebevědomým krokem je vedl stále dál. Cesta lesem se zvedala stále výš , a tak v šichni pokračovali po svých, koně vedli za sebou.

Veragin kráčel na konci skupiny s rukou na rukojeti meče, připraven na vše. Stále měl na paměti ony záhadné modré tvorečky, kteří se mu ještě před necelou hodinou míhali pod nohama a pozorovali ho zpoza stromů .

Les byl a ž nepřirozeně tichý . Neoz ývalo se nic. Žádný zpěv ptáků , cvrk ání hmyzu, ani šumění stromů . I p řesto, že vanul mírný vánek, větve stromů se téměř vůbec nepohybovaly a ani nevydávaly žádný šelest. Jen občas bylo slyšet zašumění listů a větví a to zrovna ve chvíli, kdy bylo čisté bezvětří . Vypadalo to, jako by si les d ělal jen to, co sám chtěl, a naschvál se snažil své nové návštěvníky postrašit.

Veragin si vyměnil významný pohled s Eleasem. Věděl, že elfové si také všimli onoho podivného chování lesa. Ale nikdo se neodvážil vyřknout své domněnky a obavy nahlas. Les totiž poslouchal každé jejich slovo…

„A myslíš , že bych se mohl vyvinout na vyšší formu už třeba teď?“ zeptal se znovu Snížek Lea. Leo pochodoval vpředu skupiny s vznešeným výrazem a elegantním držením těla.

Zem se pod nohama jeho společníků mírně pohupovala, avšak pod jeho lehkými pohyby se téměř ani nepohnula. Snížek se mu valil těsně v patách a neustále se ho na něco vyptával.

„To záleží na mnoha věcech,“ odpověděl mu na jeho otázku Leo důležitě .

„Poznáš sám, zda už jsi připraven na svůj vývoj nebo ne.“

„Ale jak to poznám?“ naléhal Snížek. „Já nic nepoznám!“

„Až se o vyšší stupeň budeš pokoušet, pocítíš , zda jsi p řipraven nebo ne.“

„A co kdybych to zkusil třeba hned?“

„To klidně můžeš . Ale pochybuji, že by se ti to podařilo. Na takový složitý proces je třeba řádného soustředění a odhodlání . Jen tak z rozmaru se ti to nepovede. “

„Hm…,“ zabručel nevrle Snížek, „stejně to pořád nechápu.“

„Co je na tom k nepochopení?“ opáčil povzneseně Leo.

„Ty se musíš o našem rodu ještě hodně učit, drahý bratře.“

„No jo furt!“ prskl Snížek.

„Ale ještě mi řekni, jestli je teda pravda, že až se změním, tak se zase můžu proměnit zpátky?“

„Ano. Tak jest. Ale většina kočkorohů už ve své vyšší formě přirozeně přetrvává napořád. Nač se zase měnit zpět?“

Veragin si vzadu pohrdlivě odfrkl: „No jestli jsou všechny vyšší formy tak nafoukané jako ty, tak bych o jednom důvodu věděl.“

„Já to slyšel!“ ohradil se popuzeně Leo.

„To byl účel,“ odvětil s úšklebkem Veragin.

Lavril málem vyprskla smíchy a Eleasovi se ve tváři objevil pobavený úsměv. Leo jen povýšeně trhl hlavou zpět před sebe a zrychlil krok.

Snížek zamířil k Veraginovi, který se teď tvářil nadmíru spokojeně.

„Co to zase děláš?“ vypálil na něj rozhořčeně .

Veragin jen pozvedl prav é obočí a zadíval se na svého chlupatého přítele.

„Co jako?“

„Ty moc dobře víš , co! “

„Ne, to nevím.“

„Ale víš! Nedělej, že nevíš!“

„Nevím, ale ty to víš , tak mi to řekni.“

„Ty to víš taky, tak neříkej, že nevíš!“

„Já vím spoustu věcí , zato ty nev íš nic.“

„Ale vím, co vím a ty nevíš , co v ím!“

„Já vím, co víš a neříkej, že nevím, když vím a…“ Veragin se zasekl uprostřed věty a začal se pobaveně chechtat.

„Co je?“ sykl podrážděně Snížek.

„Posloucháš , o  čem se to tu bavíme?“ uchechtl se mladík.

Snížek se zamyslel a posléze se začal smát také.

„Jo! Vím – nevím! Cha! Dobrý!“

„S tebou má ta konverzace vždycky takový duchaplný smysl, Sněhu,“ uculoval se dál Veragin. Snížek jeho ironickou poznámku ale zřejmě nepochopil, protože se zatvářil nanejvýš pyšně.

„Jo, ale to sme úplně odbočili od toho, co sem chtěl!“ podotkl nakonec. „Co máš proti Leovi?“

„Já? Nic. Až na to, že je to ta nejnafoukanější kočka, kterou jsem kdy potkal, tak je docela v pohodě , “ zašklebil se s notnou dávkou sarkasmu v hlase.

„Ale on není žádná kočka!“

„No jo, pořád!“ odsekl Veragin otráveně , „já jen nechápu, jak se můžeš chtít stát tím, čím je on! To nemáš zapotřebí , Sn ěhu.“

„Ale já chci mít kouzelnou moc jako má on! Chci bejt stejně velkej a modrej! A chci mít dva rohy!“ rozplýval se Snížek.

„A co když se pak z tebe stane stejný snob jako je on?“

„Ale prosim tě!“ mávl Snížek tlapkou.

„Budu se přeci moct kdykoli změnit zpátky! Můžu svou podobu střídat.“

„Jo, ale slyšel jsi ho, ne? Proč se zase měnit zpátky? Jsem si jistý , že až se vyvineš , nebude š se chtít proměnit zpět.“

„Nesmysl,“ namítal dál Snížek umíněně .

„No jak chceš , “ odsekl nakonec podrážděně Veragin a opět zaměřil svou pozornost na okolní les, a dal tak svému malému příteli jasně najevo, že jejich rozhovor skončil.

Cesta se ubírala stále do kopce. Ve Veraginovi každou minutou vzrůstal neklid a pocit, že je někdo neustále pozoruje. Pamatoval však na slova, která mu ráno řekla Aranis. Les i hory jsou plné toho nejrozmanitějšího života. Různé bytosti se skrývají na každém kroku. I tak se ale nemohl zbavit neblahého dojmu, který v něm hvozd vyvolával. Zákeřnost hor i jejich lesů byla víc než zřejmá .

Falien šel několik stop za Leem se zahloubaným výrazem ve tváři. Kym poklidně kráčel za ním se svěšenou hlavou hned vedle nejistě vyhlížejícího Adalase. Aranis se zadívala na Faliena. Nevěděla jak je to možné , ale okam žitě jí bylo jasné , nad čím princ přemýšlí . Jako by najednou uc ítila jeho myšlenky, jeho pocity… Bylo to velmi zvláštní , a ž ji to vyděsilo. Ale rozhodla se nevěnovat tomu přílišnou pozornost, nejspíš o nic nejde a možná je jen přecitlivělá .

„Faliene?“ oslovila ho vlídně . Princ se na ni s m írným trhnutím obrátil. „Dělají vám starosti draci, že?“

Falien udiveně nadzvedl obočí , ale nakonec p řiznal: „Ano… Musím na ně neustále myslet. A především musím neustále přemítat nad válkou, která se blíží k Santielu. Bude to ta největší bitva, jaká kdy náš svět potkala. Něco takového můj lid nikdy nezažil… A draci nikde. Čas ubíhá a pomoc draků je stále v nedohlednu.“

„Chápu vás,“ hlesla Aranis sklesle, „ale musíme věřit. Musíme věřit v záchranu a uchovávat si naději. Věřte, že draci se s námi nakonec setkají . “

„Ano, ale stejně… co když se vám nakonec nepodaří přesvědčit je, aby se přidali na naši stranu? Aby pomohli království v boji proti temnotě a zlu? V boji proti Valgarovi? V boji proti Golrogovi…“

„Já vím, že se mi to podaří , Faliene … Cítím to,“ usmála se Aranis.

Falien jí opětoval letmý úsměv, ale stále na něm bylo vidět, že ho tato věc trápit jen tak nepřestane.

„Víte, princezno… tak nějak jsem přemýšlel nad vším tím zlem, které Lilandgarii potkalo,“ začal opět zamyšleně . „A když pominu vzestup Valgara, vybaví se mi Mordatové . Zaj ímalo by mě , kde te ď jsou. Co dělají … Zpr ávy o nich utichly, ale proč? Vy o nich něco víte, Aranis?“

Elfka se zamračením přikývla.

„Ano. Jsou to napůl lidé a napůl netvoři. Nejstarší síly temnot pohltily několik duší v dobách, kdy se tu objevili první lidé a Brána temnot byla jen krátce zavřená . Av šak jak se dobro začalo rozrůstat, Temné síly se stáhly tam, kam patří . Ale nechaly tu po sob ě vykonavatele své vůle – Mordaty. Jsou to bytosti nejstarších a nejhorších sil temnot. Jejich duše je rozpolcená na dvě části – lidskou a zlou. A většinou ta zlá část převládá . Av šak Mordatů nikdy nebylo příliš mnoho. A povětšinu času se skrývali, jako všechny ostatní zlé bytosti. A králové lidí se je navíc snažili vyhubit. Snažili se vyhubit veškeré zlo, které tu zbylo a přetrvávalo. Což ale nebylo nikdy možné , nebo ť jsou tu Akeltas, kteří musejí dodržovat rovnováhu.

A zvláště pak váš otec, Faliene, byl honem na Mordaty přímo posedlý . V í se o nich, že jsou nesmírně krutí a silní . A kr ál Leodhen se jich chtěl zbavit. Hlavně pak těch dvou, kteří povstali, když byl Valgar spoután vlastním otcem.“

Falien se tvářil zadumaně . Nevypt ával se, odkud to princezna všechno ví , u ž přece věděl, že elfové sledují dění v jejich světě v Anlidi-lira – Studánce obrazů . A dokonce i pt ák Fénix přelétává Nekonečné moře, aby královnu Aéstis zpravoval o důležitých věcech, které v Anlidi-lira zachytit nelze.

Poté tiše řekl: „Otec mě o svém pátrání po Mordatech nikdy příliš neinformoval. Byl to jen jeho hon… a myslím… myslím, že se bál. Nechtěl, abych se s nimi zapletl.“

Aranis lehce přikývla a na chvíli se rozhostilo ticho.

Nakonec ještě poznamenala: „Mordat je elfské slovo. Lidmi upravené a zkrácené . Spr ávné jméno je Morrgalodat. Což je složeninou elfského morros – zlý , galos, znamenaj ící oheň , a dat  – lev. Tedy ve vašem překladu nejspíš Zlý ohnivý lev, nebo Lev zlého ohně – Morrgalodat.“

„Vypadají jako lvi?“

„Trochu. Trochu jako lev, trochu jako člověk…“

„Už jste nějakého viděla?“

„Ne… Já ještě ne. Již skoro vymřeli. Možná , že ti dva, kteří sužují váš svět, jsou poslední . M áme o nich záznamy v naší mytologii i historii Lilandgarie. A výcvik Nejvyšších elfů vyučuje o jejich podstatě , vzniku i p ůvodu.“

„Morrgalodat…,“ pronesl Falien nepřítomně.

„Ano,“ hlesla Aranis, „lev zlého ohně . “

Ráno se přehouplo v poledne a konečně přestala být taková zima. Mihotavé sluneční paprsky se prodíraly nepropustnými korunami horského hvozdu a obloha konečně nabrala blankytnou modř , a jen tu a tam se po n í převalovalo pár bělostných mraků . Ale i p řesto les nepůsobil o nic přívětivěji. V jeho nitru se stále drželo ono ponuré šero a ve vzduchu se vznášel zatuchlý chlad.

Veragin se náhle na konci skupiny zastavil. Herkules polekaně zařehtal a prudce trhl hlavou. Veragin okamžitě stáhl ruku k jílci svého meče, přičemž očima těkal ze strany na stranu.

„Co se děje?“ zeptal se znepokojeně Falien a i jeho ruka sjela k meči.

„Už zase,“ odvětil soustředěně Veragin, „zase jsem viděl ty modré tvory. Právě teď , tady. Cosi se mi mihlo p římo pod nohama.“

„Zase?“ opáčila nechápavě Lavril.

„Viděl jsem je tu už dnes ráno,“ objasnil Veragin stroze.

„Já nic nevidím,“ ozval se Temas.

„Ovšem že ne. Nic tu totiž není , “ zvolal významným hlasem Leo.

Veragin ho málem sežehl pohledem, ale nenechal se vyvést z míry.

„Říkám vám, že nás něco sleduje,“ trval na svém.

„Já ti věřím, Veragine,“ podotkla tiše Aranis se zrakem upřeným ke korunám stromů . „Cítím je tu… cítím tu přítomnost kouzelných tvorů…“

A pak pohlédla na jednorožce vedle sebe, který jako jediný dodával lesu alespoň trochu jasu a hřejivosti. Jediným pohledem jí dal najevo svůj souhlas. Aranis vnímala přítomnost jeho síly a energie ve svém nitru. V žilách ji zažehl plamen odhodlání a jistoty vždy, když se mu podívala do očí . Jednoro žec ji dokázal utěšit a uvolnit pouhou myšlenkou, pouhým pohledem… Stačil jediný dotek či pohled a jeden druhému viděl hluboko do duše…

„Tak co se děje?“ otázala se netrpělivě Lavril.

Eleas ji však utišil vztyčením ukazováčku, který si vzápětí přiložil k ústům. Lavril se zamračila a znepokojeně se rozhlédla po lese. Neopovažovala se svého bratra rušit, když se očividně soustředil na cosi, co jí unikalo.

„Slyšíte?“ zašeptal Eleas po chvíli napjatého ticha, s nastraženýma ušima.

„Ne,“ opáčil suše Snížek. Veragin po něm jen šlehl káravým pohledem.

„To je směšné , “ utrousil Leo s výsměšným úšklebkem, ale příliš přesvědčeně nevypadal.

„Tak poslouchejte… Veragin má pravdu. Nejsme tu sami,“ pokračoval Eleas a poznámky obou kočkorohů ignoroval.

A pak se to objevilo znovu. Malé modré šmouhy se začaly míhat všude kolem. Po zemi, ale především po stromech. Schovávaly se za jejich kmeny i větve. Tvorečkové byli tak rychlí , že je nebylo možné zahlédnout a celá skupina začínala být značně nervózní . V šichni se divoce otáčeli kolem dokola ve snaze rozpoznat své pozorovatele. Les rázem zalil zastřený potutelný smích a hihňání spousty drobných hlásků.

Falien už to nevydržel, tasil meč a vztekle zvolal: „Ať jste, kdo jste, ukažte se!“

Rozhostilo se ticho. Hlasy zmlkly.

Falien, udiven sám sebou, pozvedl obočí . To u ž tasili meče i ostatní a koně začali neklidně podupávat. Jen jednorožec zůstával zcela v klidu stát na místě . Aranis mu jedinou my šlenkou dala najevo, aby se zneviditelnil, a on jí bez odporu vyhověl.

Náhle z větví a zpoza kmenů stromů vyskákali maličcí modří tvorečkové , podobn í zakrslým skřítkům. Byly jich stovky. Možná ještě víc. Záplava mrňavých postaviček se bez meškání vrhla na celou skupinu.

Mohli měřit sotva pár centimetrů , m ěli tmavě modrou, nahou kůži a přes boky přepásanou černou roušku. Uhlově černé , rozcuchan é vlasy jim trčely do všech stran a úzké , šikmé oči se jevily jen jako dvě škvírky. Z černé kštice jim vyčuhoval pár velkých špičatých uší a zkřivená ústa měli vyzbrojená řadou ostrých jehlovitých zoubků.

Veragina až zaskočilo, s jakou mrštností a hbitostí se ta stvoření pohybují . Jedin ým svižným odrazem vyskočili několik stop do vzduchu až do výše jeho očí a se zuřivým povykem napadli jeho i jeho přátele.

Jako smršť bodavého hmyzu je začali kousat a drápat do všech možných částí těla. Zuby píchaly jako jehly a špičaté nehty, které se podobaly spíš drápům, se zarývaly do kůže.

Veragin se prudce oháněl mečem a všemožně se snažil drobné mužíčky setřást ze svého těla. Ale tvorové se ho drželi jako klíšťata a každou vteřinou se odněkud z lesa vynořovali další . Me če teď nebyly nic platné . Veragin pohl édl na své přátele, zápasící s mužíky se stejným úsilím jako on.

Tři z tvorů mu vyšplhali až na hlavu a začali ho s ohlušujícím pískotem tahat za vlasy. Další viseli na jeho těle jako ozdoby na vánočním stromku a za žádných okolností se ho nehodlali pustit. Veragin sebou šil jako pominutý , prudce se ot řásal, oháněl se rukama i nohama, ale podivní modří tvorečkové byli příliš rychlí a moc malí .

To u ž ale zasáhl Leo. Napadl lesní tvory svou kouzelnou mocí . Z obou jeho černých rohů vyšlehl temně modrý záblesk přímo proti hrstce mužíků , jen ž kočkoroha obléhali. Celá skupinka okamžitě ztratila vědomí a padla k zemi. Leo se zaměřil na další nepřátele, ale bylo jich příliš . Lesem probleskovaly paprsky modr ého světla, ale mužíků stále přibývalo.

Aranis se zrovna podařilo strhnout si z vlasů dva ječící tvorečky. Na tváři se jí rýsovaly dva hluboké škrábance a rukávy blůzy měla téměř na cáry. Stále na nich ale viselo několik mužíků . Bylo a ž neuvěřitelné , s jakou zu řivostí a energií tvorové útočili. Jeden z nich se jí právě zahryzl do prstu, až Aranis hlasitě vyjekla. Odmrštila mrňouse několik metrů daleko, ale ani se nestačila vzpamatovat a další se jí zakousli do nohou a rukou. Tělem jí projela štiplavá bolest a prudká vlna vzteku. Náhle ucítila příval energie, která jí vůbec nepatřila. Věděla, že to neviditelný jednorožec k ní právě vyslal svou sílu…

Divoce vystřelila ruce k obloze, až z ní odpadlo několik mužíků . Nechala se prostoupit onou silou, je ž jí kolovala v žilách. Srdce začalo bít rychleji. Cítila, jak jí prostupuje známá moc, jejíž vůli dokázala jen velmi těžce ovládnout. Drala se na povrch, vtékala jí do mysli a pohlcovala myšlenky… Byla to náhlá vlna vzteku, která rozproudila obrovskou moc dobra. Aranis jí málem podlehla, ale nakonec se přece jen vzpamatovala a opět v sobě onen neovladatelný nával energie a nezkrotné síly potlačila. Usadila ho hluboko ve svém nitru, kde ho nechala tiše vřít a pulzovat. Stačilo jí jen málo. Stačilo krátké soustředění , aby v sob ě vyvolala sílu země… Sílu, kterou by snadno malé , žravé nepřátele zahnala.

Po obloze se přehnalo několik našedlých mraků , kter é okamžitě zastínily sluneční svit. Na les se sneslo ještě větší přítmí . A pak se z čista jasna zvedl silný vítr.

Aranis stále stála na místě s rukama vzpaženýma a hlavou zakloněnou k nebi. Eleas si ihned všiml, co se děje. Stejně jako ostatní , v četně útočníků . Boj trochu polevil, mu žíci se přestali soustředit na útok a jejich protivníci toho okamžitě využili.

Vítr každou vteřinou nabýval na síle a prudkosti. Stromy se začaly nebezpečně kymácet ze strany na stranu a všechny ohlušil dunivý hukot. Aranis projel tělem horký proud energie. V tom okamžiku vichr ještě zesílil. Změnil se v silnou vichřici, která teď přímo zametala s korunami stromů do všech stran. Vzduchem začalo poletovat listí a kusy větví .

Aranis se zav řenýma očima a hlavou stále zakloněnou k obloze zaťala pěsti, ale ruce nepovolila. Napnula všechny svaly, cítila, jak jí napětí a síla prochází svalstvem. Hluboko v sobě zřetelně vnímala mnohem větší moc, která by se ráda prodrala na povrch a ujala se nadvlády nad jejím tělem a myslí . Ohromnou moc, kterou naposled c ítila, když se spojila s jednorožcem a poprvé použila jeho moc proti záhadnému čarodějovi Maxarelovi. Tehdy ji ta síla uvnitř málem ovládla a zabila. Ale Aranis byla silnější . Dok ázala ji pokořit, správně uchopit a využít ve svůj prospěch. Stálo ji to ale všechnu energii a málem i život…

Havraní vlasy jí divoce poletovaly kolem hlavy. Konečně otevřela oči, roztáhla prsty a povolila svaly. Vzápětí se kolem jejího těla vytvořil mohutný vzdušný vír. Všichni modří mužíčci v její blízkosti se vznesli do vzduchu a odlétli neznámo kam.

Veragin se musel opřít o jeden ze stromů , aby udr žel rovnováhu. Vichr se podobal uragánu. Jen taktak stihl zachytit Lavril, která málem přepadla na záda, když ji silný poryv větru šlehl do obličeje. Všichni mužíčci vylétli vysoko do vzduchu a začali se točit v mohutných vlnách uragánu. Aranis je sledovala bez jediného mrknutí . Veraginovi p ři pohledu na ni přejel mráz po zádech. Byla jako uhranutá . Vypadala d ěsivě , ale i vzne šeně.

Náhle vzlétl i Snížek. S vytřeštěnýma očima a vyděšeným řevem se odlepil od země , jak se do n ěj opřela vlna větru. S rozcáplýma nohama odlétl několik stop, když ho Temas chytil do náruče. Kentaur na tom byl ze všech nejlépe. S koňským tělem bez potíží udržel rovnováhu na zemi. Pokoušel se uklidnit vylekané koně , a jednou rukou dr žel vykuleného Snížka pod paží .

Aranis jedin ým trhnutím ruky odhodila všechny ječící modré tvory daleko, na konec lesa. Vítr rázem utichl. Stromy se přestaly kymácet a opět se rozhostilo až děsivé ticho. Veragin se na malý okamžik obával, že snad ohluchl, než jeho uši přivykly náhlému tichu. Aranis svěsila ruce podél těla a hlasitě vydechla.

„V pořádku?“ optal se jí ihned starostlivě Eleas. Aranis přikývla.

„Myslím, že mě nikdy nepřestanete udivovat, princezno,“ prohlásil trochu roztřeseným hlasem Falien. Vypadal dost vyjeveně a zdálo se, že se z celé události ještě nevzpamatoval.

„Jen drobná pomoc větru,“ usmála se Aranis.

„Drobná?“ zopakoval nevěřícně Veragin.

„Ale neobešlo se to bez komplikací , “ dodala Aranis se zachmuřeným výrazem.

„Málem jsem se díky vlně vzteku, která mě v jednu chvíli zachvátila, nechala ovládnout celou mocí dobra. Ta síla je ohromná… nezadržitelná… Stačí málo, trocha nepozornosti nebo unáhlenosti, a ihned se dere k moci. Pokouší se ovládnout mou mysl, aby mohla sama jednat…“

„Ano,“ přisvědčil ustaraně Eleas, „přesně toho jsem se obával. Moc dobra je obrovská , nezkrotn á síla, kterou v sobě dokážou ovládnout a usměrnit jen tak čisté a nevinné bytosti, jako jsou jednorožci. Jen oni ji díky své ušlechtilosti a nevinnosti mohou zdolat. Už tak je zázrak, žes dokázala pojmout její část. Musíš počítat s tím, že nebude jednoduché , udr žet ji v sobě spoutanou, pod svou vůlí . Bude se t ě pokoušet pokořit. Ovládnout tvé tělo a mysl, která není tak silná a odolná jako tělo a mysl jednorožce. Musíš se naučit té síle, která ti teď koluje v žilách, porozumět. Naučit se jí naslouchat a ovládat ji…“

Aranis přikývla. Veragin tak úplně nerozuměl tomu, co tu právě Eleas říkal, ale věděl, že to vše Aranis strašně tíží . I kdy ž se teď zdála mnohem vyrovnanější a odolnější , poznal na n í , že ji tato obrovská moc, kterou v sobě ukrývá , d ělá velké starosti…

Ale jednorožec jí se vším pomáhal. Byl pro ni velkou oporou. Poskytoval uklidnění a porozumění její duši. Dodal jí naději vždy, když to potřebovala. Naplnil srdce svých společníků hřejivým pocitem pokaždé , kdy ž vycítil jejich trápení , ani ž by si to uvědomovali.

„Ehm… Musím uznat, madam, že to bylo opravdu velkolepé , “ prohlásil znenadání Leo. Veragin jen stočil oči v sloup, ale Aranis se vřele usmála.

„Děkuji, Leo. Ale to nestojí ani za řeč . “

„Vaše skromnost, ctěná paní , nen í zapotřebí , “ opáčil vznešeně kočkoroh.

A Snížek opět hltal každé jeho slovo.

„To není skromnost, jen holá skutečnost,“ odvětila Aranis stále s úsměvem.

Leo se jen lehce uklonil na důkaz své úcty, i když Veragin pochyboval, že tento kočkoroh dokáže chovat úctu k někomu jinému než jen sám k sobě.

„No, já sem se fakt už lek!“ ozval se vyjeveně Snížek. „Málem sem odletěl bůhví kam!“

„To se docela divím, Sněhu,“ ušklíbl se Veragin. „S tím tvým pupkem jsem předpokládal, že se ani nehneš . “

Snížek se nafoukl jako žába a uraženě se od Veragina odvrátil.

„Asi bychom měli pokračovat v cestě , ne? “ navrhla Lavril.

„Souhlasím,“ přidal se Falien, „ale zajímalo by mě , co to bylo za stvo ření , je ž nás napadla.“

„Ano… , “ přisvědčila Aranis zamyšleně , „ještě nikdy jsem žádné podobné bytosti neviděla.“

„Já myslím, že to byli rarachové , “ vložil se do debaty Temas se zahloubaným výrazem. „Nebo něco takového. Už jsem se v minulosti s takovými tvory setkal… Když jsme s otcem a strýcem cestovali přes okraj Tmavého lesa… Ti mužíci byli hodně podobní těm, kteří nás před chvílí napadli. Jen s tím rozdílem, že tihle nás chtěli očividně zabít, zatímco ti druzí se ke mně , otci a str ýci Zektorovi chovali přátelsky.“

„Možná to byli jen nějací jejich příbuzní nebo tak něco,“ pokrčila rameny Lavril.

„Nebo jste měli tenkrát štěstí a zrovna narazili na hodné rarachy.“

„Možná , “ usmál se Temas.

„Tak půjdeme?“ přerušil je Leo.

Jednorožec se mezitím opět zviditelnil a konejšivě drcnul do Aranis hlavou. Všichni zase pokračovali v cestě .

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .