Poselství jednorožců

Strážci dobra

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Doporučujeme další e-knihy:

Michaela Burdová – Poselství jednorožců – Zrádné hory Dragor

Henry H. Neff – TAJEMSTVÍ GOBELÍNU – Probuzení Astarotha

Henry H. Neff – TAJEMSTVÍ GOBELÍNU – Na pokraji zkázy

Michaela Burdová

Poselství jednorožců – Strážci dobra – e-kniha

Copyright © Fragment, 2011

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Ohromná moc země

Snížek měl ještě stále před očima obraz včerejšího dne. Pořád se mu vybavovali velcí vlci, kteří si říkají Dargwlci, a stále slyšel v hlavě Lavrilina slova, že se ty potvory zajisté vrátí. Nikomu o tom ale neřekl, ani Veraginovi. Nechtěl, aby si myslel, že má snad strach, přestože ho ve skutečnosti opravdu měl. To ovšem Veragin stejně věděl.

Opět byli na cestě téměř celý den, ale doufali, že slunce na obloze ještě nějakou tu hodinu vydrží. Už jen pár metrů a měli by vyjet z Kelonského lesa a ocitnout se na rozsáhlé louce, po které chtěli dojet až do lesa Zerovského.

Konečně se ocitli na začátku kopcovité louky na kraji lesa a rozhodli se odpočinout si.

Zelená pláň byla posetá zářivými žlutými a růžovými květy, mezi kterými poletovaly včely. Z voňavé trávy se ozýval cvrkot hmyzu a tu a tam rostly různé houby a malé smrčky. A daleko pod kopcem se rýsoval mlhavý okraj Zerovského lesa.

Aranis odsedlala Adalase a navrhla, aby všichni nechali své koně volně se pást na louce. „Adalas se chce proběhnout a ostatní koně určitě také.“

Falien seděl na velikém kameni a čistil svůj meč. Lavril s Eleasem byli opření opodál o tři další velké kameny porostlé mechem a žlutými květy a mluvili spolu elfským jazykem. Veragin se Snížkem seděli hned na kraji lesa pod velkým sukovitým dubem a chlapec pozoroval Aranis a Adalase, jak si spolu hrají. Pak zaslechl, jak Eleas křikl: „Alas! Alas!“

Chvíli přemýšlel, co to asi může znamenat, ale pak to pustil z hlavy. Zranění na ruce už ho nebolelo, ale měl ji ještě obvázanou. Pohodlně se uvelebil do hebké trávy ve stínu buku a nechal se hladit jemným teplým vánkem. Z prosluněné louky k němu doléhal veselý Aranisin smích a řehtání Adalase. Ještě pohlédl na rozvaleného spícího Snížka vedle sebe, který si spokojeně pomlaskával, a pak nechal pomalu klesnout svá těžká víčka.

„Veragine?“

Veragin překvapeně otevřel oči. Před sebou spatřil usmívajícího se Elease.

„Můžu si k tobě přisednout?“

„Ano, jasně,“ odpověděl Veragin a Eleas se posadil do trávy vedle něho. Veragin nechápal, co od něj Eleas může chtít, a tak čekal, co bude dál. Nic. Bylo ticho.

„Potřebuješ něco?“ zeptal se nakonec Veragin trochu nejistě.

„Ne, kdepak. Jen jsem si s tebou chtěl popovídat. Trochu se spřátelit,“ odpověděl upřímně elf. Veragina to překvapilo. Nikdo si s ním ještě nechtěl jen tak popovídat, natož se spřátelit. Proto chtěl této chvíle využít. Byl rád, že se s ním sympatický elf chce sblížit. Zatím se chlapec spřátelil jen s Aranis a trochu také s Lavril. S Falienem se přátelit netoužil. Ale měl pocit, že by s tímto elfem mohl skvěle vycházet.

„Aha… Takže… ty jsi osobní stráž princezny, že?“ snažil se navázat rozhovor Veragin.

„Ano. Osobní stráž a nejlepší přítel. Vyrůstali jsme spolu s mou sestrou a s Aranis,“ usmíval se Eleas a Veragin se jeho slov ihned chytil. Chtěl se toho o elfech dozvědět co nejvíce.

„Ale jak jste spolu mohli vyrůstat, když Aranis je princezna? Totiž, chci říct, že ona je z královského rodu, copak může vyrůstat s dětmi – ehm – z nižších vrstev?“ zajímal se.

„Elfové mezi sebou nedělají rozdíly. Mezi elfy neexistuje zášť, nenávist, závist nebo dokonce vraždy. Proto si mohou děti obyčejných elfů klidně hrát s dětmi elfů se vznešenou krví,“ vysvětlil Eleas a bylo vidět, že čeká na další Veraginovu otázku, které se také hned dočkal.

„Se vznešenou krví? Jak vlastně funguje vaše společnost? Jaké máte zvyky a zákony? Jak elfové žijí?“

„Elfové se vznešenou krví jsou ti, co se narodili s darem vnitřní moudrosti, neomylnosti, vznešenosti a čistoty. Takoví elfové zasedají v Řadách královny a rozhodují o záležitostech světa. Nahlížejí do Anlidi-lira – Studánky obrazů. Dělají důležitá rozhodnutí, která musí být bezchybná, spravedlivá a moudrá,“ vysvětloval ochotně Eleas a Veragin mu soustředěně naslouchal.

„Ale právo zasedat v Řadách královny má každý elf, bez rozdílu původu, rodiny nebo majetku. Když však elf, který chce zasedat v královniných Řadách, nemá vznešenou krev, musí podstoupit složitý výcvik ducha i těla, který může trvat i mnoho let. Teprve pak se může stát členem Řady.

Já jsem podstoupil výcvik, abych se mohl stát princezniným strážcem, ale chtěl bych se zúčastnit i výcviku do královniných Řad.“

„Elfové jsou opravdu úžasné bytosti,“ poznamenal obdivně Veragin.

„Jen se snažíme žít v souladu a míru se všemi ostatními tvory i zeměmi a samozřejmě i se svými vlastními druhy. Nač jsou spory a nenávist? K ničemu nevedou, jen k záhubě. Snažíme se bojům vyhýbat, ale když se jedná o záchranu celého světa, jako je tomu právě teď, jsme připraveni bojovat,“ odpověděl elf moudře a Veragin pocítil, že kromě Aranis ještě nepotkal nikoho, koho by tolik obdivoval a vážil si ho, jako právě Elease.

„Myslím, že jsi dobrý člověk, Veragine. Máš čisté srdce. Tajemství, které střežíš je jen tvé, a záleží na tobě, zda ho někomu z nás někdy prozradíš. Jen jsem chtěl, abys věděl, že budu rád tvůj přítel,“ řekl nakonec vlídně a Veragin se šťastně usmál: „Pro mě už přítel jsi.“

Eleas ho přátelsky poplácal po zádech a šel si sednout zpátky k Lavril, zatímco Snížek se mezitím odpotácel vyhřívat na louku.

Veragin se cítil skvěle. Konečně po dlouhé době byl opravdu spokojený a šťastný. Eleas byl úžasný elf. Přátelský, chápavý, vřelý a otevřený. A také veselý a bystrý. Bylo na něm znát, že každému rád ochotně pomůže. Přesně jak ho popisovala Aranis.

Ze zadumání Veragina vytrhla právě ona, když k němu náhle přiběhla a zeptala se ho: „Myslíš, že bys mi mohl začít dávat ty lekce boje s mečem, Veragine?“ a zeširoka se na něj usmála, oči jí při tom nádherně zářily a Veragin jí byl zase zcela okouzlen. Chvíli na ni jen tak hleděl, než se vzpamatoval: „Dobře. Začneme ihned?“

Aranis přikývla.

„Vezmi si tedy svůj meč.“

Veragin vytasil čepel a Aranis ho následovala. „Nejdříve se musíš naučit správnému držení těla i meče, vidíš?“ a názorně jí to předvedl. Aranis to po něm zopakovala, ale její ruce byly stále moc uvolněné. Veragin k ní přistoupil ze zadu a chytil ji za paže. „Musíš je držet pevně, pak budeš dávat silnější rány.“

Aranis cítila, jak těsně u ní Veragin stojí, a začala být trochu nervózní, ale nechápala proč. Navíc se jí líbilo, že je u ní takhle blízko.

„Tak,“ řekl Veragin a odstoupil zpět na své místo. „Teď na mě zkus zaútočit. Dáme si menší zápas,“ pokračoval a usmál se na ni.

Aranis zaútočila na Veraginův meč, ten její útok s lehkostí odrazil a vzápětí jí zasadil silný protiúder, až odskočila stranou. Pak se jejich meče pustily do rychlého souboje. Aranis bojovala poměrně dobře, až to Veragina překvapilo. Její pohyby byly elegantní a lehké.

Pokoušela se ho odzbrojit, ale marně. Veragin jí nakonec hbitým chvatem vyrazil meč z ruky, a než se stačila vzpamatovat, stál za jejími zády a ostří jeho meče se dotýkalo jejího hrdla.

„To nebylo špatné,“ ohodnotil dívku trochu omámeně. Když ji měl takhle blízko a cítil její květinovou vůni, přestával normálně uvažovat. Přál si, aby ji mohl pohladit po těch jemných, zářivých vlasech, které teď měl u svého obličeje.

„Bylo to hrozné. Tak snadno jsi mě porazil,“ povzdechla si elfka a probudila ho tak ze snění. Veragin sklonil meč.

„Ne, opravdu bojuješ dobře. Chce to jen trochu tréninku,“ snažil se ji povzbudit. Pak sebou ale oba dva poplašeně cukli, protože uslyšeli Snížkův strašný jekot.

„Ááá! Pomóóc! Ta pitomá kobyla mě chce zabít! Jéé!“

Ječel a pobíhal sem a tam mezi růžovými květy a nad ním divoce skotačil Adalas. Zdálo se, že se mu opravdu velmi zamlouvá takhle Snížka škádlit. Jeho překrásná černá srst se na slunci nádherně leskla a dlouhá hříva se mu spouštěla až do jantarových očí, jak zvesela pohazoval hlavou.

Snížek už byl celý unavený z toho věčného pobíhání a sotva už se hýbal, když v tom mu Adalas dupl na ocas.

„ÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁUUUUÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁ!!!!“ ozval se z jeho malé tlamičky příšerný vřískot, že div nevyskočil z kůže.

„TY ODPORNÁ BESTIE! TY OBROVSKÁ HORO MASA BEZ MOZKU! TY NEJPITOMĚJŠÍ OSLE V PODOBĚ KONĚ!“ nadával Snížek, až z něho čišely blesky.

„Sněhu! Co to vyvádíš!“ křičel na něj Veragin, když k nim s Aranis doběhli. Elfka se smála a přivolala Adalase k sobě: „Ta li, Adalas.“

„Já?!“ osopil se na něj Snížek a zuřivě při tom prskal.

„Jak to myslíš, co to vyvádím?! To nevidíš, že mě to příšerný zvíře chtělo zmrzačit?!“

„Ach Sněhu!“ povzdychl si nad ním Veragin a zakroutil hlavou.

„Adalas si s tebou chtěl jen hrát, Snížku,“ hájila svého koně Aranis.

„Jo tak hrát?! Pche!“ odfrkl si Snížek uraženě a tlapkou si hladil svůj ocas.

„Omlouvám se, Snížku, za ten ocas. Adalase to mrzí,“ pokračovala Aranis. „Nechtěl ti ublížit.“

Kočkoroh na ni však vrhl jen vražedný pohled a dále je všechny ignoroval.

„Nech ho být, Aranis. Však ono ho to přejde,“ uklidňoval ji Veragin a chtěl pohladit Adalase po čele. Ten se však mírně vzepjal a zuřivě zařehtal. Veragin ruku stáhl a tázavě pohlédl na Aranis.

„Nenechá na sebe nikoho sáhnout. Pustí k sobě jen mě. Je příliš hrdý a nedůvěřivý, víš?“ vysvětlovala. „Na Santielu jsem si ho vybrala, protože jsem cítila, že je to velmi silný a odvážný kůň. Do té doby k sobě prý nikoho nepouštěl. Ale já jsem se spojila s jeho myslí a vysvětlila mu, že ze mě strach mít nemusí, že ho chápu a jsem přítel.“

Aranis zůstala na louce s Adalasem a Veragin se vrátil zpátky k lesu. Zamířil k jednomu z velkých kamenů, na kterém seděl Eleas. Opodál Lavril zrovna o něčem debatovala s Falienem.

„Všiml jsem si, že spolu s princeznou Aranis dobře vycházíte,“ poznamenal s úsměvem Eleas, když si k němu Veragin sedl a opřel se o kámen.

„Ano. Ona je… je úžasná,“ přisvědčil chlapec tiše. „Nikdy jsem někoho takového nepoznal. Obdivuji ji.“

Eleas se usmál: „Ano… Princezna je taková. Dokáže v každém člověku a každé živé bytosti vidět krásu, kterou ani oni sami obvykle nevidí.“

Veragin se zamyslel. Možná, že i v něm vidí Aranis něco dobrého a krásného, i když on sám to opravdu vidět nedokázal. Možná proto mu věří, i když ví, že jim lhal.

„Aranis je velmi vnímavá a citlivá, dokáže vycítit, když se někdo jí blízký trápí. Její spojení s přírodou a zemí jí dává jistou vyrovnanost, vnitřní sílu a klid,“ pokračoval Eleas a letmo pohlédl na Veragina, který Aranis zasněně pozoroval. Závoj jejích zářivých vlasů, temných jako noc, se perleťově třpytil pod zlatavými slunečními paprsky. Lehký vítr si pohrával s jemnými pramínky, jež jí poletovaly kolem něžné tváře a padaly do křišťálově modrých, pronikavých očí.

Sledoval, jak se její drobná ručka dotýká lesklé černé srsti Adalasova velkého a statného těla. Napadlo ho, že tak silného a prudkého koně by nedokázal zkrotit ani on sám. A přesto to Aranis dokázala. Jen pouhým dotekem myšlenek, bez násilí a snahy podrobit ho své vůli. Stačilo mu ukázat, že se nemá čeho bát, že ona chce být jen jeho přítel, a Adalas se k ní chová jako beránek. Jsou tedy jen přátelé. Výraz pán a jeho kůň k nim nepatří.

Možná mi nedovolil pohladit ho nejen proto, že k sobě kromě Aranis nikoho nepustí, ale také proto, že se snaží Aranis chránit… přemítal Veragin s pohledem stále upřeným k elfce a Adalasovi, který do ní právě jemně strkal čumákem.

Pak znovu promluvil Eleas a zaskočený Veragin k němu stočil svůj pohled. Úplně zapomněl, že tu s ním někdo sedí.

„Víš, Veragine, Aranis má dar. Ona dokáže vycítit život. Cítí život každého tvora, každého člověka, každého elfa… Cítí jejich srdce, jejich krásu. Touhu žít, tu radost ze života…

Ale stejně tak dokáže vycítit i smrt. Cítí její přítomnost, vidí utrpení těch, které si odnesla. Ona cítí její ledový dech, když se blíží. Cítí strach těch, které si v její blízkosti zrovna odnáší.

Můžeš to brát jako prokletí. Já sám nevím, jak tomu mám říkat. Ale Aranis se s tím už narodila i smířila…“

Veragin byl z toho, co mu právě Eleas prozradil, trochu vyvedený z míry.

„Ale… proč mi o tom neřekla…? Mluvili jsme spolu už o spoustě věcí, ale tohle… to je strašné.“

„Ona o tom nerada mluví, Veragine. Ale myslím, že by byla ráda, abys o tom věděl. Možná, že si s tebou o tom někdy bude chtít promluvit.“

Veraginovi se s Eleasem opravdu dobře povídalo. Pomalu si začal uvědomovat, proč se elfům říká vznešený lid. Elfové jsou mnohem vnímavější a čestnější než lidé. Váží si všeho kolem sebe, což lidé často nedovedou. Ať už mluvil s Aranis, Eleasem nebo Lavril, vždy měl pocit, že mluví s někým, kdo je mnohem urozenější než on.

Ale teď ho trápilo to, co mu Eleas řekl o Aranis. Musí být strašné cítit smrt vždy, když je nablízku, vidět a pociťovat utrpení těch, které smrt v Aranisině blízkosti potkala. Musela cítit i bolest svých strážců, které po jejich vylodění v Lilandgarii zabili kirlopové, blesklo mu hlavou. Bylo mu Aranis líto a chtěl jí nějak pomoci… ale věděl, že to není možné.

„Měli bychom jet,“ zazněl Falienův hrubý hlas a vytrhl Veragina z přemýšlení. Lavril i Aranis už sedlaly koně a mohlo se tedy vyrazit.

Náhle se ale odkudsi ozval vzdálený ženský křik: „Pomóc! Pomozte mi někdo! Prosím, pomozte!“ Ten křik vycházel z pod kopce pod nimi. A pak se z dálky vynořila jakási dívka křičící o pomoc a běžela po svahu přímo k nim.

„Kdo je to?“ ptal se udiveně Falien, „A před kým to utíká?“

Dívka, celá zadýchaná, doběhla až k nim. Byla velmi krásná. Dlouhé, vlnité, zlaté vlasy jí sahaly až do pasu a zářivé smaragdově zelené oči volaly o pomoc. Obličej byl úzký a oválný s vysokým čelem. Měla na sobě dlouhou sukni z květin s rozparky nad kolena, takže jí byly vidět dlouhé štíhlé nohy, a z květin byl vrchní díl jejího oděvu.

„Ach prosím! Prosím, pomozte!“ prosila s tváří bledou strachem.

„Ale co se vám stalo? Jen klid, uklidněte se a řekněte, co se stalo,“ snažil se ji uklidnit Eleas.

„Musíme pryč! Hned! Rychle, utíkejte!“ naléhala dívka. „Můžeme se ukrýt v mé vesnici! Utíkejte tam dozadu, kolem Kelonského lesa a až na pobřeží.“

„Ale čeho se tak bojíte?“ ptal se nechápavě Falien.

Na jeho otázku se však hned objevila odpověď. Z pod kopce se k nim vzduchem řítilo nějaké monstrum. Bylo podobné ženě, ale nohy mělo zakončené velkými pařáty a na prstech rukou mělo dlouhé drápy. Kůže se zdála jakoby scvrklá, nažloutlá a šupinatá a ze zad mu vyrůstal jeden pár obrovských netopýřích křídel, také posetý šupinami. Vlasy mělo v barvě slámy. Jinak bezchybnou ženskou tvář hyzdily propalující žluté oči a velké špičaté, šupinaté uši. Ústa byla plná drobných zašpičatělých zubů. Ta žena vydávala příšerný zvuk. Jako když slyšíte káně kroužící nad lesem a k tomu se přidá ječivé pískání krysy. Blížila se velkou rychlostí a natahovala k nim své drápy.

„Proboha, co je to?“ hlesl s hrůzou v očích Falien a jako zkamenělý se díval k obloze.

„Rychle! Musíme pryč!“ zvolal Eleas a všichni se vyšvihli na koně. Dívka si přisedla k Falienovi na jeho hřebce Kyma a všichni uháněli do vesnice. Dívka je cestou naváděla.

Koně běželi podél lesa takovým tryskem, že se i stromy jevily jen jako dlouhé rozmazané šmouhy. Okřídlená nestvůra už byla nad jejich hlavami, zuřivě máchala velkými šupinatými křídly a hlasitě ječela. Teprve teď Falien poznal, co je zač.

„Je to harpyje!“ zakřičel a nutil Kyma, aby ještě zrychlil, zatímco se ho dívka pevně držela kolem pasu.

„Harpyje? Co je to?“ snažila se křičet Lavril, ale sotva popadala dech, jak jí vítr šlehal do tváře, díky trysku, kterým se koně řítili. „Takové stvoření v naší zemi nežije!“

„Tady se také moc nevyskytují“ snažil se vysvětlovat Falien a nasměroval svého koně blíže k Lavril, která jela vedla Elease přímo za Aranis, zatímco Veragin se hnal po boku Faliena vpředu. Faliena tak mohli všichni slyšet a on pokračoval:

„Žijí na loukách nebo v blízkosti lesů a číhají na kolemjdoucí! Poté je unesou do svých hnízd, kde žijí ještě s dalšími harpyjemi, aby jim dělali společnost. Vybírají si obvykle ženy, muže používají jen k rozmnožování!“

Veragin se při té představě zachvěl.

„Ano, tak to je, pane!“ ječela dívka za jeho zády a přivírala přitom oči, aby jí do nich nešlehal vítr. „Napadla mne, když jsem byla na cestě ze Zerovského lesa do mé vesnice! Ony si tam netroufnou! Naše vesnice je chráněná kouzlem, pane!“

Falien usoudil, že s dalšími otázkami, které se mu při jejích slovech draly na mysl, počká, až dojedou do vesnice.

Harpyje dvakrát silně máchla křídly, nabrala výšku a zmizela jim z očí někam vysoko za mraky. Veragin tušil, že to není konec. A bohužel se nemýlil. Harpyje se náhle obrovskou rychlostí snesla z oblak přímo před ně s ohlušujícím pištěním a chtivě po nich natahovala drápy. Všichni sebou leknutím škubli a prudce zatáhli za otěže svých koní, aby je ubrzdili. Ti poplašeně řehtali a vzpínali se, ale zastavili těsně před pařáty podivné stvůry, která se vznášela sotva metr nad zemí s tváří zkřivenou v potěšený úšklebek.

Aranis na nic nečekala a natáhla ruce do vzduchu. Veragin na ni udiveně zíral a nechápal, o co se pokouší. Ale záhy mu to došlo. Slyšel jen, jak Aranis zašeptala něco jako „Eruw keli“ a z dlaní nad hlavou jí náhle vyšlehly oslňující bílé paprsky, které Veragina, ostatní, ale především harpyji téměř úplně oslepily a zalily vše kolem nepropustným bílým světlem. Bílá záře se během okamžiku začala pozvolna měnit v oslňující zelenou. Náhle vše ustalo a Aranis v rukou držela jakýsi pulzující útvar – zářivě zelenou energii, jež jí omotávala paže jako mlhavý třpytivý had, jehož jeden konec stále proudil elfce po rukou až k ramenům a druhý přecházel v obou jejích dlaních do koule plné obrovské energie.

Aranis při tom ani nemrkla a zrak upínala přímo na harpyji před sebou, jež hlasitě vřískala a vyděšeně to celé pozorovala. Nakonec Aranis příval zářící energie vypustila z dlaní a oslňující paprsek zeleného světla okamžitě zasáhl harpyjino tělo. Ohromnou silou ji srazil k zemi, kde ji celou pohltil a připoutal k půdě. Jako by to byly nějaké matně zářící zelené provazy, které se pomalu roztékaly po celém jejím vzpírajícím se těle.

Všichni s úžasem hleděli na harpyji, která se pomalu a se stále pronikavějším křikem propadala do země, až pod ní úplně zmizela, a s ní uhasla i oslepující záře energie.

Všude kolem nich se najednou rozhostilo ohromující ticho. Zvedl se mírný vítr a koruny stromů Kelonského lesa temně zašuměly. Půda i tráva vypadaly nedotčeně, jako by se tu před několika vteřinami vůbec nic nestalo.

Aranis se probrala z jakéhosi transu a zhluboka se nadechla, jako by celou dobu vůbec nedýchala.

Veragin si začínal uvědomovat, že konečně viděl Aranis používat její moc. A také si uvědomoval, že to, co se o ní říkalo, byla pravda. Nikdy neviděl nic impozantnějšího a velkolepějšího. Tak ohromná síla… Ta obrovská spousta energie, kterou cítil… V tuhle chvíli mu Aranis vůbec nepřipadala jako křehká a bezbranná elfská princezna, kterou musí chránit, ale jako někdo s mocí, jejíž sílu si vůbec nedovedl představit. Až do teď. Pohlédl na Faliena a viděl, že se tváří úplně stejně ohromeně. Pak se podíval na Lavril a Elease, kteří se usmívali nad něčím, co jim připadalo dobře známé a očekávané. Samozřejmě, pomyslel si Veragin. Ti dva s Aranis trávili skoro celý život. Museli takovýchto jejích kouzel vidět spoustu.

„Co to bylo…?“ zeptal se pomalu a ohromeně Falien a nepřestával zírat na místo, kde se před okamžikem propadla harpyje do země.

„To bylo malé kouzlo z hlubin země. Kouzlo pohlcení, pozření. Země si tu nešťastnici vzala,“ odpověděla Aranis s úctou, přičemž také hleděla na místo, kde se ještě před chvílí zmítala zemí pohlcená harpyje.

„Malé kouzlo?!“ vyhrkl šokovaný Veragin. „Nikdy jsem neviděl nic silnějšího!“

„Má moc sahá ještě mnohem dál, do úplných základů země. Tohle byla jen drobná ukázka toho, čeho jsou země a příroda schopny. Jakou ohromnou sílu vlastní,“ vysvětlovala elfka s klidem a v očích jí byla znát velká pokora a úcta, kterou k zemi a jejím plodům a darům chová. „Vybrala si mě, abych nosila její sílu…“ dodala nakonec.

„Ó, má paní!“ ozvala se dívka sedící na Kymovi za Falienem. Zdálo se, že jí až teď došlo, že se shledala s elfy.

„Jaká čest pro mě! Páni elfové i s královnou země! Žádné legendy ani báje, ale vše je to skutečnost. A ještě k tomu vám vděčím za život!“

Veragin vypadal, že dívku ani neslyšel a stále upřeně hleděl na Aranis.

„Takže můžeš používat ještě větší kouzla, než bylo tohle? A nemůžeš nějaké předvést?“

„To nejde tak snadno, Veragine. Čím větší kouzlo, tím menší energii mám. Každé kouzlo spotřebovává podle své obtížnosti určité množství mé síly,“ usmála se Aranis.

„Po některém může upadnout i do krátkého bezvědomí. A navíc, na opravdu silná kouzla potřebuje dostatek energie a naprosté soustředění,“ doplnila Lavril.

„Prosím,“ spustil opět dívčin pisklavý hlásek „mohu vás ještě obtěžovat? Zavezli byste mne do mé vesnice? Je to už jen kousek odtud a na tak zdatných koních, jako jsou tito, tam budeme za chviličku.“

„Jak se vlastně jmenuješ?“ zeptal se jí přívětivě Eleas a upřel na ni svůj pronikavý pohled.

„A co jsi zač? Lidé jen tak od přírody zlaté vlasy nemají,“ poznamenala chladně Lavril.

„Jmenuji se Alimancha, prosím. A… a… a jsem… totiž jsem lesní dívka. Ukáži vám svou vesnici a své sestry, pojeďme, prosím.“

Skupina tedy souhlasila a dovezla Alimanchu do její vesnice. Opravdu netrvalo dlouho a octli se v malé vesničce u mořského pobřeží. Ležela na vysokém skalnatém útesu, o který se rozrážely divoké, bouřící se vlny Nekonečného moře. Kelonský les ohraničoval její severní cíp. Vesničku tvořilo jen pár dřevěných, značně prohnilých domků se střechami pokrytými jehličím, z nichž vykukovaly modré houby podobné hřibům. Kolem každého domku byla ohrádka obrostlá mechem a kapradím. Chaloupky stály na zelenající se trávě, která byla všude kolem, a sem tam z ní vyrůstaly sedmikrásky. Kolem celé vesnice rostly smrky a duby a uprostřed stál jakýsi vysoký dutý dřevěný sloup, do kterého vedly polorozpadlé schůdky a končily až úplně nahoře, kde se nacházela malá terasa obestlaná senem a slámou. Nejspíš sloužila jako nějaké pozorovací místo.

„To je divné…“ řekl Falien, když slézali z koní. „Vaše vesnice ani není na mapě.“

„Sem lidé moc často nezabloudí, pane,“ odpověděla Alimancha a podlézavě se na něho usmála. Ten si jejího falešného úsměvu ani nevšiml, svou pozornost věnoval její kráse.

„No, dobře. Teď bychom už ale měli jet,“ připomenula trochu rozladěně Lavril. Moc se jí to ve vesnici nezamlouvalo a té dívce ani za mák nevěřila.

„Ne, prosím! Zůstaňte! Alespoň na večeři,“ škemrala Alimancha a vzápětí je přišlo přivítat ještě několik dalších dívek. Všechny byly stejně krásné jako ona a se stejně zlatými vlasy. Ve vesnici nebylo vidět jediného muže.

„Možná bychom se mohli zdržet, ne?“ navrhl Falien, který se celý rozplýval nad všemi těmi kráskami. „Za chvíli se setmí. Mohli bychom tu přenocovat.“

„To je pravda,“ podpořil ho Eleas a zeširoka se na dívky, které je teď obskakovaly, usmíval.

Veragin také nic nenamítal, i jemu krásky učarovaly. Za to elfkám se to moc nezamlouvalo.

„Já nevím, Aranis, ty ženy se mi moc nezdají,“ pošeptala jí zachmuřeně Lavril.

„Ani mně ne. Ale naši pánové nás už přehlasovali,“ ušklíbla se Aranis.

„Vítejte, cizinci. Lidé i vznešení elfové,“ ozval se ledově povýšený hlas jedné z žen. Jako by to byla jejich královna. Byla oblečena do jiných šatů než Alimancha a ostatní dívky. Krátká sukně z velkých zelených listů a rudých květů, které rostly na dlouhých tenkých stoncích spadajících až na zem, jí sahala vysoko nad kolena a kolem prsou měla jakýsi pás z bílých růží, který měla omotaný i kolem rukou, a ve zlatých vlasech měla zapletené rudé květy. Obličej měl vystouplé lícní kosti a štíhlý labutí krk. Jinak byla bosá jako ostatní dívky.

„Jsem Eminicha, paní této vesnice.“

Falien na ni zíral, jako by nikdy neviděl žádnou ženu, a pak představil sebe i ostatní.

„Já jsem princ Falien, tohle je elfská princezna Aranis, její strážci Eleas a Lavril, a tady bojovník Veragin a jeho společník kočkoroh Snížek.“

„Ach! Princ a elfové! Nesmírná čest to pro nás,“ vyjekla Eminicha a spráskla ruce.

„A to není všechno, má paní!“ ozvala se Alimancha. „Zachránili mne před harpyjí.“

„Ó, Alimancho, sestřičko, jaké štěstí tě to potkalo!“ vypískla vysokým hláskem jedna z dívek a přihnala se k ní jako uragán.

„Ano, Onomincho. Ještě že jsem tyto vzácné cizince potkala. Princezna Aranis tu harpyji zabila.“

Tu poslední větu Alimancha řekla podivně potichu, jako by jí snad té harpyje bylo líto a ostatní dívky si začaly mezi sebou něco udiveně šeptat.

„Je to královna země!“ vyhrkla pak Alimancha a dívky sebou překvapením trhly.

„Královna země?“ opakovala Onomincha a kulila na Aranis velké smaragdově zelené oči.

„Em… tedy…“ koktala Aranis a sklonila hlavu. Bylo vidět, že je trochu na rozpacích z toho, jak na ni všechny udiveně zírají. Ale pak si vzpomněla na svůj původ a hrdě zvedla hlavu.

„Ano, jsem královna země a přicházím se svými druhy ze země za mořem, ze země Všehovzniku, abychom zde plnili určité poslání.“

„Jaké to překvapení…“ zašeptala Eminicha tak, aby to ostatní neslyšeli a pohlédla na Alimanchu.

„Prosím,“ řekla nakonec „přijměte na přivítanou naše květy zázračné květiny Tilemenchy a nasaďte si je za ucho.“

Dívky jim rozdaly rudé květy a všichni z výpravy si je trochu nejistě nandali za uši. V tom okamžiku Aranis cítila, jak se jí začíná točit hlava, a všechno se jí před očima rozostřilo. Až se nakonec vše začalo propadat do černočerné tmy a ona se ponořila do hlubokého spánku.

Harpyje

Když se Aranis probudila, cítila se, jako kdyby spala celé dny na nějakém heboučkém mechu nebo v bavlněných peřinách. Jakmile se ale pokusila pohnout, zjistila, že jí v tom něco brání. Otevřela pomalu oči a ranní sluneční paprsky ji na chvíli oslepily. Ale potom spatřila, jak naproti ní sedí ke stromu přivázaní Falien, Lavril i Eleas. Poplašeně sebou škubla a uvědomila si, že i ona je přivázaná k velkému kmeni stromu spolu s Veraginem a Snížkem.

Veragin už byl vzhůru, stejně jako ostatní. Aranis se rozhlížela a došlo jí, že se nacházejí pár kroků za vesnicí a hned za jejich zády se rozkládá Kelonský les. Seděli v orosené trávě přivázaní ke dvěma vysokým smrkům, z jejichž termity prožraných kmenů vyrůstaly podivné modré houby. Aranis před sebou viděla zadní strany domů vesnice, porostlé nějakou pnoucí rostlinou.

Snažila se rozpomenout, co se minulého večera stalo, ale rozbolela ji z toho hlava. Nemohla si nic vybavit.

„Jak se cítíš?“ zeptal se jí Veragin.

„Já… jsem zmatená… Co se stalo?“

„Také jsem si nemohl na nic vzpomenout, když jsem se probral. Je to nejspíš účinkem té květiny,“ vysvětloval jí Veragin.

„Cože? Ach ano… už si vzpomínám… to ty ženy… ony nás svázaly…“

„Jo! To si piš! Už jsem říkal, že nechápu, co dvounozí samci na těch ženskejch viděj!?“ zaprskal Snížek.

„Ale proč?“ ptala se nechápavě Aranis.

„Já věděla, že jim nemáme věřit…“ kroutila hlavou Lavril u protějšího smrku.

„Nevím, o co jim jde,“ přiznal Veragin a zamyslel se.

Ještě chvíli tam takhle seděli, přičemž jim slunce svítilo přímo do obličejů. Aranis uvažovala o použití své moci, ale věděla, že svázanýma rukama nepohne ani o píď. A bez rukou to prostě nešlo. Jsou i taková kouzla, kdy stačí jen vyslovit nějaká slova, například ohledně vody, některých rostlin a podobně, ale to by tu teď bohužel nepomohlo. Pak se k nim konečně někdo přiblížil. Byla to Eminicha a v závěsu za ní Alimancha s Onominchou.

„Dobré ráno. Jaká byla noc?“ zeptala se jich Eminicha a zlověstně se pousmála.

„Co to má znamenat?! Co jste doopravdy zač?!“ vyjela na ni podrážděně Lavril.

Alimancha s Onominchou se na sebe podívaly a pak se příšerným, ječivým smíchem rozesmály. Aranis i všem ostatním ten smích připadal nebezpečně povědomý.

„Kdo opravdu jsme?“ zopakovala Lavrilinu otázku Eminicha posměšně. Pohlédla na své služebnice a ty se začaly znovu příšerně smát. Pak si najednou klekly na zem, hlavy sklonily k zemi a zakryly je rukama, které se však záhy začaly měnit. Kůže se scvrkávala a objevovaly se ještěří šupiny. Z prstů vyrůstaly dlouhé, černé drápy a klouby na prstech se začaly zvětšovat. Ze zad se s odporným praskáním líhla jakási křídla. Vypadala jako obří netopýří křídla. Byla odporně slizká a visely na nich ještě kousky kůže a stékala trocha krve, jak se vyklubala ze zad. Obě dívky se zvedly ze země a postavily se. Jejich vlasy už nebyly zlaté, ale slámově světlé, a oči nebyly zelené, nýbrž žluté a oranžové s rudými žilkami. Otevřely teď už mnohem větší ústa, jestli se to vůbec ústy nazývat dalo, a zuřivě zaječely.

„Ale harpyje na sebe přece nedokážou brát lidskou podobu!“ namítal ohromeně Falien, zatímco Snížek se tvářil dosti znechuceně.

„Ano, tak tomu bývalo,“ potvrdila Falienovu domněnku Eminicha. „Ale teď je všechno jinak. Můžeme k sobě lákat lidi, především muže, díky naší lidské podobě. A za to vše vděčíme našemu pánu! Valgarovi!“ pravila s láskyplným výrazem, jakoby mluvila o nějakém božstvu.

„VALGAR?!“ vykřikla překvapeně Aranis.

„Je to náš spasitel. A z vás by byli jen nebozí a obyčejní zajatci. Vy dvě, dámy, byste se staly jedněmi z nás a vy, ctění pánové, byste se podíleli na našem populačním růstu. Ale protože jste zabili jednu z našich sester mocí země, poznali jsme, kdo jste. Náš pán nám o vás vyprávěl a poručil, potkáme-li vás, abychom vás zajali a ihned mu o tom poslali zprávu,“ řekla Eminicha a ledově se usmála.

„Takže ten útěk před harpyjí na louce byl fingovaný!“ zasyčel Falien, přičemž sebou škubal a doufal, že se jeho provazy uvolní.

„No ovšém!“ zaječela harpyje Alimancha. „Všé bylo zahrané! Alé pak jsté zabilí naší sestrú! To sé neměló stát! To neměló!“

„Myslím, že nejlepší by bylo dát našemu spasiteli okamžitě vědět o tak drahocenném úlovku. Jistě si pro vás někoho pošle,“ oznámila jim nakonec Eminicha a otočila se k odchodu, zatímco druhé dvě harpyje máchly křídly a vznesly se do vzduchu. Aranis sklonila hlavu, aby ji rozvířený vzduch jejich křídel neštípal do očí, ale to už se harpyje se zvonivým smíchem nesly mezi mraky a pomalu se jim vzdalovaly z dohledu. Aranis si pomyslela, že si zřejmě letí vyhlédnout novou kořist.

„Takže nás nezabijete?“ stačil se ještě nesměle zeptat Snížek Eminichy.

„Ne. To udělá náš spasitel. Ale tebe bychom si mohly dát k obědu,“ chtivě se na něj usmála a odkryla jehličkové zuby. Snížek jen vyděšeně polkl.

„Valgar si začíná podmaňovat i zlé, ale živé bytosti z lesů, ty s duší, co k našemu světu patří už od pradávna. Nestačí mu, že už otevřel Bránu temnot a vypouští z ní různé temné tvory…“ řekl Veragin, jen co Eminicha odešla.

„Ale co uděláme?“ zeptal se vystrašeně Snížek.

„Vzali nám naše meče i luk… a také koně,“ uvažoval Veragin nahlas. „Až se odtud dostaneme, musíme si pro ně dojít.“

„Mělo by to být ale v tichosti. Nechce se mi bojovat s celou vesnicí rozzuřených okřídlených ženských,“ poznamenal sarkasticky Falien a pousmál se.

„Jo, to je sice všechno príma, ale JAK se odtud dostaneme?!“ zaječel Snížek až se mu naježily chlupy. Veragin se tomuto detailu chtěl vyhnout, ale bylo jasné, že to nelze.

„No, po pravdě, Sněhu, já…“ ale větu nedokončil. Zarazil ho jakýsi zvuk vycházející z lesa hned za jejich zády.

„Byla to veverka… Řekni, že to byla veverka, Veragine! No tak, byla to určitě veverka!“ uklidňoval se roztřeseným hlasem Snížek.

Ale za blízkým stromem se objevilo stvoření, které rozhodně veverku nepřipomínalo. Mohlo jim sahat tak po kolena. To stvořeníčko bylo vyhublé a na dlouhém vyzáblém krku se tyčila poměrně velká hlava s kulatýma odstálýma ušima, na pravém uchu byla připíchnutá náušnice. Tváři podivného tvorečka dominovala opravdu obrovská sladká očka, která se třpytila a nevinně se na ně dívala. Mohli byste je přirovnat ke korálkovým očičkům malého koťátka nebo králíčka. Nosík byl opravdu jako pravá napodobenina toho králičího. Malinká pusinka byla stáhnutá do udiveného „O“ a na čele mu vyrůstaly malinkaté růžky, které z části zakrývaly rozcuchané vlasy. Malé tělíčko bylo oblečeno do béžových kalhot nad kotníky s velkými kapsami a kšandami. Nohy byly krátké stejně jako ruce, ale zato prsty byly až příliš dlouhé. A kůži to mělo béžovohnědou.

„Propána!“ vypískla Aranis. „To je přece skřítek!“

„Skřítek? Opravdu? Ještě nikdy jsem žádného neviděl,“ usmíval se zamyšleně Falien.

„V našich lesích jich žije spousta, ale neradi se nechávají zpozorovat,“ poznamenal Eleas se zrakem upřeným do lesa ke stromu, za kterým se skřítek skrýval.

„Skří-skřítek?“ koktal Snížek. „A žere to kočkorohy?“

„Mlč, Sněhu!“ okřikl ho Veragin.

„Co? Já chtěl jenom říct, že kdyby nás to chtělo sežrat, že nás ochráním!“ bránil se Snížek dotčeně.

Veragin ho chtěl zase zpražit nějakou poznámkou, ale věděl, že to nemá smysl. Snížek je až příliš umíněný.

„Mohl by nám odtud pomoci!“ napadlo Lavril. „No tak, skřítku, neboj se. Pojď k nám.“

„My ti neublížíme. Jsme přátelé,“ přidal se s úsměvem Eleas.

Skřítek se stále schovával za stromem a nesměle vykukoval.

„Zdá se, že má strach,“ usoudil Falien.

„Skřítci byli vždycky plaší,“ přitakala Aranis.

„Nás se opravdu bát nemusíš. Potřebujeme tvou pomoc. Prosím!“ zkoušel to dál Eleas. A zřejmě to zabralo, protože skřítek zamrkal velkýma očima a vylezl zpoza stromu. Eleasova přátelská, ale vznešená tvář se mu zjevně zamlouvala a pomalu se k nim blížil, až se došoural přímo k nim a kulil na ně své obrovské oči.

„Výborně. Jak se jmenuješ, skřítku?“ ptal se opatrně Eleas, aby ho nevystrašil. Ale skřítek na něj jen tupě zíral.

„Umí ten mrňavej ťulpas vůbec mluvit?“ ptal se pochybovačně Snížek, když si skřítka pozorně prohlédl a usoudil, že tak malé stvoření by ho rozhodně sežrat nemohlo.

„Proboha, Sněhu, mlč už!“ nasupil se Veragin.

„Já umět mluvit, pane bílý kocour a roh,“ vypískl najednou skřítek zvučným hláskem. „Já se jmenovat Pitti. A vy být oběť další těch žen s křídla,“ mumlal Pitti a vykuloval na všechny oči. „Ty být hodný muž se špičaté uši. Já Pitti to poznat,“ pokračoval a culil se na Elease.

„Co to mele?“ zašeptal Snížek k Veraginovi, ale ten ho jen probodl očima. „No jo, dyť už mlčim.“

„Děkuji, Pitti. Mohl bys nám teď pomoci? My totiž opravdu nechceme být oběťmi těch žen – harpyjí,“ požádal ho Eleas zvesela.

„To já bych chtít taky nechtěl,“ zvolal Pitti. „Já pomoci vám, ale ony pak ze mě udělat oběť.“

„Zaručuji ti svou ochranu, jestliže nám odtud pomůžeš, skřítku Pitti,“ slíbil mu Eleas. Skřítek na chvíli zaváhal, ale pak se pustil do rozvazování provazů. Nejdříve začal u Elease a ostatních a pak přešel k Aranis, Veraginovi a Snížkovi.

„No výborně! Jen si, prosím, pospěš!“ snažila se ho popohnat Lavril.

„Vždyť já dělat rychle, ženo bílý vlas a špičaté ucho,“ mumlal Pitti. Za chvíli už byli všichni rozvázaní a Pitti se jim zdál snad ještě menší než předtím. Zvláště Eleasovi, který byl ze všech nejvyšší.

„Pitti, ty teď zůstaň tady a počkej na nás. My se ještě musíme vrátit pro naše zbraně a koně,“ vysvětloval elf důrazně.

„Já se ale sám bát tady. Co když najít mě žena s křídla?“ kňoural skřítek a tahal Elease za suknici z šedé hedvábné látky, posetou stříbrnými znaky.

„Jen klid, skřítku, Snížek tady s tebou počká velmi rád,“ oznámil Pittimu, a tím i Snížkovi, Veragin.

„Jo, to víš, já tady zůstanu a budu tě chránit, prcku,“ vytahoval se kočkoroh, ale ve skutečnosti si oddechl, že za harpyjemi nemusí jít s ostatními.

„Měli bychom se rozdělit a každý prohledá kus vesnice tak, aby ho harpyje neviděly, a poté se sejdeme tady,“ navrhl Veragin a ostatní souhlasili.

„Dobře. Já půjdu s Eleasem,“ řekl Falien.

„A my s Aranis půjdeme spolu. Takže Veragin půjde také s vámi,“ rozhodla rázně Lavril a obě skupinky se vydaly do vesnice, každá z jiného směru.

Lavril s Aranis vykročily k domkům napravo. Opatrně se plížily mezi dvěma chalupami a podle hlasů se zdálo, že jsou harpyje někde vpředu před domy a na něčem se domlouvají. Aranis opatrně nahlédla do okna jednoho z domů, zatímco Lavril dávala pozor, aby se neobjevila některá z potvor.

„Nejdříve najdeme naše zbraně, podívám se sem,“ řekla Aranis a naklonila se k oknu.

Dům byl skoro prázdný a poměrně temný. Po dřevěných zdech se plazila plíseň a mezi jednotlivými prkny se objevovaly škvíry. V domě byla pouze jedna místnost, ale okno, kterým tam Aranis nahlížela, nebylo jediné, na protější straně se nacházelo ještě jedno. Nemělo záclony ani závěsy. Pod protějším oknem stála jedna postel. Byla dřevěná a vystlaná senem, bez polštářů, bez deky či peřiny. Harpyjím to zřejmě přišlo pohodlné. Pod oknem, u něhož stála Aranis, byl stolek a dvě židle z dubového dřeva. Vedle stolku, u další stěny, stál starý regál a police, na kterých ležely nějaké kamínky, suché květiny, vyřezané kosti a lahvičky s nějakou oranžovou tekutinou. Naproti se nacházely obyčejné dveře z šedého dřeva. Byly už značně opotřebované, o čemž svědčily i škvíry a dírky mezi prkny.

„Tam nic není,“ řekla po chvíli Aranis a povzdechla si.

„Přece nemůžeme prohledávat každý dům!“ postěžovala si trpce Lavril.

„Moc jich tu není a ostatní je přece prohledávají také. Tak pojď, podíváme se tady vedle.“ Lavril nezbývalo než pokračovat v pátrání a zatímco Aranis nahlížela do dalšího domu, který byl na chlup stejný jako ten první, Lavril znovu hlídala okolí.

„Tady také nic,“ pokrčila rameny Aranis a přešly k další chalupě. Aby se k ní dostaly, musely přejít uličku od domu, u kterého právě stály, k domu, ke kterému se chystaly. Dávaly si velký pozor, protože z uličky bylo vidět před ostatní domy, kde postávaly harpyje v lidské podobě a skutečně o něčem debatovaly.

„Rychle, ať nás nezahlédnou,“ špitla Lavril a obě elfky přeběhly k dalšímu domku. Ten měl výše položená okna než předešlé dva, byla skoro až u střechy pokryté jehličím. Stál u něho pařez, z kterého vyrůstalo kapradí a velká červená muchomůrka. Ale ani kdyby si na ten pařez Aranis stoupla, k oknu by nedosáhla.

„Dej pozor,“ varovala ji Lavril, když sledovala, jak se Aranis marně snaží k oknu natáhnout. „Jsem o dost vyšší než ty. Jdi hlídat.“

„Dobře,“ usmála se Aranis a Lavril si stoupla na pařez a podívala se dovnitř.

Místnost byla stejná jako ty ostatní, jen s tím rozdílem, že na zdi visela lebka ověšená rudými květy. Až nebezpečně se podobala lidské a zřejmě také lidská byla.

„Tam!“ přidušeně křikla Lavril, „na té polici jsou naše meče i luky!“ Slezla z pařezu a chytila Aranis za ruku. „Pojď, musíme dovnitř.“

Se skřípěním otevřely staré dveře a ihned se polekaně otočily, zda harpyje skřípot neslyšely. Když se ujistily, že si ničeho nevšimly, vešly dovnitř.

Aranis cítila, jak se jí s narůstajícími obavami, aby některá z harpyjí nepřišla dovnitř, stahuje žaludek a srdce začíná tlouct rychleji a rychleji. Zato Lavril vypadala naprosto klidně, což Aranis alespoň trochu uklidňovalo.

Spíše chalupa nežli dům vypadala zevnitř mnohem chladněji, než zvenku a byl tu cítit podivný zápach.

„Rychle, Lavril, vezměme naše zbraně a pryč odtud!“ pobízela ji Aranis, když si všimla, že Lavril velice zaujala lebka na zdi.

„Ano, ano, rychle,“ přitakala Lavril roztržitě a obě popadly meče a dva luky. Pak ale zjistily, že pět těžkých mečů a dva velké luky a k tomu ještě dva toulce se šípy samy opravdu nepoberou.

„To neuneseme, ať děláme, co děláme,“ vydechla Lavril po dalším marném pokusu naskládat sobě a Aranis všechno do náručí.

„Co tedy uděláme?“ šeptala princezna a zklamaně položila zbraně zpět na polici.

„Vezmeme si své meče a já svůj luk a půjdeme najít ostatní,“ navrhla Lavril.

„No dobře, tak pojďme,“ souhlasila Aranis a zasunula si svůj postříbřený meč do pochvy. Když vyšly z chalupy, Lavril už měla připravený luk i šípy. Aranis opatrně přibouchla dveře a chystaly se s Lavril jít dál, ale vtom z protějšího domu vylezla harpyje v lidské podobě. Když spatřila obě elfky, vytřeštila oči: „Vy! Jak jste se…“ ale už větu nedokončila, poněvadž ji Lavril střelila šíp rovnou do srdce. Harpyje zasyčela a z úst se jí vydrala podivná nažloutlá pára, která příšerně zapáchala. Asi stejně jako zkažená vejce. Potom se začala jakoby scvrkávat a kůže se jí krabatila. Harpyje se skácela k zemi a vypadala jen jako vysušená hadí kůže. Jakoby jí něco vysálo vnitřnosti.

Lavril se jen odporem otřásla a dodala: „To je ale puch!“

„To ano,“ přidala se k ní Aranis, a pak jen tiše pronesla: „Ať najde klid…“

Lavril se na ni po těchto slovech, která skládala všem mrtvým, s povzdechem podívala. „Nechápu jak můžeš takové zrůdě přát posmrtný klid.“

„Protože nevíš, jaké to je umírat… Já ano. Já to cítím. Sice necítím smrt zlých a temných bytostí, ale ta musí být stejně strašná jako smrt nevinných. Jestli ne i horší…“

Lavril se po jejích slovech zatvářila, jako by litovala toho, co právě řekla, ale pak stejně mírným hlasem odvětila: „Jestli mají horší smrt než nevinní, pak si to zaslouží…“ a šla dál, k dalším domům. Aranis se k ní mlčky přidala. Nenápadně se snažily obcházet domy, které stály jeden vedle druhého. Pak Aranis zahlédla Elease u jedné z posledních chalup na kraji lesa a okamžitě zamířila s Lavril přímo k němu.

Když se potichu připlížily k oné chalupě, Eleas si jich už všiml.

„Eleasi, kde jsou ostatní?“ ptala se ihned Aranis, když vtom ze dveří domu, u kterého stáli, vyšel Veragin s Falienem.

„Proč jste byli uvnitř?“ zeptala se Lavril, jež měla stále připravený luk. Falien se na ni nechápavě podíval a pak úplně samozřejmě řekl: „Abychom se přece podívali, jestli tam nejsou naše zbraně, ale jak vidím, už jste je našly.“

„To našly,“ přisvědčila s úšklebkem Lavril. „Ale stačí tam nahlížet jen oknem, je tam dobře vidět a ty domy jsou všechny stejné. Když chodíte dovnitř, mnohem více riskujete.“

Falien zaskočeně zamrkal. Zdálo se, že je trochu na rozpacích: „To… to je pravda. Ano. Ehrm.“

„To nás nenapadlo…“ zabrumlal provinilým hlasem Veragin.

„To je teď jedno,“ přerušila je Aranis. „Naše zbraně jsou v domku kousek odtud.“

„Načapala nás jedna z těch harpyjí, takže to schytala. Musíme se tam hned vrátit, popadnout meče a zmizet dříve, než ji tam ty ostatní najdou scvrklou,“ doplnila ji Lavril.

„Scvrklou?“ podivil se Eleas.

„To uvidíš, tak pojďte,“ odbyla ho Lavril a všichni se co nejtišeji vraceli zpět k domku, kde se nacházely jejich zbraně.

Jakmile Eleas, Falien i Veragin spatřili na zemi před domem mrtvou harpyji, otřásli se hnusem.

„No to je odporné,“ poznamenal Falien, přičemž na tělo, nebo spíše na vysušenou kůži harpyje hleděl se zkřivenou tváří.

„Já myslela, že jsi byl unesen jejich krásou,“ rýpla si do něj Lavril posměšným tónem.

„To bylo před tím, než jsem odhalil jejich pravou tvář, drahá elfko,“ odvětil princ sarkasticky a až nepřirozeně se narovnal. Lavril se jen posměšně uchechtla, zatímco si muži šli pro své zbraně.

„Dobře. Máme zbraně. Teď ještě najít naše koně,“ prohlásil Eleas a připravil si luk a šíp, stejně jako Lavril, zatímco ostatní byli připraveni tasit meče. Stáli v uličce mezi chalupami, odkud se jim naskýtal poměrně dobrý výhled na shromáždění před vesnicí.

„Ale kde mohou být? Prohledali jsme skoro celou vesnici a nikde jsme je nenašli,“ uvažoval Falien.

„Zkusím je najít,“ řekla Aranis. „Pokusím se s nimi spojit myslí, pokud budou blízko. Dávejte pozor, aby sem někdo nepřišel.“ A zpříma se narovnala, uvolnila ruce, zhluboka se nadechla a zavřela oči. Falien ji se zaujetím pozoroval. Eleas a Lavril hlídali každý jeden konec domu a Veragin stál u uličky a opatrně dohlížel na harpyje stojící před domy u vysokého sloupu, jenž byl nepochybně jakousi pozorovatelnou.

„Už je mám!“ vyhrkla náhle Aranis a otevřela oči. Ostatní se na ni prudce otočili. „Jsou hned za vesnicí, u lesa, na kraji útesu. Jsme totiž jen kousek od moře. Když půjdeme podél hvozdu, kde nás svázali, tak tam dojdeme,“ vysvětlovala s radostí v hlase.

„Výborně! Tak rychle, jdeme!“ zvolal potěšeně Eleas a všichni vyrazili zpět k lesu. Když tu je ale zarazily dva vysoké hlasy: „Kampak jdete?!“

Všichni se prudce otočili.

Za nimi stály dvě harpyje. Téměř okamžitě hlasitě zaječely a chystaly se proměnit do své pravé podoby, ale to už Lavril ani Eleas na nic nečekali a střelili jedné z nich šíp rovnou mezi oči. Ta se stejným způsobem i se stejným zápachem jako její předchůdkyně scvrkla a její vysušená kůže se zhroutila na zem. Druhá harpyje zavřeštěla ještě víc a během pár vteřin už měla křídla a vznášela se k obloze. Ale i přesto se Eleasovi podařilo prostřelit jí pravé křídlo a pak i srdce a harpyje skončila znovu na zemi. Aranis se zdálo, že jim ta proměna nečiní vůbec žádné potíže naproti tomu, když se před jejich očima měnily Alimancha a Onomincha. Pak ji napadlo, že se možná měnily schválně zpomaleně, aby si je Aranis a ostatní mohli dobře prohlédnout.

Všem bylo jasné, že takovýto křik už ostatní harpyje určitě slyšely a co nevidět se sem přiženou. A také že ano. Ani ne za minutu se k nim blížila celá hromada nestvůr. Některé ještě v lidské podobě, ale většina už se v plné své kráse řítila po obloze.

Aranis a ostatní se okamžitě dali na útěk k lesu. Proběhli vesnicí a dál běželi podél hvozdu, přesně jak Aranis popisovala, až k okraji útesu. Harpyje jim byly celou dobu v patách a příšerně vřískaly.

Když doběhli na útes, spatřili na samém okraji koně přivázané u vysokého dubu u Kelonského lesa. Ten se táhl podél celého horního okraje útesu. Aranis se k nim ihned rozběhla. Cítila v chladném a vlhkém větru, který jí cuchal vlasy, mořskou sůl a slyšela burácející vlny. Doběhla až na kraj a neodolala pohlédnout dolů. Bezmála pět metrů pod skalnatým, vlhkým útesem dunělo moře, jehož zpěněná hladina divoce vířila a rozběsněné vlny narážely do skalnatých, kamenitých výběžků.

Aranis se rychle narovnala. Hned jí prolétlo hlavou, že by tam rozhodně nechtěla spadnout. Před očima se jí rozprostírala pochmurná a potemnělá hladina Nekonečného moře, neboť slunce se právě schovávalo za honícími se bílými a našedivělými mraky. Otočila se zády k útesu a rozhlédla se po svých přátelích, kteří se již potýkali s hordou rozzuřených létajících harpyjí. Z jedné strany je obklopoval Kelonský les a z druhé strany Nekonečné moře a okraj útesu, který ubíhal až k vesnici, stojící na pobřeží.

Aranis se rychle dala do rozvazování koní.

Lavril a Eleas stříleli jeden šíp za druhým rychlostí blesku a dařilo se jim své cíle zasahovat obdivuhodně přesně. Ale harpyjí bylo mnoho, tak třicet, možná víc. Eleas jich zabil zhruba sedm a Lavril deset.

Jedna z harpyjí se snesla na Veragina a snažila se ho popadnout do svých spárů. Veragin uskočil z jejího dosahu a svalil se na zem. Harpyje toho využila a znovu se na něj vrhla s roztaženými pařáty a přitom dychtivě máchala slizkými šupinatými křídly, až se tráva okolo ní žalostně ohýbala. Zvířený prach vířil kolem jejích natažených pařátů a Veraginova ležícího těla. Ten se nestihl vyškrábat zpátky na nohy a snažil se od sebe alespoň odehnat harpyjiny chtivé drápy mácháním meče. Harpyje se nasupeně vznesla o trochu výš, aby mohla opět, avšak rychleji a prudčeji zaútočit na Veraginovu hlavu. Mladík se při tomto jejím pokusu překulil na bok a harpyje místo do jeho obličeje zabořila své drápy do země. Vyrvala kusy hlíny a trsy trávy a chystala se opět nabrat výšku. To už byl ale Veragin na nohou a silným máchnutím meče jí usekl levou nohu. Harpyje s ohlušujícím kvílením vylétla vysoko do vzduchu a hnala se pryč. Její zkrvavená noha zůstala ležet vedle Veragina, který se nad ní jen zhnuseně ušklíbl.

To už k němu ale mířila další harpyje, která vše sledovala z povzdálí. Řítila se na něj střemhlav z velké výšky. Veragin však zůstával stát na místě a ani se nepohnul. Bez jediného mrknutí ji pozoroval. Když už ho měla na dosah svých rukou s černými dlouhými drápy, na poslední chvíli uskočil stranou a harpyje se s hromovým zaduněním zřítila na zem. Její tělo udělalo pár kotrmelců a obratů, přičemž se ozvalo zlověstné zakřupání kostí. Veragin se okamžitě vymrštil ze země s mečem opět připraveným bránit se a zabíjet. Harpyje se nemotorně a potácivě sbírala z trávy, pak pohlédla na svá křídla a pokusila se je roztáhnout a zamávat jimi. Ale marně. Obě byla přelámaná a pravé dokonce proražené a celé zakrvácené. Hlasitě zanaříkala nad svými ranami, když tu ucítila bodavou bolest mezi žebry. Vytřeštěně pohlédla na Veragina a pak na jeho meč, hladce vykluzující z jejího šupinatého hrudníku. Z úst i rány se jí vydral plesnivějící zápach a její zkrabatělá a scvrklá vysušená kůže se zhroutila k zemi.

Na Faliena útočily hned dvě harpyje najednou a on okolo sebe ztěžka sekal mečem ve snaze je od sebe odehnat. Poletovaly mu nad hlavou a svými křídly mu vháněly do obličeje silné poryvy chladného mořského vzduchu. Jedna z nich si k němu troufla až příliš blízko a on ji sekl mečem do břicha, kde se jí okamžitě objevila dlouhá a hluboká rána. Harpyje se stáhla a bolestivě zavřeštěla. V tu chvíli se mu druhá harpyje zasekla drápy u nohou do ramen a snažila se s ním vzlétnout. Falien se zoufale i vztekle vzpíral a divoce sebou škubal. Už ho držela nad zemí, a zatímco vzpurně kopal nohama, zezadu se k nim přihnal Veragin a s velkým výskokem rozsekl nestvůře záda. Harpyje zaječela, pustila Faliena a spadla na zem. Ze zad jí vytékaly proudy krve a tvořily pod jejím tělem rudé skvrny. Harpyje ještě mírně škubala nohou a trhala křídly, až z ní nezbylo nic jiného než vyprahlá smrdutá kůže v kalužích krve.

Falien se ohromen a překvapen tím, že mu právě Veragin zachránil život, ztěžka zvedal na nohy. „Díky…“ zahučel rozpačitě, ale pak vykřikl: „POZOR!“

Druhá harpyje, kterou předtím Falien sekl do břicha, přistála na Veraginovi a povalila ho na zem. Klekla si na něj celou svou váhou a sklonila se k jeho obličeji. Otevřela ústa a odkryla řadu špičatých nažloutlých zubů a pak zaječela tak, že Veragin div neohluchl. Stále ale v ruce svíral meč, a tak neváhal a jediným máchnutím jí uťal hlavu. Ta se skutálela k Falienovým nohám a harpyjino tělo kleslo na Veragina a potřísnilo ho krví. Veragin je rychle odhodil vedle sebe a vyskočil zpět na nohy.

Falienovi, který to všechno sledoval, se při pohledu na tělo, z jehož krku bez ustání tryskala krev, a na hlavu, ležící u jeho nohou, zvednul žaludek. Potlačil zvracení, ale zbledl a posléze nebezpečně zezelenal. Pohlédl na zakrváceného Veragina, stojícího vedle něj. Ten kluk mu právě zachránil život. Bez váhání se vrhl na obě harpyje a zabil je, což Falien nedokázal.

„Díky,“ zopakoval znovu princ a prohrábl si zpocené vlasy. „Zachránil jsi mi život.“

Veragin se na něj překvapeně podíval, ale nic neřekl, jen krátce přikývl.

„UŽ JE JICH JEN DEVĚT!“ křičel rozjařeně Eleas, třímající v rukou luk a právě se vyhýbající náletu jedné z harpyjí.

„OSM!“ zvolala hrdě Lavril, když další harpyje dopadla na zem s jejím šípem mezi očima. Vtom se jí ale kolmo na hlavu snesla jiná harpyje a velkými pařáty na nohou jí vyrazila luk z rukou. Lavril se skácela na zem a harpyje jí ošklivě podrápala ruce, kterými si elfka chránila hlavu, k níž se harpyje všemožně snažila dostat.

Aranis se už podařilo rozvázat všechny koně, které poslala do hvozdu, a zavolala na ostatní: „Rychle! Do lesa! Mezi stromy se nedostanou!“ Pak si ale všimla souboje Lavril s harpyjí, neváhala ani vteřinu a rychle se k nim rozeběhla.

Míjela Elease, tasícího meč, protože mu dvě z harpyjí také vyrazily luk z rukou. Byla už jen pár kroků od ležící a bránící se Lavril, na niž se harpyje nepřestávala sápat, a všimla si, že už k nim míří i Veragin s Falienem. Pozvedla ruce jako kdyby něco tahala ze země a vykřikla „Garas!“

Náhle se stébla trávy kolem harpyje a Lavril začala podivně pohybovat, kroutit a sílit, až byla tlustá jako tužka a ohebná, jako by byla z gumy. Začala se prodlužovat a pak omotala celé harpyjino tělo jako pevné zelené gumové provazy a přitáhla ho k zemi, kam ho připoutala. Harpyje vřeštěla, ale nemohla se ani pohnout. Tráva byla pevnější než řetězy.

Aranis si oddechla, odhodila si vlasy z čela a chtěla Lavril pomoci se postavit, ale vtom Veragin s Falienem, kteří už k nim doběhli, sborově vykřikli: „POZOR! ZA TEBOU!“

Aranis se otočila, ale to už ji zezadu plnou rychlostí nabrala další harpyje a mocnými záběry křídel s ní prudce stoupala k nebi. Dlouhé pařáty svírala kolem jejího pasu, a když vzlétla až nad stromy, zamířila nad moře a hlasitě se chechtala. Aranis se divoce zmítala, škubala sebou, ale nebylo to nic platné.

„NÉ! ELEASI! NESTŘÍLEJ!“ křičel na elfa Veragin ze všech sil, když viděl, že se chystá harpyji sestřelit, a doběhl s Falienem až k němu. Lavril, ležící stále na zemi, vstala a stejně jako ostatní nespouštěla Aranis z očí.

„Už jsou jen dvě. Vidíte? Ta co drží Aranis a támhle, vedle, je druhá. Ostatní tři odletěly, když jsi tamté usekl hlavu, Veragine,“ řekla s námahou v hlase. Bylo vidět, že ji podrápané ruce dost bolí, ale bolest ji nepřemohla.

„Když ji zabijeme, spadne i s princeznou do moře a vlny jsou zde divoké,“ upozornil vážným hlasem Falien, přičemž sledoval harpyji s Aranis vysoko nad mořem.

„Tak co uděláme?“ zeptal se Veragin. V hlase mu přitom zazníval náznak zoufalství.

„Mysleli jsté si, žé nám unikneté?! Chachachá!“ ječela harpyje a Aranis se obávala, že jí snad prasknou ušní bubínky.

„Pusť mě! Zlo bude stejně poraženo! A s ním všichni, kdo se přidají na Valgarovu stranu!“ snažila se přesvědčit harpyji, ale ta jen víc zaryla drápy do jejího těla.

Aranis ucítila jak se jí zabodávají do kůže, která teď hořela bolestí. Věděla, že nemá smysl nějak se pokoušet ze sevření vymanit, a mysl jí začal zaplavovat strach, snažila se ho však potlačit.

„Porazít našehó spasitelé? Jak jsí naivní má drahá! Spasitél osvobódí všemocného pána zla a takové odporné nický jako jsté vý a všichní ti blázní, co věří v dobró, budou hnít v temnotě, která zahalí svět! PÁN GOLROG, DÉMON Z DÁVNÝCH SVĚTŮ, SE OSVOBODÍ!“ fanaticky vykřikovala harpyje a zasněně zkroutila rty do něčeho, čemu by se dalo říci úsměv. Už se té doby nemohla dočkat.

„Nic takového se nestane, Eminicho!!“ křičela Aranis, která harpyji poznala „To by Valgar nejdřív musel získat jednoho z Etelwen, posvátného jednorožce! A TO SE NIKDY NESTANE!“

Eminicha nasupeně a plná zlosti zařvala a zabodla do elfky své strašlivé žluté oči.

„Stané sé tak, když tý budéš mrtvá a mému pánovi už nebudé nikdó stát v céstě!“ zavřískala a navzdory Valgarovým rozkazům povolila své drápy.

V ten okamžik se Aranis s hlasitým šplouchnutím zřítila do moře.

„PROBOHA…“ vyhrkla Lavril, když sledovala padající Aranis. Obě zbývající harpyje se radostně a skřehotavě rozesmály a odletěly pryč.

„ARANIS!!“ zařval Veragin a chtěl se vrhnout z útesu za ní, ale Falien ho chytil za paži.

„Ne, zadrž! Neblázni! Vlny by tě rozmlátily o útes jako nic! Aranis má šanci, harpyje ji hodila do moře dostatečně daleko od útesu,“ snažil se ho uklidnit, i když vlastně ani sám nevěděl, proč to dělá, možná, že cítil potřebu nějak mu oplatit to, že mu Veragin zachránil život.

„Určitě-určitě je naživu! Vím to!“ snažila se sama sebe uchlácholit Lavril. Veragin ji takhle rozrušenou ještě neviděl. Nikdy ji nic nedokázalo vyvést z míry, vždy byla tvrdá a silná, ale teď… Bylo vidět, že jsou s Aranis opravdové přítelkyně.

„Pojedeme kolem pobřeží! Moře ji musí vyplavit. Najdeme ji…“ ujišťoval sebe i své přátele Eleas a zdálo se, že si nehodlá připustit jinou možnost.

Veragin cítil jak se mu sevřel žaludek a rozbušilo srdce. Zhluboka přerývavě oddechoval, jakoby právě odběhl nepředstavitelnou vzdálenost. Nikdy nic podobného necítil. Nikdy neměl o nikoho takový strach. Poprvé v životě se bál. Byl ochotný i zemřít, jen aby Aranis žila, byl přesvědčený, že si život zaslouží mnohem víc než on. Hlavou mu teď probíhala spousta myšlenek a pocitů. Ani si neuvědomil, že už sedí na Herkulovi a kluše s ostatními pro Snížka a Pittiho.

Kočkoroh i skřítek seděli v trávě za vesnicí u lesa a ani nemukali. Když k nim ostatní přijeli, oddechli si, že jsou v pořádku, ale pak si Snížek všiml Adalase bez Aranis.

„Kde je princezna?“ zeptal se a díval se přitom na Veragina. Ten však kolem něho bez povšimnutí projel a zvolal: „Tak rychle! Jedeme!“

Eleas na Snížka smutně pohlédl, poté na Pittiho a jen řekl: „Pitti, mockrát ti děkujeme, že jsi nám pomohl. Jsi velmi odvážný malý skřítek, ale už musíme jet. Vrať se domů.“

Pitti na něj nechápavě pohlédl. „Proč být smutný, vysoký muž špičaté ucho? Vy nejít se mnou do vesnice mé?“

„Ne. Nemáme čas, ale děkujeme za pozvání. Sbohem.“ Eleas se snažil ze všech sil usmát, ale nešlo to. Pak se podíval na Snížka: „Pojď Snížku, pospícháme.“

Kočkoroh si naskočil k němu do sedla a s pravidelným dusáním kopyt zmizeli všichni Pittimu z dohledu.

Špatné dítě

Král Leodhen stál na zdobeném balkóně své komnaty a se smutkem v očích pohlížel na nedaleká Dvojčata, na své nedobytné hradby, na město Walos a na svůj lid, vypadající z té výšky jen jako hemžící se mouchy.

„Nedokážu si představit, že by tohle všechno mělo zaniknout… Jsem přeci král. Nesmím dovolit, aby má země padla.“

Leodhen vypadal utrápeně. Tvář mu pokrývalo více vrásek, než kdy dřív, a bylo v ní znát trápení a starosti.

Na obloze se líně povaloval nějaký ten bílý nebo našedivělý mrak, foukal lehký jarní vánek, ale jinak bylo teplo. Slunce ozařovalo Dvojčata, Eleanor i mohutné hradby a celý Santiel vypadal, jako by byl zasypán nespočtem třpytivých perel. Jeho krása oslňovala každého, i samotného krále, ačkoli tu strávil celý svůj život. Svůj nádherný hrad nikdy nepřestával obdivovat.

„Můj pane!“ ozval se oddaný hlas za královými zády. Král se ani neohlédl a hned na hlas zareagoval: „Jen pojď, Tevlope, pověz, co je nového v mé zemi.“

Muž odhrnul fialkový závěs přehozený přes vchod a vstoupil. Ocitl se na sluncem zalitém balkóně a postavil se vedle krále. Pohlédl dolů, pak do dáli a nakonec na nebe.

„Kirlopové dál napadají města a vesnice v údolí řeky Lili, pane. Teď prý napadli vesnici Nebel. Naši muži se je snaží odrazit. Chrání lid, jak jen to jde, můj králi. Město Niomber uchránili. A daří se jim i teď kirlopy pobíjet, ale těch jako by s každou zabitou skupinou přibývalo stále víc. Vojáci zabijí hromadu kirlopů, jenomže za pár dní se objeví další. A lidé umírají, pane,“ dokončil zprávu Tevlop a sklopil oči k zemi.

Byl jen o pár let mladší než král. Vlasy měl šedočerné a tvář zarostlou a ustaranou, s velkým zahnutým nosem, vysoké čelo pokrývalo nespočetně vrásek. Brnění či zbroj však postrádal. Byl oblečen do dlouhých šatů, přes které měl přehozený černý plášť. Už mnoho let byl královým věrným rádcem.

Leodhenovi se po této zprávě objevilo v tváři ještě více vrásek a ztěžka si povzdechl. Byl shrbený, jako by mu na zádech ležela tíha celého světa. Ruce měl za zády a zrak nyní upíral na Tevlopa. Pak se lokty opřel o složitě vyřezávané bílé křišťálové zábradlí a upřeně se zahleděl někam hodně daleko.

„Černý čaroděj vysílá z temnoty stále více kirlopů. Činí se rychleji, než jsem předpokládal. Pro případ, že by princezna Aranis a její družina uspěly, chce zničit svět dřív, než jednorožec dorazí do Etelwenu. Lidé už tuší pravdu. Vědí, že se probudilo zlo, a že se ještě větší k životu probudit chystá. Mají spoustu otázek…“

„Na které jim musíte odpovědět, můj pane. Jste náš král.“

„Ano, to jsem… Ale cítím se tak slabý a bezvýznamný, Tevlope…“

„Ale to nejste, pane. A lidé to vědí. Potřebují vás. Vzpomeňte na čarodějova slova. Na Orlinova slova, pane,“ Tevlop mluvil pomalu, vlídným hlasem.

„Já vím, dobře to vím a všemu budu čestně čelit. Neprodám svou zem temnotě a zlu lacino,“ pravil král náhle odhodlaným a hrdým hlasem. Tevlop se při těchto větách vzpřímil a usmál se. Kolem koutků úst a očí mu naběhly drobné vrásky. Pak ale Leodhenův hlas znovu sklouzl k tomu utrápenému a tichému tónu.

„Bojím se, že sbírá armádu, můj Tevlope. Že zaútočí na Walos, na Santiel…“

„Nejspíš k tomu nakonec dojde, můj králi,“ přitakal rádce upřímně.

„Doufal jsem, že mé obavy zapudíš,“ pousmál se Leodhen trochu trpce.

„Mám stejné podezření jako vy, můj pane. A mám zlé tušení.“

„Skutečně si myslíš, že by se Valgar opovážil na nás zaútočit…?“

„Jsem si tím téměř jist, králi.“

„Musíme být tedy připraveni. Lidé z Walos se ukryjí do podzemních síní Santielu. Lučištníci se rozestoupí po celých hradbách i na balkony a terasy věží! Máme ty nejlepší vojáky a nejsilnější, nejtvrdší hradby!“ plánoval obranu hradu král horlivým a rozhodným hlasem. „Neprohrajeme!“

„Ano, můj pane. Naše hradby jsou silné a vysoké. Velmi vysoké… a obrana je výborná,“ podpořil panovníkovy naděje Tevlop, ale vzápětí přiznal své obavy: „Ale vojáků nemáme mnoho. Kirlopů může být spousta. A my máme pouze sedm tisíc mužů, z nichž většina je právě někde v Lilandgarii a brání náš lid, města a vesnice před vpády těch monster.“

Král chvíli přemýšlel a pak pomalu vyřkl své rozhodnutí: „Pokud si myslíš, že sedm tisíc vojáků je málo, požádáme o pomoc elfy…“

„Elfy?!“ podivil se Tevlop vyjeveně, až se na něj král zaraženě otočil a rádce jen pokorně a tišším hlasem dodal: „Pane.“

„No, ano,“ odpověděl král trochu nejistě. „Nic jiného nám nezbývá. Není nikdo jiný, kdo by nám mohl pomoci.“ A trochu se zamračil, sám ještě uvažoval o jiné možnosti, ale nenašel ji.

„Ale pane, vždyť nemáme způsob, jak se s elfy spojit,“ stále nechápal královo rozhodnutí Tevlop.

„Ale ano. Máme.“

„Jaký? Nekonečné moře dokáže přeletět jen pták Fénix nebo Magická holubice. A ty my přeci nevlastníme,“ trval na svém Tevlop.

„Orlin má Magickou holubici! To byl způsob, jak dal vědět elfům, aby do Lilandgarie připlula princezna Aranis a našla posvátného jednorožce. Orlin mi prozradil místo, kde pobývá. Žije v sídle Nimilied. Je to ovšem na druhém konci Lilandgarie. Na severozápadě, v oblasti pustin a věčného sněhu.“

„Ach, proboha, pane! Vždyť je to přes celou Lilandgarii! Sám jste to právě řekl! Snad tam nechcete pro tu holubici poslat nějakého posla? Vždyť je to nemožné. Musel by se vydat stejnou cestou, jako elfská princezna a váš syn. A navíc by tu cestu jen těžko přežil a trvalo by mu to hodně dlouhou dobu a…“

„Nejsem přece hlupák, Tevlope!“ osopil se na svého rádce Leodhen pobouřeně.

„To zajisté nejste, můj králi,“ zašeptal muž a pokorně sklonil hlavu.

„Pošlu k němu svou holubici, tu obyčejnou, samozřejmě. Snad tu dálku překoná a vrátí se zpět se svou sestřenkou,“ vysvětloval už klidným hlasem král.

„Jistěže,“ přitakal Tevlop a cítil se přitom jako naprostý pitomec, což nebývalo časté. Obvykle mluvil moudře a chytře.

„Počítám, že jí cesta bude trvat tak týden, možná víc. Má holubice dorazí zpět na Santiel za další týden, ale Magická holubice by tu mohla být už tak za dva dny. Poté ji vyšlu přes Nekonečné moře. To by mohlo zabrat další týden. Je to sice mnohem větší vzdálenost, než je celá rozloha Lilandgarie, ale Magická holubice létá nesmírnou rychlostí. Takže celý tento proces potrvá asi tak šestnáct dní. A to nepočítám dobu plavby elfské armády, tedy, jestli naši žádost o pomoc vyslyší. Princezně to do Lilandgarie trvalo asi dva týdny, jestli ne víc… Můžeme doufat, že elfská pomoc dorazí alespoň během začátku války,“ uvažoval Leodhen nahlas a Tevlop mu pozorně naslouchal.

„Ano, pane, to by mohlo vyjít,“ souhlasil se svým králem.

„OQALE!“ Zvolal král znenadání a nahlédl do své komnaty. Obrovské dvoukřídlé dveře na druhém konci místnosti se s mírným zaduněním otevřely a dovnitř zpříma vkročil malý tlustý muž v brnění a helmě, v ruce držel oštěp a u pasu se mu kýval meč. Byl od krále vzdálený na délku celé místnosti, a tak hlasitě, hlubokým hlasem zvolal: „Ano? Můj pane?!“

„Okamžitě dáš vyslat tu nejzdatnější a nejvytrvalejší královskou holubici na severozápad, do sídla Nimilied, k čaroději Orlinovi s prosbou o zapůjčení jeho Magické holubice. Rozuměl jsi mému rozkazu?“ otázal se ho král přísně.

„Ano, pane!“ zvolal oddaně muž a odešel. Král se otočil zpět k Tevlopovi a posmutněle si povzdechl:

„Však já věděl, že to dítě nám jednoho dne přinese zkázu.“

Krátce se na Tevlopa podíval a odkráčel zpět do prosluněné komnaty, kde unaveně usedl na svůj honosný trůn na samém konci místnosti, mezi dvě obrovské sochy elfů. Tevlop přešel za ním a odhodlaně se ho zeptal: „Pane, mnohokrát jste se přede mnou zmínil o jakémsi dítěti, ale vždy jen v hádankách. Dnes už mi prozradíte ten příběh? Jedná se o Valgara, že ano?“

Leodhen na Tevlopa nejistě pohlédl, ale pak souhlasně přikývl.

„Byl jsi mi vždy výborným rádcem, společníkem a věrným přítelem, Tevlope. Myslím, že teď si zasloužíš slyšet celou pravdu o Valgarově životě. Je to dlouhý příběh. Málo kdo ho zná, nebo spíše ti, co ho znali, už zemřeli. Začal asi před třiceti lety.

Tehdy jsem byl opravdu hodně mladý a zbývalo už jen pár dní do mé korunovace. Myslím, že mi bylo kolem dvaceti let. Otec byl výborný král a Lilandgarie pod jeho kralováním jen vzkvétala. Vlastně se celé naší zemi dařilo dlouhé věky, již od příchodu elfů. Lidé byli šťastní, plní života a síly. Rodila se nová zvířata, kouzelné bytosti se radovaly. Příroda byla bez poskvrny, svěží a čistá.

Otec se v těch dobách seznámil se záhadným čarodějem. Zjistil, že jde o moudrého a spravedlivého muže. Ale také o velmi mocného mága. Jmenoval se Orlin a s otcem se stali velkými přáteli, i já jsem se s ním hodně sblížil,“ vyprávěl posmutněle král a Tevlop ho pozorně a napjatě poslouchal.

„Zkušený Orlin byl tou dobou už v letech, ale i tak udělal osudovou chybu. Zamiloval se. Jeho láskou byla obyčejná, ale půvabná žena ze západní vesnice Reas, jmenovala se Melinda, myslím. Nespoutanost a divokost, to jsou slova, která by ji přesně vystihla. Orlin se do ní pobláznil, dokonce nám ji představil jako svou ženu, i když se nikdy nevzali. Poté založili svůj společný život na severozápadě Lilandgarie v Orlinově sídle Nimilied.“

Král se na chvíli odmlčel a nabíral sílu pokračovat ve vyprávění.

„Čaroděj Orlin že byl zamilovaný?“ žasl Tevlop. Vždy považoval Orlina za příliš hrdého, moudrého a chytrého, než aby podlehl ženskému kouzlu. Ale láska je velmi mocná čarodějka, zjevně mocnější, než Orlin sám.

Po chvíli král pokračoval:

„Já už byl nějaký ten měsíc králem, velmi jsem se na kralování těšil, i když z dnešního pohledu bych se raději králem nikdy nestal. Ta zodpovědnost je příliš tíživá… Ale to by byl jiný příběh.

Takže, byl jsem králem a snažil jsem se pokračovat v otcových stopách. Ten zemřel, jak všichni vědí, pár dní po mé korunovaci. Nemusím říkat, že pro království to byla ohromná ztráta, ale především pro mě. Moje matka se jeho smrti naštěstí už nedožila.

Víš, já jsem ale Melindě nikdy moc nedůvěřoval. Byla až příliš záhadná. Stále se někam vytrácela a mnoho nocí nebývala doma. Orlin se mi s tím často svěřoval, zřejmě mu to ale příliš nevadilo. A zanedlouho se jim narodilo dítě, chlapec. Melinda však porod nepřežila. Když umírala, prozradila Orlinovi důvod svých odchodů a věčné záhadnosti. Svěřila mu své tajemství, své prokletí… Byla vlkodlak… už od narození.“

Tevlop sebou polekaně škubl a vytřeštil oči. Král si toho však nevšímal a pokračoval v líčení příběhu.

„Jediný, kdo o jejím strašlivém prokletí věděl, byla její matka. Podivná to žena. Vyráběla různé lektvary, medicíny, nápoje a též lektvar proti vlkodlačí kletbě. Melinda užívala pravidelně protilátku, která měla potlačit její proměnu v den úplňku, ale ne vždy jí lék pomohl. Lidé, kteří se vlkodlakem narodí, jím zůstanou až do své smrti. Na to žádný lék není… lze se snažit pouze kletbu potlačit. Pro člověka kousnutého vlkodlakem a proti přenesení kletby existuje lektvar, jenž kletbu dokáže v určitý čas zvrátit, ale člověk, který se jako vlkodlak narodil, jím zůstane až do konce života.

Po Melindině smrti její matka odešla někam do Zerovského lesa a Orlin se vzpamatovával ze zármutku, překvapení, ale i ze štěstí z narozeného syna. Rozhodl se ho vychovat, jak nejlépe to půjde. Dal mu jméno Valgar,“ hlesl král a zavřel oči, jakoby se snažil s tou strašlivou pravdou znovu vyrovnat.

„VALGAR!? VALGAR A ORLINŮV SYN?“ opakoval nevěřícně Tevlop. Zřejmě nemohl uvěřit vlastním uším. Zapotácel se, jako kdyby na něj přicházely mdloby, a vytřeštil oči. Potom si klekl na zem a vyděšeně na krále pohlédl. „Ale jak je to možné, můj pane? Ta zrůda že pochází z Orlinovy krve?“

„Vše se dozvíš, Tevlope. Toto ani zdaleka není konec vyprávění,“ ubezpečil ho král.

„Orlin se velmi obával, co s jeho synem udělá vlkodlačí krev. A obával se právem. Naštěstí Valgar po své matce nezdědil kletbu, ale zlo z kletby vyplývající ano. Strašlivá touha po smrti jiných, po krvi, po zlu, po zabíjení a zkáze v něm z vlkodlačí krve zůstala. Po Orlinovi podědil jen čarodějné schopnosti a nesmírnou vychytralost, která se později spojila s podlostí a lstivostí.

Už když byl Valgar malý chlapec, pozoroval na něm jeho otec projevy krutosti a sklony ke zlu. Orlin se tehdy rozhodl s těmito jeho zálibami skoncovat a začal syna trénovat v tvrdém výcviku kouzel, magie, odhodlanosti, čestnosti, odvaze, moudrosti a vytrvalosti. Chtěl mu vštípit vše, co by ho mělo vést po cestě dobra. Ale nic nepomohlo a Valgarovi se postupně začalo všechno to poučování o spravedlnosti a dobru příčit. Čím dál víc pohrdal dobrem a vším s dobrem spojeným. Nakonec využil tvrdého výcviku svého otce proti němu samému. Byl velmi mazaný a dokázal až příliš dobře předstírat. Nedával na sobě znát žádnou nechuť vůči dobru a vůči celému světu. A Orlin nepoznal, že jeho syn místo svého otce, krále a dobra drží v úctě temnotu, zlo a peklo.

Valgar prahl po moci, chtěl se stát mocnějším, než byl jeho otec. Věděl, že jediný způsob, jak toho dosáhnout, je černá magie. Ta nabízí svůdné zdroje moci a obrovské a rozmanité síly, po kterých Valgar v hloubi své zkažené a zčernalé duše toužil. Zlo a černá magie bylo to jediné, co v životě miloval. Otce nenáviděl a pohrdal jím, považoval ho za slabocha, jenž zcela slepě a oddaně slouží dobru. Nenáviděl jeho neustálé rady a přednášky o cti a čestnosti, o lásce a přátelství. Nenáviděl jeho tvrdé, zdlouhavé výcviky, a především nenáviděl dobro. Přál si stát se největším a nejobávanějším mágem všech dob a konečně zbavit svět dobra, které tolik nenáviděl, ke kterému cítil jen odpor. A proto se rozhodl vyvolat síly mnohem větší a starobylejší než cokoli jiného. Síly čistého zla, spící hluboko v temnotě. Vidina světa zahaleného ve zkáze a stínu se mu velice líbila a motivovala ho k ještě větší posedlosti zlem. On sám by se sice nikdy nestal pánem světa, ale sloužit tak obrovské temné síle, jakou vlastní právě prastarý démon Golrog, se mu zamlouvala daleko víc,“ vzpomínal král a Tevlop se tvářil stále vyděšeněji.

„Valgar byl už tehdy podlý a lstivý, ale také neobvykle tichý. Celé dny si jen četl nejrůznější a nejstarší knihy o zlu a o všem s ním spjatým. Mezi lidi chodil jen málokdy, a když už přece do nějakého města nebo vesnice zašel, pohyboval se velmi ostražitě a nenápadně. Za každou cenu se snažil nevzbuzovat pozornost, chtěl být pro ostatní lidi bezvýznamný a nevýrazný, neškodný a nemluvný chlapec. Nikdo, ani jeho otec, nevěděl, jaký doopravdy je. Co se skrývá za maskou nevinnosti a nenápadnosti. Nikdo netušil, jaké jsou jeho sny a cíle. Jaké plány se chystá uskutečnit.

Orlin se vždy vyhýbal Valgarovým otázkám o jeho matce. Nechtěl mu říct pravdu o tom, že byla vlkodlak. Snad se i bál, co by to s jeho synem mohlo udělat. Valgar byl nevyzpytatelný a tajemný. Orlin nikdy nevěděl, co se mu doopravdy honí hlavou. Moc toho nenamluvil a s otcem komunikoval, jen když musel.

Valgar byl ovšem odhodlaný zjistit o své matce vše. Otce nenáviděl, ale věděl, že své kouzelné schopnosti zdědil po něm. Ovšem v názorech na svět se s ním zásadně rozcházel. Byla snad jeho matka také nakloněna zlu a černé magii? Nebo to byla jen obyčejná chudá ženská, co zastávala dobro stejně jako jeho otec? Rozhodl se to zjistit. Navštívil vesnici Reas, kde věděl, že vyrůstala. Ptal se lidí a hledal sebemenší stopy po své matce. Vystupoval se vší opatrností a nenápadností. A nakonec zjistil pravdu. Podařilo se mu vypátrat, jaké prokletí ji stihlo. Dozvěděl se, že byla vlkodlak, a to ho ještě více utvrdilo v přesvědčení, že je předurčen sloužit zlu. Byl hrdý, že pochází z krve temného tvora, a oblíbil si velké psy, a hlavně vlky. Pamatuji si, jak si mi jednou Orlin stěžoval, že se kolem Nimiliedu neustále potulují vlci a Valgar si nejednou nějakého vlka domů přivedl. Řekl Orlinovi, že ví celou pravdu o matce, což Orlina značně znepokojilo. Ale jeho syn se od doby, kdy u něj Orlin začal s výcvikem dobra, nezdál být nakloněn něčemu jinému, než právě dobru. Ano, jak už jsem říkal, Valgar byl výborný herec, ale především s otcem o ničem nemluvil, neradil se s ním a hodně se mu vyhýbal.

Asi ve svých dvaceti letech potají studoval brány temnot a netvory z temnot pocházející. Bílou magii přetvářel v černou a učil se pradávné kletby dosud uspané v hlubinách temnoty, které vracel zpět na zem. Potají kolem sebe shlukoval své stoupence a chystal se uskutečnit krutý plán. Jednoho dne se vytratil z otcova sídla a chystal se osvobodit to nejhorší zlo všech světů celého vesmíru, aby mu mohl věrně sloužit a dobro jednou provždy zaniklo. Proslýchalo se, že mu v uskutečnění jeho plánu pomáhal nějaký sluha přímo z Nimiliedu.

Orlin na jeho záměr naštěstí včas přišel. Nevím jak, ale někdo nebo něco ho o Valgarově plánu musel informovat. Objevil na svém sídle Nimilied tajnou místnost svého posedlého syna, jež byla plná černé magie, zaříkávadel, knih o temnotách, o Pánovi zla a celého podsvětí – démonu Golrogovi, který vězí v temnotě a čeká na vysvobození, aby se mohl vrátit na svět, jejž by mohl ovládnout. Orlin naštěstí pochopil zrůdný plán svého zvráceného syna a včas ho zastavil. Musel se s ním utkat v boji kouzel. Bílá a černá magie stály proti sobě. Otec a syn se střetli v nelítostném boji, jeden o přetrvání dobra, druhý za proniknutí zla. Orlin nakonec nad Valgarem zvítězil a spoutal ho velmi silnou Kletbou všech čtyř zemských živlů, propůjčenou od ptáka Fénixe. Svého syna pak uložil do podzemí svého sídla Nimiliedu, kde zůstal uvězněn deset let, a přestal ho nazývat svým synem. Pro Orlina jeho syn zemřel. Teď už žádného syna nemá. Od těch časů jsem ho neviděl. Až nyní.“

„Ale jak chtěl vlastně Valgar vypustit Golroga z temnot, když svět chránilo dobro jednorožců? Tehdy byli všichni ještě pohromadě v zemi Etelwen. Zlo nemělo šanci dostat se na svět,“ nechápal šokovaný Tevlop. Král si zhluboka smutně povzdechl:

„Orlin si dodnes není jistý, jak to tehdy přesně mělo být. Ale podle všeho chtěl Valgar využít nějakého nevinného člověka, kterého by nejspíš ovládl nějakým kouzlem nebo zaklínadlem a poslal ho do Etelwenu, aby zabil jednoho z jednorožců. Tím by se navždy narušilo dobro a zlo by mohlo proniknout na svět. Jen nevinný člověk oddaný dobru může vstoupit do Etelwenu, zlo by se tam nikdy nedostalo. Myslím, že celou dobu, co byl Valgar spoután Kletbou čtyř zemských živlů, nějakým způsobem stále sílil a čekal na chvíli, kdy se bude moci osvobodit. A ta chvíle nastala teď. Vycítil, že se jeden z jednorožců odloučil od svého stáda, a tím se narušilo dobro. Vycítil, že nastala jeho druhá šance osvobodit Golroga, a tentokrát si svůj plán mnohem lépe promyslel a připravil. Koneckonců na to měl dlouhých deset let.“

„To je příšerné, můj pane,“ vydechl zděšeně Tevlop. Král přikývl a pokračoval ve vyprávění.

„Lidé se o Valgarově plánu dozvěděli, a když ho Orlin uvěznil, oddechli si. Avšak od Valgarova pokusu vyvolat Golroga a od jeho následného spoutání a uvěznění již zažívala naše země strach a doteky zla, do těch dob něco nepoznaného. V Lilandgarii se od té doby tu a tam neustále objevují nějací jeho věrní stoupenci, z nichž nejhorší jsou Mordatové. Už přes čtyři roky sužují náš lid Valgarovým jménem. Až poslední rok se zprávy o nich pomalu přestávají šířit. Ale nevěřím, že by se svým vražděním a vypalováním vesnic skončili. Lidé žili alespoň trochu v klidu, když věděli, že je Valgar uvězněn, ale jen do doby, než se tady objevili Mordatové.

Jen málo lidí tuší, že je Valgar Orlinův syn. Ale teď se mu jakýmsi způsobem podařilo Kletbu zničit a uniknout, skrýt se někde v Lilandgarii, a nikdo netuší kde. Kryje se silným kouzlem a otevřel Bránu temnot. Jak jsem říkal – jakoby jeho síly nepřibývaly, zatímco byl spoután, a teď je silnější než kdy dřív. A lidé už to tuší. Kvůli kirlopům, kteří se snaží vyhubit náš lid a nastolit zlo, lidé vědí, že se Valgar musel vrátit a chce uskutečnit svůj dávný hrůzný plán.“

Král domluvil a úlevou si oddychl. Byl očividně rád, že mohl vše někomu povědět a podělit se o strašlivou pravdu.

Tevlop sotva popadal dech. Nečekané odhalení ho zcela vyvedlo z míry, ale snažil se uklidnit a vše pochopit.

Král se po chvíli ticha rozhodl navodit trochu jiné téma.

„Jak se vede princezně Aranis a jejím druhům? Co můj syn? Máte nějaké zprávy? Jak jsou daleko? Osud našeho světa teď závisí na nich…“

„Em… Ne můj pane. Nic o nich nevíme. Žádný z našich vojáků je neviděl. Ale určitě jsou všichni v pořádku a vedou si skvěle, jsem o tom přesvědčený. Zvláště, když je doprovází váš syn.“

„Ach ano… Dobře… A co náš vězeň? Ani po něm nejsou žádné stopy?“ zeptal se král znaveně, očekávaje pravidelnou odpověď.

„Ne. Bohužel nemáme nic, pane. Jako by se vypařil,“ odpověděl pomalu Tevlop, ale králi při tom do očí nepohlédl. Styděl se, že vojáci vězně ještě nedopadli. „Ale stále po něm pátráme, můj králi,“ dodal nakonec.

„Dobrá tedy. Dnes to bude nejspíš všechno… Půjdu si teď lehnout. Cítím se den ode dne starší… unavenější…“ a s těmito slovy opustil Tevlopa i svou komnatu a přešel do vedlejší místnosti.

U velkých hřibů

B lížil se večer a obloha se zdála být stále temnější. Slunce už zacházelo za moře a zalévalo ho mnoha odstíny purpurově rudé barvy. Černošedé mraky se začaly zatahovat a divoce se honily po obloze. Stromy Kelonského lesa vrhaly děsivé, protáhlé stíny . Veragin a  ostatní je ale neviděli, protože jeli podél mořského pobřeží na východě země směrem na jih. Všude kolem byla k spatření jen tmavá tráva, zmítající se ve stále silnějším větru , a  jemný vlhký písek, do kterého se koním bořila kopyta. Všechny zvuky přírody přehlušil dunivý šum moře a drobných zpěněných vlnek valících se na pobřeží. Z moře vyčnívaly velké mokré kameny, některé špičaté, jiné ploché, o které se rozrážela nebo je omývala burácející voda.

„Za chvíli bude tma. Aranis tu musí někde být. Moře ji muselo vyplavit…“ mumlal si nepřítomně pro sebe Veragin, nebo to prostě jen říkal Herkulovi.

„Je tu čerstvý a svěží vzduch… Aranis je jistě na živu. Cítím to…“ ubezpečoval ostatní Eleas a rozhlížel se po moři.

Falien, který jel vedle něho, na něj jen smutně pohlédl a sklopil hlavu. Zřejmě nevěřil, že by mohla Aranis přežít. U útesu byly vlny silné . Musely ji st áhnout pod hladinu, jistě se utopila. Ale ostatním své obavy nesdělil, obdivoval a respektoval jejich víru v Aranisino přežití a sám v něj také doufal.

„Myslím, že se sem něco žene. Bouře nebo silný déšť , “ upozornila je náhle Lavril a vzhlédla k obloze. Eleas se na ni podíval a pak řekl: „Ty rány by sis měla nechat ošetřit.“

„Ne, je to jen škrábnutí . Nejd říve musíme najít Aranis,“ odpověděla dívka a nenápadně se podívala na své podrápané ruce, držící otěže. Rukávy měla roztrhané a škrábance ji dost pálily, ale dalo se to vydržet. Nejdříve chtěla najít svou přítelkyni. Eleas na ni znepokojeně pohlédl, ale už nic nenamítal, věděl, že by svou sestru k ošetření stejně nepřesvědčil.

Jeli dál podél pobřeží a vítr nabýval na síle. Bylo stále chladněji a zdálo se, že už vyšel i měsíc, ale šedé a načernalé mraky ho ihned schovaly, takže jim na cestu neposvítil.

„Jsem si jistá , že přijde bouře,“ prohlásila po chvíli s jistotou Lavril. Její bílé vlasy, svázané v dlouhém ohonu, za ní ve větru neklidně povlávaly.

„Počkat!“ zvolal náhle Eleas, zrak upírající k moři. „Támhle někdo leží!“

„Cože?!“ vyhrkl Veragin a rozhlížel se po pláži. V tu chvíli sebou Adalas divoce trhl a začal pohazovat hlavou a řehtat.

„No tak! Přestaň!“ okřikovala ho Lavril, která svírala jeho otěže. „Nemohu ho udržet!“

„Protože ji cítí! Cítí Aranis! Je tady, támhle u moře!“ volal Eleas a každým slovem zvyšoval hlas, až křičel.

Veragin okamžitě seskočil z Herkula a běžel na pláž . Ostatn í udělali totéž . Lavril pustila Adalase, a ten vystartoval stejn ým směrem a doběhl k moři jako první.

A opravdu. Na pláži, hned u moře, ležela na zádech Aranis. Byla zabořená v měkkém písku a měla zavřené oči. Mořské vlnky jí pravidelně omývaly tělo. Byla úplně promočená a černé mokré vlasy jí zakrývaly obličej. Adalas k elfce přiběhl a jemně do ní strčil vlhkým čumákem. Pak k ní doběhl Veragin i ostatní a Adalas s uraženým řehtáním ustoupil stranou.

Veragin k dívce poklekl a vzal ji do náruče. Pak jí něžně odstranil vlasy z tváře a zašeptal: „Aranis… Vzbuď se… prosím.“

Falien se na královnu země podíval a popadla ho hrůza, že se jeho obavy naplnily. „Ona je… je…“

„Není mrtvá . Jen sp í , “ vyvrátil jeho obavy něčí hlas.

Všichni se začali udiveně rozhlížet, až spatřili neznámou dívku, ležící na velkém plochém kameni v moři kousek od nich. Na první pohled bylo vidět, jak moc je krásná . M ěla velmi jemnou kulatou tvář a krásný úsměv. Mokré dlouhé vlasy barvy půlnoční modři měla sčesané na stranu, v uších jí zářily růžové perly a na krku se jí skvěl náhrdelník z mušlí a lastur. Byla štíhlá a úplně nahá , jen ňadra jí zakrýval pás z mořských hvězdic. A místo nohou jí vyrůstal rybí ocas. Pokrývaly jej růžové šupiny s černými kolečky jako ocas nějaké pestře zbarvené korálové rybky.

„Páni…“ vydechl Falien a ohromeně si ji prohlížel.

„Jsem Tania, mořská víla,“ představila se hrdě . „Vidím, že jste se ještě s mořskými lidmi nesetkali.“

„Víme, že existujete, ale…“ začala Lavril a snažila se skrýt svůj úžas.

„Nojo. My se moc často vidět nenecháváme. Ale vás dvounohé pozorujeme rádi. Je to docela zábava! Já žiji se svou rodinou tady poblíž , v kor álovém útesu.“

„Ale co je s Aranis?“ přerušil ji naléhavě Veragin.

„Vždyť jsem už říkala, že spí . Stihla jsem ji dopravit na b řeh dřív, než se utopila.“

„Takže jsi ji zachránila?“ zeptal se Veragin a také si ji se zájmem prohlédl.

„No, vlastně ano. Zrovna jsem se vyhřívala na svém oblíbeném kameni poblíž útesu, když jsem viděla, jak ta holka žbluňkla do moře. Bylo mi jasný , že dvounožce tady hned stáhnou podvodní víry a vlny, a tak jsem si řekla, že bych jí mohla pomoct. Teda, moc se mi z mého kamínku do moře slézat nechtělo, ale stejně bych tam pak musela hupsnout. Když jsem ji chytila, byla ještě při vědomí, a pak usnula. Teda… myslím, že usnula.“

Vysvětlovala Tania zamyšleně a hrála si přitom se svým náhrdelníkem z mušlí a lastur.

„Myslím, že jen ztratila vědomí , “ upřesnil Eleas a s úlevou se na Aranis podíval. Ta se najednou pohnula a pomalu otevřela oči.

„Aranis! Jak je ti?“ vyptával se nadšeně Veragin a rázem mu spadl ze srdce obrovský kámen.

„Uhm… já… už líp…“ mumlala elfka unaveně a pomalu začínala rozpoznávat i ostatní postavy kolem sebe, včetně Adalase a Snížka. Pak se pokusila posadit, ale v hlavě se jí ozvala příšerná palčivá bolest. I přesto si sedla. Rychle si sáhla na opasek, aby zjistila, jestli má svůj meč . Ale byl pry č . Mrzut ě si povzdechla. Ztratila ho.

„Nehledáš tohle?“ zavolala na ni Tania a nadzvedla ocas, z pod kterého vytáhla Aranisin meč . Sundala z n ěj namotanou chaluhu a pak ladně skočila do vody a zmizela pod hladinou. Za pár sekund se vynořila u břehu a podala Aranis její meč . „Moc pěkný . Ale mn ě by byl k ničemu,“ dodala s úsměvem.

„Děkuji ti… za všechno!“ hlesla Aranis upřímně a zahleděla se Tanie do očí . Jej í bezstarostný život jí záviděla.

„Ani nevíte, princezno, jaký jste nám nahnala strach,“ usmál se Falien s viditelnou úlevou. Eleas k ní ihned poklekl a pevně ji objal.

„Ještě že jsi v pořádku…“ vydechl tiše, pak opět vstal a obrátil se vděčně na Taniu.

„Moc jsem se o tebe bála…“ zašeptala Lavril a klekla si k elfce do písku. „Zachránila jsi mi život a málem kvůli tomu ztratila ten svůj.“

„Ty můj život chráníš neustále. Teď byla řada na mně , “ odvětila laskavým, ale unaveným hlasem Aranis a chytila ji za ruku.

„Mám tě moc ráda. Jsi jako má sestra, Aranis,“ špitla Lavril a v očích se jí zaleskly slzy. Aranis věděla, že Lavril jen málokdy pláče, a objala ji.

„I já tě mám ráda. Vždy jsi pro mě byla sestrou.“

Ostatní jejich rozhovor neslyšeli, bavili se s Taniou a stále se jí na něco vyptávali. Tanie jejich pozornost zjevně velmi lichotila a s nadšením jim na vše odpovídala.

Aranis se pokusila vstát a opřela se o Adalase, který do ní neustále jemně strkal čumákem.

„Už je mi dobře Adalasi…“ pohladila ho a políbila na čelo.

„Ty jo, princezno, to sem fakt rád, že už si v pohodě! S Veraginem nebyla vůbec žádná řeč!“ stěžoval si Snížek, ale držel se přitom v dostatečné vzdálenosti od Adalasových kopyt.

„Jak to myslíš?“ podivila se Aranis.

„No, byl nějak divnej. Skoro vůbec se s náma nebavil! Chtěl tě prostě…“

„Ale prosím tě Sněhu!“ přerušil ho Veragin zostra. „Jen jsem měl o tebe strach, Aranis…“

Elfka se usmála a upřeně mu pohlédla do tajemných očí.

„Jsi úplně promočená , “ poznamenal nakonec ustaraně .

„To nevadí , stejn ě začíná pršet,“ odvětila dívka. A opravdu. Na zem začaly padat kapky deště.

„Nedaleko je několik vesnic. Určitě tam mají nějaké hostince, kde bychom se mohli schovat a třeba si pronajmout i nějaký pokoj,“ přidal se k nim Falien.

„Ano. Ale vezmeme si raději pláště , abychom zbyte čně nevzbuzovali pozornost. Teď , kdy ž jsou všude kolem Valgarovi špehové , “ upozornil je Eleas a začal vytahovat z brašen šedé pomačkané pláště.

„Já mám svůj,“ řekl Veragin a nasadil si kapuci.

„A co já?“ zakňoural Snížek, kterému už kožich začínal vlhnout pod náletem deštivých kapek.

„Tak pojď , “ vyzval ho Veragin a roztáhl svůj kožený plášť , aby pod n ím Snížka schoval. Snížek se odrazil od země a skočil mu do náruče.

„Pozor!“ zavrčel Veragin. „Ať mě tím svým rohem nepropíchneš . “

„No, to já abych raději plavala!“ zvolala Tania a snažila se rukou zakrýt své vlasy před deštěm, jakoby je už beztak neměla mokré .

„My mořské víly déšť nesnášíme. Vlastně nesnášíme jakoukoli neslanou vodu. A máma už určitě vyvádí , kde jsem tak dlouho. Nav íc se nesmím za bouřky zdržovat nad hladinou. Tak se mějte hezky! A někdy za mnou klidně připlavte! Bydlíme támhle za tím nejbarevnějším korálovým útesem! Tak nashledanou!“ křikla ještě mořská víla a už se nořila do moře. Aranis jí ještě zamávala, ale Tania už ji neviděla.

„Tak, myslím, že bychom měli vyrazit. Vítr stále sílí a princezna by mohla prochladnout,“ pobídl je Falien, už celý zahalený v dlouhém, nepromokavém plášti. Nasedl na Kyma a pohlédl na elfy: „Myslel jsem, že si vezmete nějaký bílý plášť , vy šívaný stříbrem, nebo nějaký vám podobný , “ pobaveně si do elfů rýpl.

Eleas, který si právě oblékal černý , leskl ý , ale oby čejný plášť s kápí , se na n ěj usmál, zatímco Lavril, zabalená v šedém, nenápadném plášti, se jen ušklíbla.

„Nejsme přeci hloupí , princi , “ slovo princi Eleas naschvál zdůraznil. „V našich elfských pláštích bychom zřejmě pozornost vašich lidí příliš neodvrátili. Proto jsme si vzali tyto obyčejné . “

Aranis si také jeden oblékla, ne aby nezmokla, neboť byla stejně promočená na kost, ale proto, aby se alespoň trochu zahřála a také nepřitahovala pozornost. Seděla už na Adalasovi a vítr jí šlehal do tváře, takže se třásla zimou i v plášti.

Všichni pobídli své koně ke klusu, aby do nejbližší vesnice Ínas dorazili co nejdříve. Obloha už byla úplně černá a občas ji prozářil nějaký ten klikatý blesk a spolu s ním se ozvala i ohromná rána. Déšť byl hustý a vítr silný . Aranis jeho vinou sklouzla k ápě z hlavy a dlouhé vlasy za ní nezkrotně vlály. Déšť ji nemilosrdně bičoval do tváře, a tak se pokoušela znovu si kápi nasadit. Naštěstí se jí to podařilo. Nemohla se dočkat, až budou konečně v suchu a teple. Po celém těle cítila sůl z moře, pot a špínu. Dotýkala se Adalasovy horké kůže a dostala strach, aby se koně nenachladili. Možná je moc ženou, měli by zpomalit. Pokusila se svou myslí spojit s tou Adalasovou, ale nešlo to. Vítr a déšť jí nedovolil se soustředit a ani Adalas dotek její mysli nevnímal.

„Měli bychom zpomalit!“ křičela.

„Cože? Už tam budeme!“ snažil se jí Falien odpovědět na něco, co neslyšel.

Aranis chtěla zopakovat, co říkala, ale to už před sebou v dáli, za nízkým kopcem spatřila malá žlutá světýlka. Byly to vesnice Ínas, Sentur, Aztol, Renus a Lada. Ínas byla nejblíže. Její domy se začaly čím dál více přibližovat a za chvíli už se všichni nacházeli ve vesnici. V dálce za ní problikávala ještě spousta malinkatých světýlek z ostatních vesnic.

Vesnice Ínas se nacházela jen kousek od pobřeží . Na rozd íl od Walos, kde domy stály v úhledných řadách, byly tady domy rozházené , ka ždý byl postavený , kde cht ěl, ale i přesto mezi sebou vytvářely široké upravené pěšiny, po jedné z nichž právě kráčeli Veragin a jeho přátelé . Kon ě vedli za sebou a i když na ně útočil hustý déšť a bránil jim tak v rozhledu, se zájmem si vesnici prohlíželi.

Byla moc hezká . P ůsobila jakýmsi útulným a vřelým dojmem. Dvoupatrové a široké domky byly vystavěny z tmavého ebenového dřeva stejně jako šikmé střechy zarostlé mechem, který tlumil bubnování deště . Z mechu tr čely podivné houby s tlustou nohou a s růžovým nebo černým zahnutým kloboukem. Domy měly povětšinou pět malých oken, ze kterých se do studné tmy linula světla svícnů a petrolejových lamp. Před vchodovými dveřmi se nacházely menší zahrádky, oplocené tu a tam polorozpadlým plotem, porostlým jakousi popínavou rostlinou. Kolem plotů vyčnívaly vysoké bedly a stejné houby, které vyrůstaly ze střech. Všude okolo rostly nízké keře s barevnými květy a u každé branky stála pnoucí rostlinou omotaná pouliční lampa, z níž trčela zapálená pochodeň .

Kr áčeli mezi domy po rozmáčené kamenité cestě , kterou jim tyto lampy osv ěcovaly. Světlo však sláblo; hasil ho hustý déšť . Skoro poka ždé , kdy ž míjeli některý z domů , vyb ěhl z boudy za plotem malý opelichaný pes a zuřivě na ně štěkal.

Došli do středu vesnice, kde stála kamenná studna a kolem ní rostly různé houby. Zdálo se, že lidé si tu na ně velmi potrpí . Ale byla pravda, že všechny ty houby dodávaly vesnici na zajímavosti i kráse.

Kdyby tak silně nepršelo a provazce deště hlasitě nebubnovaly do všeho kolem, bylo by zajisté slyšet uklidňující šumění moře. Už jen ten slaný vzduch byl cítit po celé vesnici. Aranis si mnohokrát představovala, jak místo obrovských, ladných věží a paláců , chr ámů a domů žije v nějaké prosté malé vesničce, podobné této.

Prošli kolem studny a míjeli jeden z domků s malou boudou. Z té se okamžitě vyřítil mrňavý rozcuchaný ratlík a začal splašeně a pisklavě štěkat a vzrušeně mrskat rozježeným ocasem. Že za chvíli vypadal jako zmoklá slepice, mu bylo zřejmě úplně jedno. Hned na to se v okně objevil stín a protáhlý obličej nějaké stařeny. Aranis si jí ale nevšimla, pozorovala to poskakující stvoření za plotem a promočená tvář se jí zalila pobaveným úsměvem. Takovýto legrační tvorové v zemi Všehovzniku nežijí.

Snížek vykoukl z pod Veraginova kabátu, vyplázl na štěkajícího psa růžový jazýček a zasyčel.

„Nech toho, Sněhu, nebo tě k němu za ten plot hodím,“ upozornil ho tiše Veragin. Snížek se na něj uraženě zakřenil a zastrčil hlavu zpátky pod kabát.

Před nimi se konečně objevil hostinec – vysoká kamenná budova, alespoň se třemi patry a protáhlými okny s dřevěnými okenicemi. Dům byl porostlý břečťanem a před vchodem, podél hliněné cesty, byly dva záhony povadlých růží . Nad vchodov ými ebenovými dveřmi viselo světlo a dřevěná , zna čně proděravělá a stará cedule s nápisem U velkých hřibů , kter á se ve větru nebezpečně kymácela a vrzala.

„Tady bychom mohli přečkat noc,“ navrhl Falien a přečetl si ceduli.

„Ano, ale co koně?“ zeptala se Aranis a prohlížela si hostinec, po jehož kamenných zdech stékaly proudy dešťové vody. V elfských městech žádné takovéto budovy nestojí.

Falien krátce pohlédl na hostinec, a pak zmizel za jeho rohem. Za pár vteřin se vrátil a ze všech sil se snažil udržet na obličeji kápi, kterou se mu vítr pokoušel strhnout.

„Vzadu je menší stáj. Jistě patří k tomuto hostinci. Jsou tam ustájení už dva koně . Ty na še se k nim ještě vejdou,“ oznámil.

„Měli bychom je tam zavést. Mám strach, aby se nenachladili. Jsou dost promočení a teplota venku stále klesá , “ strachovala se Aranis, přičemž se sama třásla zimou.

Eleas přikývl na souhlas a odvedl koně do stáje za hostincem. Za chvíli byl zpátky a v rukou nesl jen jejich brašny. Všichni pak vstoupili do budovy.

Hostinec byl prostorný a čistý . Zdi vypadaly jako pr ávě vymalované a viselo na nich pár obrázků nejen velkých hřibů , ale i jin ých hub a na každé stěně byla malá d řevěná polička s naleštěnými skleničkami a poháry. Nad poličkou visela kulatá petrolejová lampa. Když vešli, po jejich pravici se nacházela tři malá okna se záclonami. Na jejich parapetu stály podivné rostliny v květináčích, ve kterých rostly i houby. Vypadaly jako žampiony. Pod okny stály dva kosočtvercové stoly z dubového dřeva.

Po levé straně spatřili pult, za kterým stála opravdu velmi malá paní a utírala modrý hrnek. Všude po celé místnosti byly rozesety další kosočtvercové stoly a židle z dubového dřeva. Sedělo tu jen pár lidí.

U stolu v rohu posedával podivný muž s rozcuchanými, dlouhými vlasy pod ramena a upřeně civěl z okna, do kterého bušily provazce deště . U prost ředního stolu sedělo šest vychrtlých staříků a hráli karty. A u stolu vedle karbaníků , shrben ý , v  černé kápi a lesklém plášti, popíjel pivo jakýsi záhadný muž . Na rameni mu sed ěl nádherný sokol a jeho bystré oči se zabodávaly do Aranis.

Na protější straně místnosti se nacházely schody, které nejspíš vedly do dalších pater.

Jen co za sebou zabouchli dveře, všichni v místnosti na ně udiveně , n ěkteří podezíravě , up řeli svůj zrak. Bručivý šum hovorů rázem utichl a změnil se v napjaté ticho. Pět od hlavy až k patě zahalených cizinců v pláštích se tu zřejmě moc často neobjevovalo.

„Ehrm… Měli bychom se jít zeptat hospodské na ubytování , “ navrhl po chvíli ticha Falien a znepokojeně i trochu rozpačitě se rozhlížel po místnosti a zírajících tvářích. Veraginův pohled zakotvil na podivném muži v kápi, ale dřív, než mohl začít přemýšlet, kdo by to mohl být a proč je zahalen stejně jako oni, vyskočil z pod jeho kabátu Snížek a vytrhl ho tak z dumání.

„To nebyl moc dobrý nápad, Sněhu. Kdybys byl obyčejný kocour, ale takhle…“ sykl na něj Veragin tiše.

Snížek se otřepal, sedl si na podlahu a začal si olizovat tlapku: „Co zas máš? Tak ať si civěj, když jim to pomůže! Aspoň můžou obdivovat mou krásnou srst a roh.“

Veragin stočil oči v sloup a přistoupil s ostatními k pultu. Malinká paní za ním nebyla vůbec vidět a Falien se musel hodně naklonit, aby si jich všimla.

„Promiňte? Madam?“ oslovil ji váhavě a stále se snažil nakouknout za pult, aby ženu spatřil, ale vtom se ozvalo tak hlasité vypísknutí: „Hned to bude!“ , že sebou poplašeně škubl.

Podle skřípavých zvuků se zdálo, že si hospodská táhne nějakou malou židličku a najednou se vynořila za pultem a se zářivým úsměvem se jich ptala: „Tak co si budou vážení hosté přát?“

Žena byla velmi sympatická a usměvavá . M ěla baculatou postavu oblečenou v červených, starobylých šatech a kolem pasu ovázanou špinavou zástěru. Kulatá tvář byla už starší , ale st ále svěží . Mal á hnědá očka se na ně smála, stejně jako růžové tvářičky. A rudé , vlnit é vlasy měla stáhnuté do drdolu.

„Chtěli bychom se zeptat, zda tu máte pět volných pokojů na přespání , “ otázal se Falien a stáhl si z obličeje mokrou kápi. Zdálo se mu zbytečné skrývat tady tvář . Rukou si prohr ábl vlhké vlasy a pohlédl na hospodskou. Z jejího váhavého pohledu si nebyl jistý , zda sv ého prince poznala. Chvíli si ho pátravě prohlížela, ale nakonec mu jen odpověděla: „Ovšemže máme volné pokoje, vážení cizinci. Ono se k nám moc pocestných nezatoulá , “ řekla a zpod pultu vysunula šuplík a s hlasitým cinkáním vytáhla pět klíčů .

„Tady. Jsou to naše nejlepší pokoje, princi.“

Falien se na ni překvapeně podíval a už se chystal něco říct, ale nakonec si od ní klíče převzal bez jakýchkoli otázek.

„Druhé patro!“ zvolala ještě hospodská , kdy ž odcházeli ke schodům. Zůstávaly za nimi na podlaze jen mokré šlápoty, kterým se Snížek snažil vyhýbat.

Když Faliena ta žena poznala, jak je možné , že ji to ani příliš nepřekvapilo? Nenastaly žádné udivené a zvědavé otázky typu proč se princ Leondského království nachází zrovna tady s tak podivuhodnou skupinkou? Vysvětlení mohlo být jediné.

„Oni už vědí o našem poslání . O va šem poslání , princezno, “ usoudil zamyšleně Falien, zatímco stoupali po chladném osvětleném schodišti s oprýskanou a ušmudlanou omítkou. Údržbu schodiště domácí zřejmě značně zanedbávali.

„Už se to muselo roznést. Lidé už vědí o zlu. Něco se muselo stát. Nebo se něco právě děje…“

„Ano. Také nevidím jiné vysvětlení reakce té ženy. Návštěva prince v jejím hostinci ji ani za mák nepřekvapila. Na nic se nevyptávala a zdálo se, že tuší , pro č jsme tady. Určitě i ví , kdo jsme my, i kdy ž jsme neodhalili své obličeje,“ přisvědčila Aranis a potvrdila tak Falienovy domněnky.

„Valgar už se tedy musel nějak odhalit a představit lidem své zlo… Co asi tak mohl udělat?“ ptal se Falien a v jeho hlase byl znát náznak obav.

„To se dozvíme, Faliene. Nestrachuj se. Navrhuji, abychom se teď každý šel ubytovat a vykoupat. Pak bychom se měli prospat, hlavně ty, Aranis,“ navrhl Eleas.

„Zítra zjistíme, co všechno už místní lidé tuší . Nem á smysl se před nimi skrývat, jestliže je pravda odhalena a lidé o zlu vědí . “

Ostatní přikývli. Vystoupali do druhého patra a ocitli se v úzké, oranžově vymalované chodbičce, osvětlené malým kovovým lustrem se svíčkami. Po obou stěnách chodby byly jedny ebenové dveře vedle druhých s malou cedulkou v pravém rohu, na které byl nakreslen hřib a číslo. Přátelé si popřáli dobrou noc a pak se každý ztratil do svého pokoje.

Když za sebou Aranis zabouchla dveře, nemohla se dočkat, až ze sebe smyje mořskou sůl a pot. Také se těšila až se ohřeje horkou koupelí , proto že byla promoklá a promrzlá na kost. Svlékla své mokré a špinavé oblečení a dala ho pokojské , kter á ho šla hned vyprat. Poté si elfka se slastným uvolněním vlezla do kádě , kterou pokojsk á naplnila horkou vodou, a spokojeně se ponořila do hřejivé koupele. Ihned z ní opadla všechna únava a starosti. Cítila se uvolněná a odpočatá . A tak é čistá . Rozhl édla se po pokoji, aby si ho prohlédla.

Byl malý , ale docela útulný . Vedle jej í kádě s vodou stála židle, nejspíš z ebenového dřeva. Naproti ní , na hebk ém červeném koberci, se rozkládala velká postel s péřovými polštáři i peřinami. Ve stěně nad postelí bylo široké a dlouhé okno s poškrábanými dřevěnými okenicemi. Vedle postele stál malý stolek potažený bílým ubrusem s obrázky hřibů . V dal ší stěně se nacházely vchodové dveře, nad kterými visel vycpaný jestřáb. Aranis na mrtvé zvíře soucitně pohlédla a nepatrně se zamračila. Pak stočila pohled na dva obrazy obrovských muchomůrek po obou stranách dveří .

Kdy ž se Aranis vykoupala, vyndala ze své brašny, kterou si položila k posteli, náhradní oblečení . Nebylo ur čené k boji, ale ani k slavnostním účelům. Byla to bílá halenka odhalující ramena, s širokými a dlouhými zvonovými rukávy. K tomu si oblékla kalhoty z nepravé černé kůže, neboť elfové pravou zvířecí kůži nikdy nenosí . Cht ěla si vzít i svůj stříbrný opasek s mečem a obout vysoké šněrovací kozačky, ale cítila se tak unavená , že to nedokázala a ulehla do měkké postele. I když se nemohla pohodlností rovnat elfským lůžkům, po nocích strávených jen na tvrdé zemi jí to ani trochu nevadilo. Ihned usnula.

Veragin stál u velké postele ve svém pokoji, který vypadal úplně stejně jako všechny ostatní , a vyhl ížel z okna na domky, které bičoval déšť . I on u ž byl čistý a převlečený . Černá bavlněná košile mu velmi slušela a zvýrazňovala jeho svalnatou postavu. Meč měl pořád u sebe, jako by neustále očekával nějaký útok.

„Už na to zase myslíš?“ zeptal se ho Snížek schoulený na měkké posteli.

„Na co jako?“ vytrhl se Veragin ze svého zamyšlení.

„Dyť víš , “ odpověděl mu stejně suše Snížek, přičemž si prohlížel své drápky na pravé přední tlapce.

„Myslím,“ přiznal Veragin, strčil si dlouhé vlasy za ucho, načež se mu opět neposlušně nahrnuly do očí , a oto čil se k Snížkovi.

„Tak už na to konečně přestaň myslet. Je to pryč! Je to minulost!“ snažil se ho kočkoroh uchlácholit, ale to už Veragin zase vyhlížel z okna a byl myšlenkami úplně jinde.

„Doufám, že taky nemyslíš na ni , “ poznamenal Snížek ostře.

„Na koho zas?“ zeptal se Veragin podrážděně , ale st ále k němu zůstával otočený zády.

„Dobře víš , koho myslim! Tu elfku! Vidim, jak po n í slintáš!“ vyjel na něj Snížek.

„Hele, klídek, Sněhu, buď tak hodnej,“ usadil ho Veragin a zkřížil ruce na prsou. Snížek si pro sebe jen něco pobouřeně zavrčel a odvrátil se od něho.

„A uhni! Ta postel je moje!“ vyhrkl Veragin vzápětí , oto čil se a trhl peřinou tak prudce, až Snížek vyletěl do vzduchu a s tvrdým dopadem přistál na podlaze.

„Héj! Tupče…“ prsknul vztekle, neohrabaně se sesbíral ze země , sednul si a sto čil svůj huňatý ocas s černou špičkou kolem těla.

„Copak ty se snad chystáš spát?“

„To chystám,“ přisvědčil Veragin stroze, sundal si opasek i s mečem a položil ho na stolek vedle postele.

„A já budu jako spát kde?“ rozčílil se Snížek, že z něj div nelétaly chlupy.

„To nevím,“ odpověděl se škodolibým úsměvem Veragin a zavrtal se do peřin.

„Třeba by tě k sobě do boudy vzal jeden z těch psů venku.“

„Moc vtipný! Ta postel je dost velká pro oba!“ a jen co to Snížek dořekl, už ležel Veraginovi u nohou.

„Doufám, že nemáš blechy,“ poznamenal ještě Veragin úsečně.

„A já doufám, že je nemáš ty,“ odsekl Snížek a vzápětí oba usnuli.

Dřevěné okenice zůstaly otevřené a oknem tak do pokoje pronikly ranní sluneční paprsky a zalily celou místnost zlatým světlem. Veragin sebou škubl a s výkřikem se posadil na posteli. Byl celý zpocený a zadýchaný.

„Co je?“ podivil se Snížek, který už byl vzhůru a čistil si srst.

Veragin se zmateně rozhlédl po pokoji a pak se podíval na Snížka: „Něco… se mi zdálo. To nic.“

Odhrnul si vlasy z čela a vstal. Nasadil si opasek s mečem a přehodil si brašnu přes rameno.

„To už půjdeme?“ ptal se Snížek, ale Veragin jakoby ho vůbec nevnímal.

„Co se ti zdálo?“ vypálil další otázku.

„Nic.“

„Jak, nic? To přeci nejde, aby se někomu zdálo nic . “

„Nech toho, Sněhu, a pojď , “ zarazil ho Veragin a už stál ve dveřích.

„Musíme ještě zjistit, co všechno tady lidé o Valgarově návratu vědí . Jak daleko zlo postoupilo. “

„Sotva se probudíš a už bručíš , “ zamumlal kočkoroh popuzeně . „A co snídaně , no? “

„Dole nám určitě nějakou připraví . “

„Jen aby…“

Když vyšli z pokoje na chodbu, potkali Aranis, která také zrovna opouštěla svůj pokoj. Veragin z ní opět nemohl odtrhnout oči. Připadala mu ještě hezčí než kdy dřív. Uhlově černé vlasy měla rozpuštěné a odhrnovala si dlouhou ofinu z nádherných pronikavě modrých očí . P řes hedvábnou sněhobílou blůzku měla navlečený černý vypasovaný korzet a Veragin jí byl zase naprosto okouzlen.

Když si Veragina a Snížka všimla, s laskavým úsměvem je pozdravila. I jí teď připadal Veragin takový nějaký jiný . Je ště nikdy ho neviděla bez jeho koženého pláště . V  černé košili jí připadal velmi přitažlivý . Proto že měl vyhrnuté rukávy až na předloktí , mohla si na jeho vypracovan ých rukou všimnout šrámů a škrábanců z různých bojů . A tak é dvou velkých jizev, které mu zůstaly po útoku Dargwlka.

I když se Veragin snažil dát dlouhé , neposlu šné vlasy za uši, stále se mu spouštěly do obličeje a Aranis se zdálo, že mu to tak ohromně sluší.

„Tak jaká byla noc?“ zeptala se a stále se mu dívala do očí . Ne ž jí ale stačil odpovědět, skočil do toho Snížek.

„Divoká! Veraginovi se něco zdálo!“

„Vážně? Uhm… a byl to snad zlý sen?“ ptala se váhavě , proto že si nebyla jistá , jestli o tom chce Veragin mluvit.

„No, byla to jen taková obyčejná noční můra,“ zalhal mladík a hodil po Snížkovi zlostný pohled.

„Aha. Takže ses asi moc dobře nevyspal,“ vytušila Aranis, přičemž mu stále hleděla do očí .

„Ale ano, spal jsem dobře, jen kdyby Sníh pořád nechrápal.“

„Cože?“ vyprskl Snížek a vykulil na něj své obrovské oválné , jasn ě zelené oči.

Aranis se usmála a pak navrhla, aby šli dolů a počkali na ostatní, až se vzbudí , tedy jestli u ž nejsou vzhůru.

Hostinec byl prázdný , a ž na muže se sokolem, který seděl u stejného stolu jako předešlý večer. Za pultem opět postávala malinkatá hostinská a zdálo se, že počítá nějaké lahve. Okny sem prosvítaly ranní sluneční paprsky a celou místnost nádherně ozařovaly.

Veragin a Aranis přistoupili k pultu, aby si s hospodskou promluvili. Ta okamžitě zanechala počítání lahví a stoupla si na stoličku, aby na ně viděla. Místo pozdravu však zůstala jen nehybně stát a zírala na Aranis. Nebyl to však pohled překvapený , ale obdivn ý .

„Propána… Ještě nikdy jsem neviděla opravdového živého elfa…“

Dokonce i záhadný muž k nim překvapeně natočil hlavu a sokol zamával křídly.

„Jak jste nádherná , pan í… elfka v naší vesnici… v naší zemi…“

Aranis hrdě zvedla hlavu, ale jen nesměle pohlédla na Veragina, byla trochu na rozpacích.

„Madam, vy tady ve vesnici už víte o návratu čaroděje Valgara, že? O jeho plánech i o nás, že ano?“ zeptala se opatrně.

Žena jen smutně kývla hlavou. „Ano. Všechno už se rozneslo. Naši vesnici pohltil strach, má paní… To vy jste tedy ta elfská princezna, jejímž osudem je zničit černého čaroděje? To vás poslouchá posvátný jednorožec, má paní? To vy jste královna země?“ ptala se tiše a v jejím hlase byl znát neskonalý obdiv.

„Ano, to jsem já . Jsem Aranis, dcera elfsk é královny Aéstis.“

Žena vyvalila oči ještě víc a s posvátnou úctou si ji prohlížela. Pak se slzami na krajíčku nenápadně ukázala na muže se sokolem.

„Na vše se zeptejte támhle Morina. To on nám řekl o nástupu zla a temnoty, paní . D émon Golrog se má prý stát pánem Lilandgarie!“ zašeptala zděšeně .

Aranis j í jen stiskla rameno a konejšivě se usmála. Pak s Veraginem zamířili ke stolu záhadného muže se sokolem. To už k nim ale mířili Falien s Eleasem a s Lavril, která již měla škrábance na rukou ošetřené . V šichni tři vypadali odpočatí a plní energie. Aranis a Veragin jim pověděli, co jim právě sdělila hospodská , a v šichni společně přistoupili k zahalenému muži.

„Sedněte si,“ vyzval je muž , je ště než stačili cokoliv říct. Nebyl to však rozkaz, ale žádost. Všichni se tedy posadili.

„Vím, kdo jste. I co chcete. Hledáte posvátného jednorožce. Jen tak zachráníte Lilandgarii. Nemám pravdu?“ pokračoval muž , na čež si z obličeje stáhl kápi. Mohlo mu být teprve něco kolem třiatřiceti. Měl krátké , hn ědé rozcuchané vlasy, malý nos a hranatou bradu. A ve tváři měl vepsané utrpení …

„Ano, ale jak to víte? Vše mělo být utajeno,“ zeptal se nedočkavě Falien.

„Vše bylo utajeno, princi. Do té doby, než odporné nestvůry začaly napadat naše vesnice. Ničí všechny domy a zabíjejí lidi v údolí řeky Lili. Vaše vojska se je snaží zastavit. Ta monstra jsou strašlivá a nezastaví se před ničím. Oči mají prázdné a pod kančím rypákem jim vyrůstají obrovské kly a tesáky, kterými trhají maso lidí bez rozdílu věku… Myslím, že se jim říká kirlopové . “

„Proboha! To nemůže být pravda! Valgar už postoupil tak daleko?!“ zděsil se Falien. „Chce zničit celou Lilandgarii dřív, než se nám podaří dojít s jednorožcem do Etelwenu!“

„Váš otec – náš král, nás s celou situací seznámil. Teď probíhají další a další boje mezi kirlopy a vojáky o životy lidí v údolí řeky Lili…“

„Vy odtamtud pocházíte, Morine?“ zeptala se tiše Aranis. Morin na ni jen letmo pohlédl a pak pohladil svého sokola po křídlech.

„Ne tak docela, princezno. Žil jsem s rodinou ve vesnici Simlu na západě . Dce ři bylo jedenáct a má žena vždy říkala, že je celá po mě . Byl jsem na to obrovsky hrd ý , “ usmál se pro sebe.

Bylo jisté , že se jim chystá vyprávět svůj příběh, který ho velice tíží .

„Náš život byl vždy klidný a šťastný . Do t é doby, než se v naší vesnici objevili Mordatové . Nejstra šnější stoupenci Valgara. Tehdy byl ještě uvězněný . P řepadli naši vesnici a zapalovali domy, vraždili lidi. Kdo odtamtud neutekl, ten zemřel.

Bylo časně ráno, když přišli. Ještě jsme spali, pak nás ale probudil křik. Vyběhli jsme ven a spousta domů hořela, všude pobíhali vyděšení lidé a zoufale křičeli. Chtěli jsme utéct jako ostatní . Pak se tam ale p řiřítil jeden z nich. Mordat. Jeho řev se podobal řevu obřího lva, nikdy na ten řev nezapomenu… . A vybral si n ás. Mou rodinu. Jediným skokem byl u mě . Dr žel jsem dcerku v náručí , moc plakala, stejn ě jako má žena. Ten Mordat mou ženu chytil za ruku, přitáhl si ji k sobě a přímo před našima očima jí podřízl hrdlo. Skácela se k zemi jako nějaká bezvládná věc. Všude bylo plno krve a Mordatův smích zněl po celé vesnici… Potom se tam objevil ten druhý . Z rukou mu tryskaly plameny a podp álil náš dům. Já jsem poté i s dcerkou utekl.

Tři roky jsme žili v Zelonu, ve vesnici v údolí Lili. A já smrt své milované ženy vidím každou noc ve snu. Teď ale přišli ti kirlopové . Jako by se historie opakovala. Domy ho řely a všude pobíhali bezbranní lidé .

N ěkteří kirlopové masakrovali muže, ženy, děti… jiní bojovali s vojáky.

Vyběhl jsem s dcerou z domu, chtěl jsem utíkat, ale ten pohled na jatka všude kolem mi nedovolil se pohnout. Před očima jsem viděl svou ženu padat k zemi se zakrváceným hrdlem. Než jsem se vzpamatoval, byli u našeho domu dva kirlopové . Divoce m áchali sekerami a příšerně řvali. Kili, má dcera, se mi vysmekla z ruky a utíkala pryč . Jeden z t ěch netvorů se ale rozmáchl obrovskou pěstí a odhodil mou dcerku alespoň deset metrů daleko. Pak se vrhli oba na mě , ale zachr ánili mě dva vojáci. Běžel jsem ke Kili. Její bezvládné tělíčko se ani nepohnulo. Nedýchala a oči postrádaly život. Byla mrtvá . A j á všechno ztratil…

Odešel jsem a skončil tady. Po cestě se ke mně přidal Donit, můj jediný přítel. Je to ten nejbystřejší sokol jakého jsem kdy viděl. Už nemám nikoho, jen jeho. Každým ránem se vzbouzím s přáním být mrtvý . B ýt se svou rodinou… jsou to čtyři dny od smrti mé dcery.“

Morin dovyprávěl svůj tragický příběh a Aranis si všimla, že jeho oči jsou zaplněny slzami a dlaně se mu třesou. I jí se chtělo plakat, bylo jí ho velmi líto. Pohlédla na Veragina, ale ten seděl a ani se nepohnul, jen upřeně pozoroval špičky svých bot, jako by byly kdoví jak zajímavé.

„To je strašné… život je někdy až příliš krutý…“ vydechla smutně a položila svou ruku na tu Morinovu.

„Já… Otec se s těmi Mordaty potýká už dlouhá léta,“ poznamenal Falien.

„Myslím, že čtyři roky od doby, kdy byl Valgar spoután Orlinovou kletbou. Ale já o tom moc nevím. Nikdy o nich se mnou příliš nemluvil. Jen vím, že za nimi nechal vyslat i stráže, aby je našli, avšak tento rok toho o nich moc slyšet nebylo… A teď ještě ti kirlopové…“ povzdechl si.

„Nyní už snad budete šťastný , Morine, “ snažila se ho povzbudit Aranis.

„Nikdy už nebudu šťastný , princezno. Zvl ášť , kdy ž se všude kolem potulují ta monstra a bůhví , co je ště , “ odpověděl jí Morin zasmušile.

„Však my nedovolíme, aby se Lilandgarie zmocnila temnota. Před věky sem náš lid přivedl život, aby patřil dobru. Lilandgarie je svět dobra! Žádné zlo ji nezničí , dokud budou elfov é žít!“ prohlásila Aranis rázně a v jejím hlase nebyl znát ani náznak strachu, jen velké odhodlání.

Morin se pousmál a vlídným hlasem řekl: „Slyšel jsem toho o elfech hodně . M á dcera je vždy velmi obdivovala. Ale nikdy jsem ani nedoufal, že bych se mohl s některým z nich setkat. Ať už se stane cokoliv, já věřím, že vás pět nakonec dokáže náš svět zachránit.“

Chvíli tam jen mlčky seděli, každý ponořený do vlastních myšlenek, až Falien nakonec vytáhl ze své brašny zmačkanou mapu a rozložil ji na stůl: „Dobrá . M ěli bychom si znovu probrat plán cesty. Takže teď jsme tady. Vesnice Ínas. Musíme jít tudy. Obejdeme vesnici Sentur a půjdeme přes Zerovský les.“

„Měli bychom vyjet co nejdřív. Nač se zdržovat?“ dodal ještě Falien.

Ostatní přikývli a Aranis se opět obrátila na Morina: „Morine, velmi rádi jsme vás poznali. Ať se váš život ubírá pokojnou cestou,“ popřála mu upřímně.

„A vaši cestu ať provází štěstí . P ůjdu vás vyprovodit,“ oplatil jí Morin vřele.

Když vyšli z hostince, slunce již stálo vysoko na obloze a jeho teplé paprsky pohladily Aranis po tváři. Po včerejším lijáku zůstala jen rozmočená půda a orosená tráva. Vesnice byla plná lidí . Ženy chodily s kbelíky ke studni, povídaly si a vysedávaly před domy. Muži obvykle prováděli nějakou práci a děti se honily, smály se a dováděly nebo si hrály se psy. A z dáli sem dozníval hukot moře. Dokonce i vzduch byl vlhčí a byla v něm cítit sůl.

Veragin se zdál být hodně zamyšlený a utrápený . Vypadalo to, že chce Morinovi ještě nutně něco říct, ale nakonec to neudělal. Zastavili se před hostincem všimli si, jak se po nich lidé udiveně otáčejí a se vzrušenými obličeji si na elfy ukazují prsty.

„A to jsme ani neměli snídani,“ postěžoval si ponuře Snížek.

„Měli bychom jet. Přivedu koně , “ nabídla se Lavril, ale když se pro ně chystala, zadržel ji dusot kopyt. Zastavila se a ohlédla. Mezi domy se k nim přibližovala skupina jezdců . Matky se vylekan ě rozhlížely a volaly své děti k sobě . Skupina jezdc ů v honosné zbroji se hnala vesnicí jako vítr. Byli to královští vojáci.

„Co to má znamenat… Kde se tu berou?“ vyhrkl Veragin a Snížek vytřeštil oči.

„Určitě tě hledaj, kámo! Poznaj tě! Co teď?“ šeptal kočkoroh vyplašeně , ale Veragin nic ne říkal, jen se zhluboka nadechl a rukou už svíral rukojeť meče. Falien však na vojáky zamával.

„Hej! Tady!“

Skupina asi čtyřiceti mužů na koních k nim okamžitě zamířila. A ve Veraginovi hrklo. S hlasitým dusáním kopyt zastavila přímo před nimi a z prvního koně seskočil vysoký tlust ý voják v brnění a s rezavými vlasy. Byl to kapitán skupiny a ihned prince poznal. Na hrudi mu zářil znak okřídleného jednorožce – symbol království . Pohledem p řejel ostatní a pak se uklonil.

„Princi Faliene! Díky bohu, žijete! Váš otec se už strachuje. Nemá o vás žádné zprávy.“

Veragin si oddechl, když viděl, že se na něj voják podíval stejně jako na ostatní a nic neřekl. Pomalu stáhl ruku z meče.

„Co se děje, kapitáne Wumire?“ zeptal se Falien a ustaraně se zamračil.

„Jedeme chránit tuto vesnici, pane. Míří k ní skupina kirlopů . “

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .