Omezené množství lásky

Můj život s Podvodníkem se navzdory jeho lžím dotýkal krásy. Moje kamarádka Veronika má pro to skvělý příměr: když spolu nemusíte řešit, kde vezmete na uhlí, tak už vám zbývá se jenom milovat. Uhlím už dneska nikdo, koho znám, netopí. A přesto jsem mívala čas od času takové návaly touhy, že bych chtěla s Podvodníkem žít, uhlí navzdory. Přicházelo to obvykle v době, kdy někam zmizel do světa dělat byznys. Nebo mi to alespoň tvrdil. Když se neozýval a já si myslela, že se mnou nechce být. Nebo nemůže. Nebo obojí. Vymýšlela jsem si do detailů rozhovory, které s ním povedu. O tom, že nechci být milenka. O tom, že nechci být milenka, které se lže. Že se nemá slibovat to, co nelze splnit. Vždycky to skončilo stejně. Neřekla jsem ani slovo z těch nacvičených projevů. Protože ta pravidla jsou pro lidi, ne pro Podvodníky. Protože od první minuty, co jsme pak byli spolu, jsem věděla, že to je úplně jedno. Byly to chvíle, kdy jsme byli jen sami pro sebe. Ty okamžiky krátkých výprav, těch pohoršujících, hnusných nevěr. Milovali jsme se, objímali jsme se, dávali si ochutnat z různých dobrot v restauracích, smáli jsme se spolu, půjčovali si kartáček na zuby. Podvodník usínal večer a já poslouchala jeho dech a cítila, jak opadá stisk ruky, za niž mě držel. Já jsem zase spala ráno – kvůli svým šelestům nejsem schopna usnout, a pak mi ty večerní minuty a hodiny chybí. Podvodník se budil brzy, projel si v tabletu zprávy na internetu a pak si mě přitáhl k sobě a nechal mě dospávat zachumlanou ve svém hrudníku. Věděla jsem, že to takhle bude pokračovat, dokud já budu chtít. Dokud budu moct. A dokud nebudu chtít víc. Víc uhlí. Podvodník jako každý chlap nesnášel citové komplikace. Lhal stejně přirozeně, jako jiný člověk dýchá. Dávno přestal odlišovat pravdu od lží, pokud to vůbec kdy dokázal. Jen občas se s pravdou podřekl. Přesto věřím: Miloval mě. Ale měl pro mě jen omezené množství lásky.

A byl tu ještě jeden důvod, proč jsem nikdy nezačala větu: Jak si představuješ náš vztah dál? Ani já sama jsem to totiž nevěděla. Proto jsem se bála sama sebe, kdy řeknu nějakou osudnou věc, kterou nedokážu vzít zpátky. Vlastně jsem pro něj taky měla omezené množství lásky. Nechtěla jsem, abychom se dopracovali do stadia, kdy na mě řve, kde jsem byla, když stojím uprostřed předsíně s taškami z Lidlu v obou rukách. (I když to je blbost, Podvodník by nikdy nevzal do úst cokoliv, co by bylo nakoupeno v Lidlu). Nechtěla jsem se hádat, že už zase pověsil našpiněnou košili do skříně. Nechtěla jsem se ptát, proč chodí spát jinam. Nechtěla jsem zjišťovat, že jeho služební cesta skončila již před dvěma dny. Nechci si bezmocně zatlačovat slzy zpátky do očí.

A tak jsem raději skládala uhlí ve svém reálném životě. A občas se mi zdálo, že jsem minutu před závalem. Před výbuchem metanu, kdy rozbuškou jsem já sama.

Říká se, že zjistíme, co chceme, až ve chvíli, kdy to ztratíme. Ale jak zjistíme to, co nechceme? A kdy to nechceme? Až se budeme v noci budit hrůzou, že nás ta tíha zalehne?

„Proboha,“ děsila se Daniela, „vždyť ty jsi tak napjatá, až mám strach, že se na tobě roztrhne kůže.“

Možná se ze mne vyvrhnou bílé polystyrenové kuličky, z nichž se ve filmech dělá umělý sníh. Falešný, stejně jako je falešná moje duše – to nejsou moje slova, to na mne jednou vykřičel můj muž – která vždycky všechno chtěla dělat správně. Těžko ale můžete dělat věci správně a nikomu neubližovat. Život není esemeska, kam bez problémů napíšete: MYSLÍM NA TEBE. PUSU. V životě je na vás vidět. Jenže jak si máte nařídit a někoho milovat a někoho nemilovat.

Martina se opět dostala do fáze, kdy vytloukala milence milencem. Opustila pana Pravého. Už poněkolikáté. Zas a znovu. Pan Pravý měl totiž bohužel také Pravou manželku a Pravé dítě. Prý se to stalo nedopatřením. A Martině na rozdíl ode mne ještě nebylo padesát, aby už v téhle oblasti byla bez perspektivy. Chtěla toho Pravého, chtěla, aby byl s ní, aby ji miloval, aby s ní zůstával, aby s ní žil, a moc dobře věděla, že se to nestane. Že ten Pravý pro ni vždycky bude mít jen omezené množství lásky. A že děti s manželkami nevznikají nedopatřením. „Když se chlap nerozvede do půl roku, nerozvede se vůbec,“ pravila kategoricky moje kamarádka Veronika.

Martina brečela. Po roce zjistila, že Veronika má pravdu. Přesto Pravého dál opouštěla a dál se k němu vracela. Stejně jako jsem to dělala já s Podvodníkem. Řešíme to spolu každý den. Martina má pocit, že vím o životě všechno a mohu jí poradit (nebo alespoň přinést od doktora Vrbického předpis na lexaurin). Vím houby. Ale vím, že pokusy nahradit jednu lásku rychle jinou „láskou“ selhávají. Martina to obvykle zjistila po třetím rande, kde se snažila nahradit Pravého Správným nebo Přijatelným. Správný na třetí rande přišel ve stejné košili jako na to první. Přijatelný na třetí rande dorazil neoholený. Správný ji na třetí rande vzal do čínské samoobslužné restaurace, kde si každý bez problémů mohl zaplatit sám za sebe. Přijatelný měl na třetím rande boty bez ponožek, což Martina bytostně nesnáší. Pan Nouzový pak vyhučel už po druhém rande, kde Martině nabídl, že by mohli mít pro začátek orální sex.

„Já vím, že podle americkýho kongresu orální sex není sex, ale přece to nebudu dělat pusou někomu, o kom nevím, kdy se sprchoval,“ rozhořčovala se Martina. „A navíc jsem mu řekla, že jsem dopoledne byla u zubaře!“

Jako poslední skončil pan Jakžtakžmožný. Nepřežil první večeři.

„Co ti vadilo tentokrát?“

„Vadilo mi, jak dejchá.“

„Vadilo ti, že dejchá? Možná se pletu, ale bez toho by to byla dost zásadní vada…“

„Nevadilo mi, že dejchá, ale jak dejchá. Po každém pátém nadechnutí vyfukoval nosem hlasitěji.“

„Tys to počítala?“

„Až u moučníku,“ tváří se provinile.

„Třeba byl nachlazený, nebo má potíže s nosní přepážkou...“

„No právě!“

Martina si za roky práce jako moje asistentka osvojila schopnost uzavřít diskusi argumentem, který sice nic neznamenal, ale byl naprosto nekompromisní. A já jsem teď zírala na obrazovku počítače a řešila, proč dokážeme Podvodníkům, Rockerům a Pravým odpouštět jejich výmluvy, zrušená rande, útěky, předčasné návraty z víkendů, předstírané odjezdy na služební cesty v době rodinných oslav, zapomenutá data našich narozenin a parfémy narychlo koupené v tranzitu na letišti, děti vzniklé nedopatřením a všechny jejich lži a u hodných kluků stačí říct: vadí mi, jak dejchá, a jsme pryč.

Když Kateřina nastoupila na osmileté gymnázium, rozhodla jsem se, že jí koupíme tablet.

„Zbláznila ses? Jedenáctileté dítě nepotřebuje tablet,“ argumentoval můj syn, neboť se cítil provinile, že jsem mu zase musela připomenout blížící se Kateřininy narozeniny (kdo by si to taky pamatoval, při dvou dětech...)

„Moje vnučka nepůjde na prestižní pražské gymnázium bez tabletu. Jako nějaký asociál? Chceš ji hned vyřadit z kolektivu?“

„Nemít tablet není asociální chování. Nepleť si pojmy.“

„Nemá úplnou rodinu. A teď nebude mít ani tablet!“

„Zato má šílenou babičku. To je polehčující okolnost. A neúplná rodina jí zatím nikdy nevadila. S naším rodokmenem vyhrála soutěž tvořivosti.“

„Což nebyla zásluha toho rodokmenu.“

„Víš co, mami, dělej si tedy, co chceš,“ pravil nakonec (vlastně hned vzápětí, protože situace se nebezpečně blížila nutnosti řešení) Daniel a odešel zápas Viktorky Žižkov. Než skončil první poločas, odjížděly jsme s Kateřinou vyzvednout tablet do non stop výdejny internetového obchodu.

„Máš radost?“ zkouším si zasloužit pochvalu.

„Jasně. Hlavně že si budeme moct teďkonc víc mailovat, babi...“

Ach ty moje potvoro!

„To si spíš budeš psát s kamarádama... Třeba s Jirkou, když teď bude na jiný škole (Kateřina si záměrně vybrala gymnázium, kam se nedostal žádný z jejích spolužáků). Nebo na facebooku.“

„Karásek je debil, babi! A facebook je ztráta času.“

„Počkej, myslela jsem si, že je to tvůj kluk?“

„To jsem byla ještě malá…,“ odbyla mě s převahou svých jedenácti let.

„Byl takovej hodnej. Co ti na něm vadí?“

„ Víš… On při jídle strašně hlasitě kouše!“

Vítej do klubu, Katy.

Den předtím

Můj život s Podvodníkem byl vlastně velmi dlouhý, ale protože byl rozdělen do několika etap, měla jsem možnost vždycky v tom mezidobí nabrat sílu.

Tehdy, když jsme se potkali poprvé a bylo nám třicet, to bylo naprosto šílené pobláznění. Seznámili jsme se v době, kdy jsem zmateně pobíhala od jednoho muže k druhému. Toho, kterého jsem měla doma a byl stále ještě mým manželem, jsem s definitivní platností nechtěla. Ti, o které bych stála, nechtěli mě. Respektive mě by ještě tak možná chtěli, ale nechtěli svůj život spojit se mnou, a už vůbec ne s mým dítětem. A ti, kteří byli ochotni přijmout mě i dítě, byli zase příliš rizikoví. Nechtěla jsem nahradit jeden špatný vztah vztahem, který se brzy špatným stane. A pak přišel Podvodník a nic neřešil. Slíbil mi cokoliv. Vlastně ne cokoliv, skoro cokoliv. Jediné, co mi nikdy neslíbil, bylo, že se rozvede a zůstane se mnou. Neměl to tehdy v úmyslu. Neměl to nikdy v úmyslu. Svou ženu celých pětadvacet let podváděl, ale nikdy ji nechtěl opustit. A nikdy ji taky neopustil. Říkal tomu Teorie orla. Pro orla je hnízdo nejdůležitějším místem. Z hnízda vylétá, vrhá se do nebezpečných dobrodružství, loví a pak se vyčerpaný a unavený s pokorou vrací do hnízda, aby se postaral o svá mláďata.

„Teorie orla je prostě jen eufemistickým vyjádřením toho, že chlap je notorický děvkař. Ty jsi notorický děvkař,“ řekla jsem mu, když mi svou Teorii orla předestřel o pětadvacet let později. A Podvodník se jen smál, protože byl zase jednou rád, že přede mnou nemusí nic předstírat. A že Teorie orla nepodléhá zubu času.

„S tebou je mi dobře,“ řekl.

Krátce poté, co jsme si spolu znovu začali, a než jsem se vůbec stačila zamyslet nad tím, že znovu chodím s ženatým chlapem, s kterým to už jednou dopadlo beznadějně, jsem zjistila, že má kromě manželky ještě Nemanželku a nemanželské dítě. V takřka stejném okamžiku, kdy tahle skutečnost vyplavala na povrch tím nejbanálnějším způsobem, jakým tyhle splašky na světlo boží připlouvají (Nemanželka mu při nějaké blíže neidentifikované příležitosti prošmejdila notebook, našla naši korespondenci, zjistila si moje telefonní číslo a bez problémů mi zatelefonovala, aby mi situaci náležitě osvětlila), Podvodníkova žena zahynula při autonehodě. Měla jsem tehdy pocit, že se v těch hnusných odpadcích doslova koupu. Podvodník mi předestřel Teorii bezpečného čtverce. Tedy života, v němž existovala jeho oficiální rodina, ta, která byla na fotkách v jeho kanceláři, chodila na firemní setkání, jezdila společně na dovolené, a pak ta druhá, důmyslně ukrytá a finančně zabezpečená, kde Nemanželka netrpělivě čekala, až se stane Manželkou, což ovšem Podvodník neměl nikdy v plánu. Bojovala za svá poněkud ohlodaná práva a se zděšením zjišťovala, že do bezpečného čtverce se najednou nabourala paní, která je o dvacet let starší než ona. Paní, která má dvě vnučky. Podle představy Nemanželky jsem se měla v tichosti podvolit klimakteriu, a ne jezdit s jejím milým na výlety s ubytováním přes noc. S takovouhle paní se nepočítalo. Možná si dokonce myslela, že se s Manželkou spikneme. Neměla jsem tam co dělat. Nebyla jsem v plánu. Ona byla na čekačce. Smrt Podvodníkovy ženy způsobila v našich životech velkou a otevřenou ránu. Podvodník Janu opravdu miloval. Miloval ji brutální a nevěrnou láskou, díky níž mu porodila čtyři děti, čtyři mláďata do orlího hnízda, které on oblepoval a vyspravoval svými zlatými a platinovými kartami. Nikdy jsem to nedokázala pochopit. Proč ji podváděl, když ji tolik miloval? Proč ji po dvaceti letech znovu začal podvádět se mnou? A jestli věděla o Nemanželce? Neměl na to lepší odpověď než tu svoji pitomou Teorii orla.

Ve třiceti letech jsem ještě měla život před sebou a věděla jsem, že musím utéct. Uletět před orlem. Zbavit se lásky k němu, jinak nepřežiju. Zbavit se lásky vůbec. Říká se, že s věkem přichází moudrost. Tak proč mi moudrost v padesáti neporadila, abych vzala nohy na ramena? Můj psychiatr, doktor Vrbický, měl na to suchou odpověď:

„Řekl bych, že instinkt?“

„To, že jsem zbabělec a nedokážu věci vyřešit nějakým drsným radikálním řezem, tomu říkáte instinkt? Ještě že nevěřím v převtělování duší. Už teď bych se bála, abych se nestala zvířetem. S takhle mizernými instinkty bych nepřežila ani hodinu,“ zlobila jsem se na doktora Vrbického.

„A teď se zlobím zase já na vás. Nikdy už o sobě neříkejte, že jste zbabělec. Prostě jen instinktivně přicházíte na to, že tenhle způsob života je pro vás nejlepší… ne… nejpřijatelnější.“

Doktor Vrbický je někdy jako moje matka. Taky mě chválí za každou špatnost, kterou udělám. Nebo jako Oksana. Za třicetikorunový poplatek mi utře prach na duši. A tak jsem s Podovodníkem zůstala. Zůstala jsem s ním s vědomím existence Nemanželky a nemanželského dítěte. Zůstala jsem s ním, protože se neumím vzepřít. Nikdy jsem nepátrala po podrobnostech. Můj způsob života nebyl nejlepší, ale byl nejméně bolestný.

„Proč se ho prostě nezeptáš?“ naléhala na mne Daniela.

„A co bych z toho měla?“ odporovala jsem jí.

„No věděla bys to!“

„A co bych z toho měla?“

Nechtěla jsem to vědět. Možná další špatný instinkt.

Jednoho dne pak přišel Podvodník se sdělením, že odjíždí do Indie. Podařilo se mu dojednat kontrakt s velkou americkou firmou a bude tam vést jejich místní pobočku. Jestli jsem si myslela, že po smrti Jany se stal s ohledem na to, že svým čtyřem dětem zůstal jediným rodičem, poněkud zodpovědnějším, teď už byl zase ve své staré kůži. Dvojčata zdárně odmaturovala, rozprchla se na vysoké školy, hnízdo osiřelo a orel mohl vyrazit do světa. A na to druhé hnízdo jsem se neptala.

Rok jsme udržovali korespondenční lásku. Podvodníkova nejstarší dcera a moje spolupracovnice Janča, jejíž nástup do agentury Schneider vlastně celou tu anabázi spustil, porodila dceru Elišku, kterou si pořídila se svou životní partnerkou.

„Nejenže moje dcera je lesba, ale ty ji v tom ještě podporuješ,“ křičel na mě při téhle příležitosti, jako kdybych Janču oplodnila já, a ne nějaký neznámý dárce ze spermabanky. A to jen proto, že jsem si dovolila říct, že on se svých dětí taky neptá, jaký život má vést.

Syn Martin si našel práci, Adélka i Adam zvládli první rok na vysoké. A my si psali a psali, jak si chybíme. Ale chyběli jsme si opravdu? Je vidět skutečný život za e-mailovou adresou a za skypovou kamerou? Podvodník mi chyběl strašně. Jeho neuvěřitelné historky. Rychlá setkání v kavárně Pasáž nad malinkými kafíčky, k nimž chorvatský majitel, který o sobě s podobně podvodníkovskou bezprostředností tvrdil, že je Ital, přikládal neuvěřitelně dobré domácí sušenky. Chyběly mi okamžiky, kdy mě Podvodník chytil za ruku se slovy:

„A teď mám chuť ti koupit kytku!“

Dny bez něj tak nějak klopýtaly. Byl to taky rok, kdy jsem se pokoušela vrátit své manželství do normálního běhu, a rok, v němž jsem poznala, že to nejde. Ustrnula jsem v naprostém citovém provizoriu. A přitom se navenek zdálo, že žijeme ten nejlepší rok našeho manželství. Jenom jsem si připadala jako prvok pod mikroskopem. Jako bych byla permanentně u nějakého testu. Neustále konfrontována s vlastními časovými plány, s každou větou, každým slovem. Antonín byl většinu času spokojený. Většinu času. Jen já jsem byla zaražená někde na půli cesty, na níž jsem nešla ani dopředu, ani dozadu. Byli jsme s mým mužem přátelé, občas milenci, manželé, byli jsme rodiče, milující prarodiče, byli jsme v pohodě a vlastně nám nic nechybělo. Potíž je, že chybělo – nám oběma a oba jsme to věděli. Naše manželství bylo jaksi kulhavé. Ale hráli jsme se zoufalou bezchybností tu hru na nechybění. Stále stejný stereotyp. Formální políbení na dobrou noc, když sex, tak výhradně v sobotu. Snažila jsem se být hodná. Snažila jsem se mávat rukou nad tím, co mě štve. Snažila jsem se, abych mu neubližovala, a tak jsem ubližovala sama sobě. Snažila jsem se dělat alespoň něco správně. Ale správná řešení nejsou. Snažila jsem se žít bez Podvodníka.

POTREBUJU S TEBOU MLUVIT. SKYPE? KDY?

Podvodníkova esemeska zní dost naléhavě na to, aby mě vyděsila k smrti. Prožiju den úděsného čekání na popravu. Jsem si jistá, že mi chce sdělit něco tak zásadního, že to pro mne bude mít fatální následky. Instinkty volají o pomoc. Podvodník však na Skypu vypadá rozjařeně.

„Mám pro tebe překvapení.“

„Už teď se bojím.“

„Koupil jsem ti kabelku!“

Tak celá tahle taškařice, můj několikanásobný náběh na srdeční zástavu, mé rozklepané ruce jsou jen kvůli tomu, že mi koupil kabelku?

„Jseš debil?“ neudržím se. „Já se celý den bojím, že se stalo něco zásadního, něco strašného, příšerného, nezměnitelného, a ty se mnou chceš nutně mluvit o kabelce?“

„Myslel jsem, že budeš mít radost!“

„Jo, mám, obrovskou…“ A v tu chvíli se rozbrečím.

Podvodník je v rozpacích.

„Promiň, lásko… jsem… asociální idiot… to jsem nechtěl…“ Snaží se mě pohladit přes dvojité sklo svého i mého notebooku, takže to působí docela komicky. Je to tak bizarní situace, že bych se nedivila, kdyby se jeho ruka najednou skutečně objevila uprostřed obrazovky, čouhající z mého laptopu. A dotkla se mých vlasů, o kterých vždycky říkal, že miluje, jak jsou huňaté.

„Nebreč… nebo budu taky!“

„Ty nikdy nebrečíš,“ začínám se do slz maličko smát.

„Ta kabelka byl pochopitelně fór. Teda úplně ne, kabelku jsem ti opravdu koupil, ale chtěl jsem… no prostě blbej asociální fór. Ale to hlavní, co jsem ti chtěl říct, je, že se vracím domů.“

„Cože?“

„Jo a tohle není fór, končím tady, balím to, vracím se do Prahy.“

Ještě než zaklapnu počítač, už píšu Daniele.

PODVODNIK SE VRACI.

Odpoví mi obratem.

PRIJED OKAMZITE KE MNE.

Součástí Podvodníkova kontraktu s americkou společností, pro kterou v Indii pracoval, byla dohoda, že odkoupí významný podíl v jeho české firmě, kterou zařadí do své evropské divize. Po roce mu Američané s americkým úsměvem sdělili, že krize na finančních trzích je hlubší, než předpokládali, bohužel investice do nějaké malé evropské agentury je nejistá a že se rozhodli od dohody odstoupit. Podvodník byl vzteky bez sebe. Nebyl zvyklý na to, že se objeví nějaký silnější pes, který ho odežene od misky. Obratem navrhl Američanům co nejrychlejší ukončení spolupráce, což oni s vděčností přijali. Podvodník nakoupil v Bombaji na tržišti dvě sady těch největších kufrů, jaké tam měli, uskladnil do nich svou roční existenci, uložil kufry do skladiště, zabookoval si nejbližší možný let do Evropy a zavřel za sebou indické dveře. Pro kufry následně poslal jednoho z poskoků ze své agentury. Já jsem mezitím seděla u Daniely v obýváku a poslouchala její proroctví.

„Myslím, že ten příští rok bude rokem velkých změn.“

Věděla jsem, že musím Podvodníkovi dát čas. Že si musí absolvovat svůj indický jet leg, tu bipolární poruchu, v níž se prostřídají euforické stavy z toho, že je doma, s panickými ataky myšlenek na budoucnost. Čekala jsem, že se něco změní, čekala jsem, že se změníme my. Ale pokud se mělo opravdu něco změnit, musela jsem to změnit já sama.

Jednoho dne mi moje asistentka Martina poslala esemesku:

BYL TU U JIRKY NA SCHUZCE PODVODNIK. NECHAPU, ZE NEKDO TAK UZASNY JAKO TY SE MUSÍ TRAPIT KVULI NEKOMU TAKOVYMU.

A já jsem se v tom okamžiku rozhodla. Že se zeptám. Že chci konečně vědět, kam chodí, když není se mnou (což je tak málo, že je až trapné říkat tomu vztah), zda chce být se mnou (abychom tomu přece jenom mohli říkat vztah). Že je čas položit mu ty věčně upírané otázky.

Vytáhla jsem Podvodníka na večeři. Vzala jsem si home office, abych si mohla umýt vlasy a oholit nohy, i když mi pod kalhotami nebudou vidět. Oblékla jsem si džínsy Pepe, které stály nekřesťanské peníze a které si šetřím na zvláštní příležitosti. Dvakrát si vyměním tričko, nedostanu do sebe víc než jeden jogurt, ale zato mám pocit, že jsem snědla kámen, na kterém sedělo hejno motýlů. O svém rozhodnutí jsem neřekla nikomu, ani Daniele. Stejně jako tenkrát, když jsem šla na schůzku s Podvodníkovou ženou. Jo, na tu schůzku, která tak rázně ukončila naši první avantýru před pětadvaceti lety. Na tu schůzku, kde jsem to tehdy všechno bez boje vzdala, protože jsem najednou věděla, že on to vzdal už ve chvíli, kdy to všechno začalo. Proto mi nikdy nic nesliboval. Orel hnízdo neopouští.

Podvodník přišel na večeři v tak dobré náladě, že nemohl tušit, co na něj vysypu. Chvílemi se mi zdálo, že nemůže popadnout dech. A já jsem mluvila a mluvila, protože jsem věděla, že pokud se ze všeho nevymluvím teď, tak už nikdy. Ani vlastně nevím, co jsem tak dlouho říkala, protože všechno se to dalo shrnout do dvou vět: Chceš zůstat se mnou? Seš připravený, aby náš vztah byl konečně opravdu vztah, a jsi ochoten pro to udělat, co bude třeba?

Podvodník udělá významnou pomlku.

„Především bych ti chtěl říct, že tě mám rád. Prosím, tohle si zapamatuj. Opravdu tě mám rád.“

„Ale…“

Jo, tohle je přesně ta chvíle, kdy si přejete, aby ten naproti vám odpověděl správně. A správně je to, co chcete slyšet. Ovšem ve chvíli, kdy vysloví první slabiku první věty, víte, že správně to nebude. Že správné odpovědi neexistují.

„Byl jsem nucen udělat něco, co bohužel bylo nevyhnutelné. Nebylo to moje vnitřní rozhodnutí, ale nebyla jiná možnost, jinak bych mohl přijít o svou dceru. A to jsem nechtěl. Takže ano, chtěl bych být s tebou, chtěl bych, abychom byli opravdoví partneři, abychom… no to je jedno. Prostě TEĎ to nejde. Musel jsem si vzít matku své dcery.“

Rozklepou se mi ruce.

„Kdy?“

„Nevím. Až bude vhodná doba.“

„Myslím, kdy sis ji vzal?“

„Když jsem byl v Indii.“

Nabízely se tisíce otázek, na které bych se mohla v tu chvíli zeptat, ale vlastně nebylo proč se na ně ptát. Stejně jako tehdy, před čtvrtstoletím, kdy jsem zmučeně seděla u kavárenského stolku s jeho ženou, jsem pochopila, že v následující minutě hodím ručník do ringu. Podvodník mne chytí za ruku, ale já hned stačím gestem odehnat jeho pokusy. Není, nač se ptát, není důvod se dotýkat. Podvodník použil to nejčernější ze všech zaklínadel zadaných mužů. TEĎ! Slovo, jehož budoucí čas je NIKDY. Jen blázen může věřit, že by se TEĎ to nejde mohlo někdy změnit na TEĎ už by to šlo. TEĎ je mocné čarodějné slovo pro naivní milenky a přítelkyně. Čáry máry TEĎ NE! Je mi příliš mnoho let, abych věřila na to, že prolomím temné kouzlo TEĎ. Hloupě jsem se nechala ukolébat jeho indickou misí, trpělivě čekala, až se sám přesvědčí, že to všechno byl špatný nápad. Nemanželka nezahálela. Pěkně utěsnila strany bezpečného čtverce a nahnala Orla do hnízda.

Zbyla jen jedna otázka, na kterou jsem se chtěla zeptat.

„Proč jsi po smrti své ženy pokračoval v našem vztahu? Bylo přece jednodušší to všechno skončit? A já jsem ti koneckonců tu šanci sama nabízela?“

„Nemohl jsem to skončit. Byly jste si tolik podobné.“

Nikdy jsem se jeho ženě nepodobala. Měli jsme společné jenom jedno – jeho. Obě jsme ho milovaly a obě jsme mu odpouštěly. Možná měla Daniela pravdu, když mi jednou řekla, že Bůh neposlal Podvodníka do života mně, ale naopak poslal mě jemu. Kdo z nás mohl vědět, jak se to zamotá? Jenom Bůh, který si připravil do zálohy další dospělou ženu. Protože tušil, co se stane. Protože věděl, že on ji bude potřebovat. Protože Podvodníkovi jde i Pánbůh na ruku.

Před mnoha lety, když jsem na schůzce s jeho nebožkou pochopila, že ta láska, která mě dostala do kolen, právě skončila, jsem jela tramvají domů a uvařila svému synovi večeři. Když mi poprvé zavolala Nemanželka, aby mne zpravila o své existenci, jela jsem domů, abych uvařila večeři svým vnučkám. Teď už nebyl nikdo, komu bych potřebovala uvařit večeři. Ti, které jsem potřebovala a kteří potřebovali mě, mají své vlastní životy nebo je brzy, brzičko budou mít.

Podvodník mlčel a já jsem beze slova vstala, vzala si kabát a vyšla z restaurace. Mávla jsem na taxík a odjela k Daniele. (Kdybych byla ve filmu, hrála by z rádia v taxíku písnička od Kristiny Bola som len druhá – tak tohle už ne, v taxíku normálně vysílali zelenou vlnu.)

„Můžu si za to sama,“ řekla jsem mezi dveřmi rychle, abych to stihla, než se stačím rozbrečet. „Neměla jsem zapomenout na tu přísahu. Že láska nebude mít už nikdy s mým životem nic společnýho.“

„Tomu přece sama nevěříš?“ odpověděla Daniela pochybovačně.

Samozřejmě že jsem tomu nevěřila. Láska tak dlouho neměla s mým životem nic společného, že jsem naopak chtěla, aby s ním měla společné všechno. Ale šla jsem na to s rozumem a život mě přesvědčil, že to zase nebylo správné řešení. Měla jsem se vrhnout po hlavě ze skály a zabrat všechna volná místa v Podvodníkově životě. Měla jsem křičet a dupat, že teď jsem tu já a chci ho pro sebe. Měla jsem se postavit doprostřed pokoje a říct svému muži: promiň, ale dál to nejde. TEĎ to nejde. Bylo to hezké, bylo to správné, ale dál už nemůžu. TEĎ si musíš poradit sám. Místo toho jsem všem hezky vycházela vstříc, ustupovala jednomu i druhému, jenom tak, aby proud pomalu prokličkoval mezi kamením. Moje láska tekla čúrkem. Klidný, tichý, poddajný potůček, který se bojí stát říčkou. Zničí ho jeden trochu větší kámen. Myslela jsem si, že s někým soutěžím, a nevšimla si, že zápas skončil. Zatímco vítěz už dávno slavil, já jsem se potácela do cíle, který se pořád vzdaloval. A nikdo mi neřekl, že už mě předtím diskvalifikovali. Muži nás nemilují kvůli naší spolehlivosti a velkorysosti. Milují hysterické scény, ženy, které chodí pozdě, ječí a luxují jim kreditní karty. Já plním úkoly obratem, odpovídám na korespondenci, dodržuji dopravní předpisy, platím daně a volám zpět nepřijatým hovorům. Na schůzky chodím včas. Jsem zodpovědná a nerada nechávám lidi čekat. Nekřičím a pláču jen u Lásky nebeské. Tedy skoro. A chci, aby mě lidi respektovali a chovali se fér. Ale když to nedělají, neumím se bránit, neumím ubližovat. Jak jsem si mohla myslet, že s takovouhle povahou získám Podvodníka?

Daniela zavolala Antonínovi a řekla mu, že u ní pár dní zůstanu a aby se na nic neptal. Pokud možno nikdy. Zavolala taky Jirkovi Schneiderovi a řekla mu, že si beru dovolenou a aby se na nic neptal. Zavolala Markétě, že ve čtvrtek fakt nevyzvednu Valerii z baletu. Markéta se na nic neptala. Zavolala doktoru Vrbickému a vyslala Rozárku, aby u něj vyzvedla novou dávku antidepresiv. A zavolala na spoustu jiných míst, o nichž nechci nic vědět. Daniela vždycky ví, kam má zavolat.

O potřebnosti šatny

Před lety jsem se potřetí přestěhovala – bylo to v době, kdy se mému synu Danielovi blížil konec studií medicíny a já jsem pochopila, že pokud rychle neutečeme, budu ho mít na krku dalších deset let. Dan byl chtě nechtě synem svého otce, pro kterého bylo jakékoliv jen trochu závažnější a závaznější rozhodnutí nepřekonatelnou překážkou k životu. A tak jsem svého dospělého syna – jak pravil účastně jeho náhradní otec, můj muž Antonín, pro něhož rovněž byla jakákoliv trochu závažnější a závaznější rozhodnutí synonymem pro tu nejodpornější činnost, která člověka může v životě potkat – vystavila bezohledně takovým traumatům, jako je naučit se ovládat pračku, nezapomenout si koupit základní potraviny, jako je káva a pivo, nebo – a to byl vrchol všech příkoří – dát trvalý příkaz k placení inkasa.

Hledání bytu, jak vám potvrdí sezdané i nesezdané páry, je opravdovou zkouškou vztahu. Pro nás tuplem. Jako obvykle jsem to byla já, kdo tlačil na nutnost změny. Můj muž i můj syn byli se stavem věcí nadmíru spokojeni. Aby taky ne. Žižkov v posledních letech rozkvetl desítkami hospod a barů a na fotbal to bylo pár kroků. Daniel na Žižkově vyrostl. S kočárkem jsem chodívala na procházku na Olšanské hřbitovy, později se tu v bachraté kombinéze potácel po cestičkách a honil veverky, jimž byla pieta stejně fuk jako jemu. Chodil tu do jeslí, školek a škol, až do maturity nepotřeboval tramvajenku. Představou stěhování byl vlastně nepříjemně zaskočen. Doslova šokován však byl při prohlížení řadového domku, který bychom si s krvavou hypotékou mohli opatřit v jednom z četných přípražských satelitů.

„Tohle je fakt dost daleko na dojíždění, mami! Co ti vlastně na Žižkově chybí? Jsme tam zvyklí.“

„Tobě to snad může být jedno!“

„Jak to? Snad do toho mám taky co mluvit?“

„Mluvit do toho sice můžeš, ale ty se nestěhuješ, my se stěhujeme.“

„Já se s vámi nestěhuju?“

Bože, jak to dítě mohlo téměř vystudovat medicínu?

„Ne. Necháme ti náš starý byt!“

„Vy mě necháte samotnýho v našem bytě? To jako budu bydlet sám?“

Tak, tak – to je život, hochu! V osmnácti by byl možná šťastný. Ve čtyřiadvaceti ho to děsilo.

Vždycky jsem si přála mít šatnu. Když jsme s Antonínem po půlročním obcházení vstoupili do značně zanedbaného a rekonstrukci vyžadujícího příbytku (protože koupi příměstského satelitního domku nedokázal přijmout ani můj muž), už jsem se téměř loučila nejen s rozšířením životního prostoru, ale i s tím, že se kdy vůbec přestěhujeme. Realitní agentku jsem již několik týdnů podezřívala, že pro nás osnuje hromadnou vraždu a proklíná den, kdy se nechala obalamutit magickým slovem provize, které nepředstavuje jen krásné procento ceny, ale také těžkopádné a věčně nespokojené klienty jako my. Když už to vypadalo, že nejméně popatnácté odejdeme my bez smlouvy o smlouvě budoucí a ona bez provize, upoutaly mne nenápadné dveře mezi ložnicí a pracovnou.

„Co je tam?“

„Asi nějaká komora,“ snaží se mne odbýt ta ženská a v tu chvíli mě strašně nenávidí.

Je to komora, ale je to i moje světlo na konci tunelu. Protože v ten okamžik se přede mnou otvírá moje báječná budoucí šatna. Šatna v bytě, který sice vyžaduje zásadní rekonstrukci, má PSČ Prahy 10, ale je na hranici Vinohrad a Vršovic. Od té chvíle jde všechno hladce. Oksana povolá svého muže Juru a několik bratranců, kteří pod Jurovým mlčenlivým dozorem položí dlaždice v kuchyni, dlaždice v předsíni, plovoucí podlahy v pokojích, prostě za Oksanina komandování provedou všechny nezbytné zednicko-malířsko-instalatérské činnosti. Jura za ten měsíc, kdy probíhají rekonstrukční práce, řekne jen pět slov: dobry děň, na shledanou a šátňa. A udělá mi tu nejkrásnější šatnu, jakou si umím představit. S výsuvnými tyčemi na ramínka, s policemi a regály, se světly v podhledech a s obrovským botníkem. Můj guru Jimmy Choo říká, že každá žena by měla mít nejméně pětadvacet párů bot. Jura o Jimmym Choo nikdy neslyšel, ale botník na minimálně třicet párů bot je jeho majstrštyk...

„Bóže,“ spráskne ruce Oksana nad tou zkažeností, „proč jsi to udělal tak veliký? Takovýho zbytečnýho místa....“

Jura tázavě vzhlédne od Oksanina lamentování, ale já ho pohladím po paži v seprané flanelové košili a řeknu jenom:

„Je krásná, děkuju.“

Oksana odchází udělat kafe a brblá:

„Toliká bot, to fakt nejni normálni, pani Julijána!“

Oksana se v tomto bodě vzácně shoduje s mým manželem, který hájí názor, že člověk potřebuje pouze tolik bot, kolik má nohou, maximálně s přihlédnutím k ročnímu období. Proto mu stačí jedny boty na léto, jedny na zimu a jedny na sport. A pokud člověk jezdí vozem – můj muž se pohybuje takřka výhradně vozem, a kam nejde dojet vozem, tam jednoduše nejezdí – boty se neochodí a jejich trvanlivost se tím značně prodlouží. Díky tomu lze kupovat boty méně často, neboť nakupování bot je pro člověka, který nakupování nesnáší v principu, vrcholem nepříjemností. Existuje jen jeden spolehlivější způsob, jak si zadělat na rozvod, a tím je tapetování! Pro tento případ – kdyby nás to snad napadlo – pardon, mě kdyby to napadlo, protože mého muže by taková zhůvěřilost nenapadla ani náhodou – máme Juru. Zbývá nákup bot. Nákup jeho bot u nás vždy končí hádkou. Začne to argumentem, že většina bot je nesmyslně předražená (jako ostatně veškeré zboží na trhu), a to on nemíní podporovat! Boty se mu bohužel nemohou zčistajasna – rozuměj: poté, co je já koupím – zjevit ve skříni, tak jako se to děje ponožkám, slipům či košilím. Nákup bot vyžaduje osobní přítomnost. Pozor – nezaměňovat s osobní aktivitou. Nákup bot – pokud k němu po několikerém zrušení termínu vůbec dojde – je pro mého muže zcela ve znamení pasivní rezistence. Prvním pokusem při nákupu bot bývá snaha vyhnout se jejich vyzkoušení. Je proto třeba včas konstatovat, že téměř všechny boty, které příslušný obchod nabízí, jsou hnusné. Podaří-li se vzácně najít boty, které možná nejsou hnusné, jsou strašně drahé. Finanční limity pak splňují snad jen papírové boty do rakve! Podaří-li se nám v další nikam nevedoucí diskusi nakonec dostat k fázi zkoušení, obvykle se nenajde odpovídající číslo. A pokud je k nevoli mého muže správné číslo na skladě, je téměř jisté, že navzdory tomu budou boty tlačit, zařezávat se na nevhodných místech nebo opět budou jen hnusné. V kruhu tak dobloudíme na začátek celého procesu, neboť základní premisou je to, že můj muž si žádné boty koupit nechce! Argument, že je dobré obuv čas od času vystřídat, nepovažuje za relevantní. On totiž potřebuje pouze jedny boty na léto, jedny na zimu... dál už to znáte.

Na rozdíl od mého muže já nakupování bot miluji. Kdysi jsem se zařekla, že láska nebude mít s mým životem nic společnýho! To se ovšem netýká bot! Boty kupuji zcela spontánně, utrácím za ně zbytečně moc peněz a jejich počet v mé báječné šatně několikanásobně převyšuje počet nohou. Pro nákup bot se vždy najde dobrý důvod. Pokud ne, kupují se pro radost. Moje asistentka Martina miluje okamžiky, kdy s potutelným úsměvem a velkou papírovou taškou vcházím do kanceláře:

„Nebudeš věřit, Marti, co se mi stalo?“

„Koupila sis boty!“

„Jo!“

Není nic krásnějšího, než vyndat nové boty z krabice a lehce do nich vsunout nohu a jen se na ně dívat. Jak padnou, jak sluší. Je to vrcholný pocit ženskosti.

„Až budu jednou fakt bohatá, koupím si boty od některého z těch superševců,“ svěřila jsem se Podvodníkovi. „Pravý a originální, žádnej fejk!“

Podvodník na to nic neřekl. Za měsíc mi přivezl z New Yorku lodičky od Manola Blahnika. Na neslušně vysokém, štíhlém podpatku, takové, do nichž se nosí výhradně punčochy s krajkovým lemem. Musely stát nehoráznou sumu. Ale Podvodník rozuměl mým pošahaným snům. Rozuměl té radosti z toho, že si je splníte nebo vám je někdo splní. Spousta dalších a mnohem banálnějších věcí mu unikala, ale dokázal dělat blbosti s nesmírnou vášní. Kupovat věci, které nepotřebujeme, prostě jenom proto, že po nich toužíme. V tom jsme si byli podobní. Život nakonec nemusí být jen rozumný.

Lodičky od Manola mají každá vlastní sametový pytlík a společnou polstrovanou krabici. Mají své čestné, neviditelné místo v mojí šatně. Úplně vzadu, kde neprovokují. Když jsem se vrátila ze svého několikatýdenního útěku a máma s Oksanou zmizely před mou zlobou, sedla jsem si do šatny, vyndala krabici z regálu, pytlíky z krabice, botičky z pytlíků. Hladila jsem tu krásu od Manola a brečela a brečela. Všechna ta moje láska zůstane jenom v těchhle lodičkách. Bezpečně zavřená v krabici.

Co nejhoršího nám muži udělali

Už od gymnázia dodržujeme s Danielou zásadu, že nehodnotíme své muže. Respektive nehodnotíme je v okamžiku, kdy ti muži jsou stále našimi muži.

Bude to pravděpodobně tím, že lásky druhých jsou pro nás prostě nepochopitelné. Výběr jakéhokoliv chlapa, který se ocitl v posteli té druhé, nedokážeme přijmout bez kritického odsouzení. Které si ovšem raději necháváme pro sebe. Na to je naše přátelství příliš vzácné.

Sedíme v mé báječné šatně a pijeme džin s tonikem.

„Nechci už nikdy být zamilovaná,“ řeknu Daniele. „Nechci si už nikdy myslet, že jsem našla skvělého muže, který se postupně změní v naprostého debila. Rozdíl je jenom v délce té transformace. Proč nám muži dělají ty hrozné věci?“

„Jaké hrozné věci? Sex?“

„Ne, sex je fajn, tedy většinou. Že se chovají jako idioti.“

„Víš,“ zamyslí se Daniela, „problém je asi v tom, že oni to takhle nevnímají.“

„A jak to, že ty jsi vždycky věděla mnohem dřív než já, že to nebude fungovat?“

„Věděla jsem to u tebe. Jak sis mohla všimnout, sama u sebe jsem byla vždycky o pár kroků pozadu. Víš co,“ zamyslí se Daniela, „schválně si pojď vzpomenout na ty nejhorší věci, které nám chlapi udělali?“

„Všichni chlapi?“

„Vyber jen ty nejdůležitější. Jan!“

Jan? Můj první manžel, otec mého jediného dítěte. Deset let mého života. Co mi asi udělal nejhoršího?

„Že se nechal vyhodit ze všech škol, na kterých kdy studoval, a tajil to přede mnou?“

„Pch. Blbost,“ mávne Daniela rukou, „prostě neměl na studia hlavu.“

„Co je to za hru? Ty bráníš chlapa, kterýho jsi mi od počátku rozmlouvala?“

„Pokračuj! Něco horšího!“

„Když chtěl místo rodinné večeře strávit noc s milenkou a nechal se naoko sebrat kamarádem, který byl policajt?“

„Dobrý!“ přikývne uznale Daniela. „Jak to, že tuhle historku neznám?“

„Nevím, asi jsem se za ni hodně styděla. Celou noc jsem obvolávala policejní služebny a fízlové si ze mě dělali srandu. A on přišel druhej den vysmátej a vyšukanej…“

„To ti řekl?“

„Neřek mi nic, ale svěřil se Martinovi.“

„Tak to je hodně hustý, ale pořád to ještě není nejhorší.“

„A co je nejhorší? To, že jsem vychovávala Daniela skoro sama, že se furt mořil s těma pitomejma veteránama v garáži, že k nám tahal partu podobných flákačů, který mi akorát zaneřádili byt a vypili všechno kafe? Nebo že za celej život Danovi nic nedal a čekal, že všechno zaplatím já, zařídím já, seženu já? Že si pokaždý našel výmluvu, proč něco nejde… že na mě pořád a pořád spoléhal?“

Nechápu, proč jsem najednou na svého prvního manžela tak rozzlobená. Všechno tohle už je přece dávno za mnou. Vždycky byl takový a mě už to dávno nebolí. Rozchod, který zařídila Janova budoucí přítelkyně, právnička Helga, byl pro nás oba vysvobozením. A stejně to bylo mnohem později, než mělo. Vzpomínám na to s humorem a s Helgou se tu a tam protneme. Už s Janem pár let není. To, co mu ale nedokážu odpustit a pro co se vždycky znovu rozzlobím, se týká Dana. Nikdy mu s ničím nepomohl. A podpořil ho jen do té míry, dokud to jeho samotného neomezovalo. Bylo to jeho jediné dítě. A Dan s každým problémem chodil za mnou a jeho stejně bezvýhradně miloval. „Mami, co s tím uděláme?“ Co uděláme s jeho rozbitým autem, s hypotékou na jeho byt, s jeho nevydařeným manželstvím, s matkami jeho dcer? Zařizovala jsem a platila. Občas se přidala Helga. Když se uklidním, řeknu to najednou na první pokus.

„To nejhorší jsme si s Janem udělali navzájem. Neměli jsme se tolik rádi, abychom se spolu nezačali nudit! Přestali jsme se brzo vzájemně zajímat. A to byl začátek konce. Příliš na mě spoléhal, ale na něj se spolehnout nedalo. Neuměl bojovat ani za sebe, natož za nás. “

„Vidíš, už tomu začínáš přicházet na kloub,“ řekne spokojeně Daniela, jako by to byl nějaký televizní vědomostní kvíz.

„Nikdy jsem našeho rozvodu nelitovala a nikdy nebudu,“ uzavřu tuhle kapitolu. „A teď ty? Kocouš?“

„Kocouš nehraje v mým životě tak důležitou roli, aby do téhle ankety patřil.“

„Jak to? Udržujete spolu vztah snad od gymplu?

„Tak silný to zase není. Kocouš mě prostě jen celej život miluje. A to je vlastně to nejhorší a zároveň nejlepší, co mi udělal.“ Z Daniely právě promluvila princezna.

„A ty?“

„ Jako jestli ho miluju? Víš, jak se říká, že každá ženská by měla mít svého homosexuála? Tak Kocián je vlastně takovej můj buzíckej kamarád, jenom se sexem navíc.“

„Tak tomu fakt nerozumím. K čemu potřebuješ teplou kámošku, která není buzna, když máš mě?“

„Kdyby tě Kocouš slyšel, bude tě nenávidět ještě víc než teďkonc.“

„Neodbíhej. A Kocouš mě už víc nenávidět nemůže.“

„Jo, v pohodě. Je to takhle, milý Watsone. Každá ženská by měla mít celoživotního obdivovatele. Pamatuješ, jak jim říkávala Štěpánka? Platonici. Někoho, kdo se na tebe nebude zlobit, ať uděláš cokoliv, a přitom to není tvoje nejlepší kamarádka. Obdivuje tě jako ženskou. A ty zároveň víš, že s ním nechceš být. Ale taky nechceš, aby zmizel z tvého života.“

„Chápu, ale nerozumím tomu, proč je to to nejhorší, co ti udělal?“

„Protože mi dovolil, abych s ním občas jednala jako s hadrem. Měl mi dát facku.“

Vždycky budu z Danieliny logiky trochu zmatená. Ale nemám Kocouše ráda a nechci se jím už dál zabývat.

„Trošku mi to připomíná můj vztah s Martinem.“

Martin byl Janův nejlepší kamarád. Když jsme se spolu vyspali poprvé, myslela jsem si, že jsem do něj zamilovaná, a on měl výčitky svědomí. Vraceli se k sobě několikrát za dobu trvání mého prvního manželství, které již téměř skomíralo. Věděla jsem, že ani se vztahem k Martinovi neměla láska nic moc společnýho. Byla to chvilková zamilovanost. Jenom těch chvilek bylo trochu víc. Na lásku k Martinovi bylo moc brzy. Jen jsem chtěla mít občas pocit, že po mně někdo touží a já si můžu celkem bez větší námahy vytvořit iluzi toho krásnýho pocitu, že jsem zamilovaná. Chápu, jak to Daniela myslela.

Martin o byl dva roky mladší než já, věčný student. Talent na matiku, vlastně matematický génius. Potkali se s Janem na poslední z jeho zbytečných vysokoškolských misí. Martin v předstihu vypočítal příklady vstupní zápočtové písemky za sebe i za Jana a ten ho za odměnu přivedl na večírek. Kolem půlnoci, když jsem se marně snažila učinit přítrž opileckému blábolení Janových kámošů, jsem Martina přistihla v koupelně, jak si na zadní straně Danielových výkresů z nudy řeší kvadratické rovnice. Začal k nám chodit pravidelně – na jídlo, na kafe, na cigarety, které mu věčně chyběly, na kus řeči. Byl vrcholně nepraktický a ustavičně bez peněz. Kromě matematiky ho nezajímalo nic jiného. Čas od času vyzvedl Dana v družině a vzal ho do parku. Dan ho měl rád, i když měl pijáky ze svých sešitů věčně počmárané Martinovými nepochopitelnými výpočty. Naučil ho hrát šachy a vysvětlil mu velkou násobilku. S Martinem mi bylo hezky, ale nebyla jsem na něj připravená. Nikdy jsme nemluvili o tom, co bude dál. Nikdy nás ani nenapadlo, že bude nějaké dál. Věděla jsem, že ten dobrý čas nikdy nepřijde. Nemůže. A pak mě Martin požádal o ruku. Bylo to krásné, romantické a strašně nebezpečné. Nemohla jsem mu to dovolit. Upřímně mě to vyděsilo. Třít s Martinem bídu s nouzí a romanticky vegetovat s dítětem v jeho studentských dvanácti metrech čtverečních u rodičů bylo to poslední, co bych chtěla. Neměla jsem na to odvahu. Za to nejhorší, co mi Martin udělal, vlastně vůbec nemohl. Přišel v nepravý čas.

„Je řada na tobě. Přeskočili jsme Vaška Němečka,“ popíchnu Danielu.

„No tak jestli se Kocouš skoro nepočítá, tak Vašek vůbec ne.“

„Dobře, tak Pepíček, co jsi ho měla před Rockerem.“

„Tak pozor, Pepíček, to už je jiná,“ zamyslí se Daniela.

Pepíček jsme mu říkaly s Danielou v nejpřísnějším soukromí, protože tohle označení nesnášel. Daniela ho oslovovala podle jeho přání Pepi. Byl to krásnej chlap. Vlastně jsem objektivně nikdy neviděla hezčího muže. Myslím, že Daniela ho opravdu milovala. Problém byl, že si příliš toužil uchovat svou nezávislost. Daniela v té době bydlela v mizerném podnájmu se záchodem na chodbě a jedním umyvadlem se studenou vodou. Koupat se a prát chodila ke mně, a když byl Jan na noční, tak u mě i přespávala. U Pepíčka nocovala snad jedinkrát. Měl po rodičích krásný velký byt na Vinohradech, plný starožitného nábytku a cenných obrazů. Kdykoliv ji pozval k sobě na trochu sexu, objednal a zaplatil jí taxík a Daniela odjela do své vymrzlé garsonky, kde táhlo pode dveřmi, a tak si přitápěla troubou. Pepíček byl reprezentativní, dvorný, dobře vychovaný. Vždycky vstal, když přišla ke stolu, držel jí dveře, byl pozorný společník, ale nechtěl si ji pustit ani do svého bytu, ani do svého života.

„Tak co nejhoršího ti Pepíček udělal?“

„Byl moc dokonalej. Byl tak dokonalej, až to vypadalo, že je umělej. Tehdy, když jsem u něj poprvé a naposledy přespala, protože v Praze byla sněhová kalamita a dispečink mu odmítl poslat taxík, prohlédl ráno celý byt, aby tam po mně nic nezůstalo. Půjčil mi kartáček na zuby. Byl novej, vybalil ho z celofánu, a když jsem ho nechala v koupelně na zrcadle, šel a vyhodil ho do odpadků. Měla jsem pocit, že jsem prašivá. Že až vypadnu, nechá celý byt dezinfikovat. Strašně mě to ponížilo.“

Daniela se s Pepíčkem rozešla za dalšího půl roku. Marně doufala, že tahle sterilizovaná návštěva byl jen nějaký omyl. Ale nebyl. Pepíček ji deratizoval ze svého života.

„Tak se dostáváme k tvému druhému manželovi. To bude možná trochu delší. Co nejhoršího ti udělal?“

„Myslíš, kromě toho stalkování, kromě toho věčnýho pronásledování, kromě všech těch zdánlivě nenápadných výslechů. Kromě toho, že si na mě vylejval zlost, kdykoliv se mu něco nepodařilo. Že nesnáší mýho bráchu? Kromě toho, že mi lže do očí?“

„Bojí se, že o tebe přijde. Jak ti lhal?“

„Nedávno mi v noci přišla esemeska od jedné kolegyně. Byla v Japonsku, zapomněla na časový posun. V polospánku jsem ho viděla, jak se přese mne naklonil a koukal na můj mobil, kdo mi píše. Když jsem na to ráno zavedla řeč, řekl mi: Spal jsem tak tvrdě, že jsem ani neslyšel, že ti cinkla zpráva.“

„Fuj,“ otřese se Daniela. „Je to v podstatě naprostá blbost, ale o to je to nebezpečnější. Tímhle to začíná.“

„Já vím. Kdysi mi vyprávěl, jaké žárlivé scény dělal své bývalé přítelkyni, té, co se kvůli ní nedokázal rozvést. Měla jsem ho poslouchat pozornějc.“

„Prostě nedokáže snést představu, že o tebe přijde.“

„Ale tím o mě právě přichází. Zbavil se známých, zbavil se přátel, zbavil se zálib, které měl. Miloval tenis, chodil s Danem na fotbal. Teď sedí na gauči a vzdychá. Tak tohle je to nejhorší, co mi udělal. Z toho suverénního chlapa, kterého jsem si vzala, i když jsem ho nemilovala, ale byl pro mě určitou jistotou a vážila jsem si ho, se stal někdo, kdo na mně chorobně visí. Každej den ho najdu v obýváku na pohovce ve stejný poloze. Rozdíl je jedině v tom, jestli kouká na fotbal nebo na biatlon. Má dobrou práci, na ministerstvu ho pořád chtějí, je zdravej – sice pořád skučí, že umírá, ale pak jde na vyšetření a všechny hodnoty má naprosto v normě. Vyčítá mi, že jsem mladší, energická, že mě baví práce, že mám kamarádky…“

„A že máš milence…,“ dodá sarkasticky Daniela.

„Že jsem měla milence…,“ opravím ji smutně. Před Danielou se nemusím obhajovat a před nikým jiným nechci. Abych nezačala zase brečet, převedu řeč jinam.

„Mluv o Rockerovi. Co nejhoršího ti udělal?“

„Myslíš kromě milenek, který mi psaly esemesky, kromě rozházených milionů za motorky, sporťáky a jachty, kromě slibů, který nikdy nesplnil, kromě úvěrů, o kterých mě neráčil informovat?“

„To jsou spíš ty materiální věci – tedy kromě těch milenek – a materiální věci se dají přežít,“ snažím se převzít Danielinu argumentaci.

„To máš asi pravdu. A já bych to klidně i přežila. Zvykla jsem si, že jsem bohatá, zvykla bych si, že už nejsem. To všechno bych mu byla schopná odpustit. A kurva, i ty milenky. Ale to nejhorší, co mi udělal, je, že ohrozil naše děti. A to mu neodpustím. To, že vzal Simonku na hory a svou milenku ubytoval ve vedlejším středisku. V noci za ní odjel a Simča mi volala a plakala do telefonu, že se bojí, protože se jí tatínek ztratil. Druhý den jí nenechal seřídit lyže a Simča si zlomila nohu. To, že nasliboval Rozárce, že když bude mít samé jedničky, zaplatí jí roční kurz v Anglii, ona se dřela jak blázen, odjela do Brightonu a po měsíci ji deportovali, protože on se na ni normálně vykašlal a nezaplatil doplatek. Když jsem mu to vyčítala, řval na mě, že pořád všechny jen stojíme s nataženou rukou! Ale co už mu vůbec neodpustím, že naše dcery kvůli němu málem přišly o domov.“

Když Daniela náhodou objevila dluhy, které se Rockerovi podařilo v poměrně krátké době nastřádat, nezaskočila ji jejich samotná existence, ale obrovské částky, které dlužil bankám, podivným kamarádům i evidentním lichvářům. Hned podnikla nezbytné právní kroky (které zařídila bývalá přítelkyně mého prvního manžela, doktorka Helga), díky nimž se podařilo, aby vila v Troji zůstala v jejím výhradním majetku a exekutoři museli o dům dál.

„A to nejhorší, co mi provedl, je, že ty holky, který ho bez předsudků milovaly, ho teď nechtějí ani potkat. Jsou vlastně dospělé, ale pořád se kvůli tomu dokážou rozbrečet. Víš, chlap může podvádět manželku, může zradit milenku, ale nikdy, nikdy by neměl podrazit svý děti,“ zakončí to Daniela a v hlase se jí potkává bojovnost s bezradností.

Dochází řada na toho posledního. Krále všech lhářů. Na Podvodníka.

Co se dá ale k tomu ještě dodat? Co z toho všeho je vlastně nejhorší? Že před mnoha lety dal přede mnou přednost rodině? To není nejhorší. Vlastně to bylo i správné. Že mě donutil, abych se do něj znovu zamilovala? Že mi zatajil nemanželské dítě? Že odjel do Indie? Že mi zapomněl říct, že se znovu oženil?

„Přemýšlíš o tom docela dlouho,“ vytrhne mne Daniela z myšlenek. „Asi je těžký vybrat to nejhorší…,“ usměje se hořce. Daniela měla pro Podvodníka jistou slabost. Možná proto, že byli s Rockerem, kterého pětadvacet let milovala a pětadvacet let mu všechno odpouštěla, ze stejného vrhu.

Moje odpověď ji proto ani nepřekvapí.

„To nejhorší ze všech hnusných věcí, který mi udělal, bylo to, že nedovolil, abych se s ním začala nudit! A přesto jsem mu nestála za víc než omezené množství lásky.“

Daniela na mě nejdřív vyvalí oči a pak pomalu přikývne. Jasně, hajzlové tě utrápí a hodný kluci unuděj k smrti. Taky jsem Podvodníkovi všechno odpouštěla. A vracela se k němu, protože jsem chtěla převážit ty váhy na svoji stranu. Váhy, moje znamení.

„Víš, můj táta vždycky říkal, že pátý kolo u vozu vlastně není vůbec zbytečný,“ vzpomenu si na dobu, kdy jsem se jako malá něčím trápila. „Povídal mi, že já jsem taky takový pátý kolečko, který je strašně důležitý. Je tady kvůli rovnováze. Je spíš nenápadný, ale když jedno z těch čtyř velkých a pyšných kol selže, je tady pátý kolečko, rezerva, díky který se vůz nevychýlí ze své rovnováhy. A že bez toho pátýho kolečka by to nikdy nemohlo existovat. A to jsme my. Pátý kolečka, na který se spoléhá…“

„A oni si na to zvykli. Takže to nejhorší, co nám udělali, jeden každej bez rozdílu je, že jsou to sráči, na který se nedá spolehnout! A na to se napijem. Na statečný holky, který jsou pátý kola u vozu. Kurva!“ A Daniela se v tu chvíli rozbrečí.

„Pojď sem,“ přitáhnu si ji. „Neřvi. Na brečení jsem tu byla vždycky já.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .