Staré pověsti české

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Doporučujeme další e-knihy:

Martina Driverová – Ježíš a jeho příběh

Staré pověsti české – převyprávěla Jana Eislerová

Robinson Crusoe – převyprávěla Jana Eislerová

Gulliverovy cesty – převyprávěla Jana Eislerová

Staré pověsti české – e-kniha

Převyprávěla Jana Eislerová

Ilustrace Antonín Šplíchal

Copyright © Fragment, 2011

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Břetislav a Jitka

Knížeti Oldřichovi a jeho ženě Boženě se narodil krásný synáček Břetislav. Odmalička dělal rodičům jen radost. Vyrostl z něho mladík, který měl nejen krásnou postavu a příjemnou tvář, ale široko daleko si lidé vypravovali o jeho síle, statečnosti, a moudrosti. V bitvách vynikal jako vojevůdce odvahou a rytířským chováním.

Jednou předstoupil před svého otce: „Rád bych si přivedl nevěstu, otče. Slyšel jsem vyprávět poutníky, že císařův příbuzný, bohatý velmož Ota Bílý, má mladičkou překrásnou sestru Jitku. Chci jet do Německa a požádat ho o její ruku.“

„Milý synu,“ řekl kníže Oldřich, „to nebude tak jednoduché, jak si představuješ. Urozená panna Jitka by jistě byla ozdobou našeho knížecího rodu, ale bojím se, že ti ji Ota Bílý nedá.

Na jeho hradě se neustále střídají urození muži z blízka i z daleka a žádají o ruku jeho sestry Jitky. Pověst o její kráse se rozšířila po celé zemi i daleko za hranicemi.“ „A už se krásná Jitka pro některého z nápadníků rozhodla?“ ptal se Břetislav. „Její bratr si myslí, že je na vdávání příliš mladá, a poslal ji do kláštera ve Svinibrodu, kde se jí dostane vychování, jaké má mít šlechtická dcera.“ „Otče, dovol, abych se přesto vydal do Německa zkusit štěstí.“

„Máš mé svolení,“ řekl kníže, „přeji ti úspěch a šťastný návrat.“

Toho večera nemohl Břetislav usnout. Představoval si v duchu krásnou dívku a umínil si, že ji získá za manželku stůj co stůj. „Chci, aby budoucí česká kněžna byla nejkrásnější v celé zemi. Když mi ji její bratr nedá, vezmu si ji sám,“ uvažoval Břetislav a začal promýšlet nebezpečný plán. Shromáždil skupinu svých přátel a brzy dorazili ozbrojeni a na rychlých koních ke svinibrodskému klášteru. „Půjdu prozkoumat, kde je Jitka a jak bychom ji mohli rychle odvézt. To, co chystám, je nesnadné a nebezpečné, ale nic mě neodradí.“

„Budeme čekat na koních za klášterní branou, připraveni k útěku,“ ujistili ho přátelé.

Jitka s ostatními dívkami právě kráčela po zahradě do kaple na mši. Břetislav se tajně vkradl za nimi a pozoroval dívku, která byla ještě krásnější, než si dokázal představit. I Jitka si všimla neznámého mladíka a usmála se na něj. Když mše skončila a Jitka vycházela z kostelních dveří, přiskočil Břetislav, popadl ji do náruče a prchal s ní ke klášterní bráně. Jitka byla tak překvapena, že se ani nebránila. „Tak hezký mladík mi jistě nechce ublížit,“ pomyslela si.

Břetislava však spatřili klášterní sluhové, rychle uzavřeli bránu a upevnili ji silným řetězem. Břetislav tasil meč a ohromnou silou přeťal jednou ranou tlustý řetěz. Vysadil Jitku na připraveného koně a tryskem s ní ujížděl pryč. Jeho ozbrojenci pak bojovali s klášterními sluhy a zabránili jim uprchlíky pronásledovat.

Kníže Oldřich byl rád, že se mu syn vrátil živ a zdráv, a vystrojil slavnou svatbu. Ota Bílý se však nechtěl se ztrátou sestry smířit a přemluvil císaře, aby podnikl proti Břetislavovi válečnou výpravu. Břetislav se německého vojska nezalekl a byl připraven se bránit. Jitka nechtěla, aby kvůli ní vojáci prolévali krev a uprosila císaře, aby válku nezačínal. Když Ota Bílý viděl, že Jitka je se svým manželem šťastná, Břetislavovi jeho čin odpustil.

Svatopluk a jeho synové

Moravský kníže Svatopluk byl mocný panovník. Ze svého sídla Velehradu vládl nejen Moravě, ale patřily mu země široko daleko na východ i na západ, dokonce i český kníže Bořivoj musel poslouchat jeho příkazy. Svatopluk byl pyšný na svou velkou a bohatou říši a chtěl, aby se ve všech končinách rozšířila křesťanská víra. I kníže Bořivoj přijal na jeho radu křesťanství a se svou manželkou Ludmilou dbali na to, aby se jejich lid přestal klanět pohanským bohům a začal vyznávat křesťanskou víru.

Svatopluk se mnohokrát zamýšlel, jaký bude osud říše po jeho smrti. „Moji nepřátelé se nemohou dočkat, až opustím tento svět, aby mohli mou říši přepadnout a rozdělit si ji mezi sebou. To se nesmí stát,“ uvažoval kníže. Povolal k sobě své tři syny. „Jděte k řece, kde rostou vrby,“ nařídil jim, „a uřízněte každý z vás dlouhý vrbový prut.“ Chlapci se podivili zvláštnímu otcovu přání, ale poslechli. Když splnili, co po nich knížecí otec žádal, vzal Svatopluk pruty a spletl je dohromady do jednoho svazku. „Teď se jeden po druhém pokuste spletené pruty zlomit,“ vyzval chlapce. Ať se chlapci snažili, jak chtěli, pruty se ohýbaly na všechny strany, ale dřevo bylo pevné, ani jeden z prutů se nezlomil.

„Teď svazek rozpleťte,“ přikázal otec, „a zkuste zlomit každý prut zvlášť.“ „To bude snadné,“ volali chlapci a opravdu, každý z nich zlomil vrbový proutek jako třísku. „Otče, proč jsme lámali vrbové pruty,“ ptal se nejstarší Mojmír, „co to má znamenat?“ Kníže se zamyslel a pak řekl: „Jednou po mně převezmete vládu v naší zemi. Máme mnoho silných nepřátel, kteří si brousí zuby, aby si naši zemi přivlastnili. Budete-li jeden druhému pomáhat a svorně se proti nim postavíte, budete se podobat spojeným prutům, které nikdo nedokáže zlomit. Když zapomenete, že jste rodní bratři, a budou mezi vámi hádky a nepřátelství, bratr bratru nepomůže v nouzi, každý nepřítel vás snadno přemůže.“ Chlapci chvíli mlčeli a pak opět promluvil nejstarší Mojmír: „Otče, slibujeme ti, že to, čeho se bojíš, se nikdy nestane. Ty budeš ještě dlouho vládnout a my nikdy nezapomeneme, že jsme bratři a tvoji synové.“

Svatopluk vytvořil velkou říši, ale přitom se dopustil i zlých skutků – aby získal vládu v zemi, zradil svého strýce, knížete Rastislava, a vydal ho do zajetí německému císaři, vyhnal biskupa Metoděje i jeho žáky, v bojích pobil mnoho nevinných lidí. Není divu, že ho po čase začalo trápit zlé svědomí a bál se božího trestu. „Odejdu do lesů, vyhledám zbožné poustevníky,“ rozhodl se. „Budu žít jako oni v chudobě a modlitbami si snad vyprosím odpuštění svých zločinů.“ Oblékl hrubý oděv a s poutnickou holí se odebral do lesů. Poustevníci ho přijali mezi sebe, a teprve když umíral, se dověděli, že mezi nimi trávil dlouhá léta slavný moravský kníže Svatopluk.

A jak vládli Svatoplukovi synové na Velké Moravě? Nesplnili slib, že si budou pomáhat, a když se na ně valili nepřátelé ze všech stran, nedokázali svou zemi ubránit. Tak zanikla slavná a mocná Velkomoravská říše.

O Bruncvíkovi

Kníže Bruncvík vládl v české zemi moudře a spravedlivě. Jeho otec, statečný rytíř, byl za hrdinské činy v cizích zemích odměněn znakem zlatého orla. I Bruncvíka lákaly daleké neznámé kraje a se svou družinou se vydal do světa, aby tam proslavil svou zemi. Cesta vedla pustými divokými krajinami. Po moři dopluli na pustý ostrov pod jantarovou horou, odkud se nikdo nikdy nevrátil živ. Jedinému Bruncvíkovi se podařilo skrýt se do kůže mrtvého koně a obrovský pták Noh ho odnesl z ostrova jako potravu pro svá mláďata. Bruncvík pobil divoké ptáky a putoval dál pustým krajem. Náhle uslyšel divoký zvířecí řev a spatřil velkého lva, jak zápasí s devítihlavou saní. Bruncvík neváhal a s taseným mečem se vrhl na pomoc lvu. Dlouho bojovali; lev kousal, škrábal a trhal, Bruncvík sekal mečem, dokud se poslední hlava saně neskutálela na zem. „Teď se lev vrhne na mě,“ pomyslil si Bruncvík, ale lev si tiše lehl k jeho nohám. Noc strávil Bruncvík ve strachu na stromě, ale ráno viděl, že lev ulovil a přinesl srnu a pokojně čekal, až se Bruncvík vzbudí. Od té doby lev věrně doprovázel Bruncvíka pustinou, chránil ho a lovil zvěř.

„Konečně lidské obydlí,“ zvolal Bruncvík, když náhle před sebou spatřil hrad na vysoké skále. Žil tam podivný král Olibrius – měl dvoje oči, jedny vpředu a druhé na hlavě vzadu. Sloužily mu příšery se zvířecími hlavami, rohaté nebo chlupaté. „Kdo jsi a odkud přicházíš?“ ptal se král. „Jsem zdaleka a rád bych se dostal zpátky domů. Prosím, králi, pomoz mi,“ žádal Bruncvík. „Vidím, že jsi statečný rytíř,“ řekl král, „ale pomohu ti, jen když vysvobodíš mou dceru, kterou unesl na svůj hrad strašlivý drak Bazilišek.“ Co Bruncvíkovi zbývalo! S věrným lvem se plavil lodí na ostrov, kde byl Baziliškův hrad. Pobili hady a ještěry, kteří hlídali vchod do hradu, a vešli do komnaty, kde je přivítala krásná princezna. „Zachraň se, Bazilišek se vrací,“ volala na Bruncvíka. Ale již bylo pozdě. Bruncvík i lev bojovali statečně den a noc. Nakonec drak padl mrtev a Bruncvík se vrátil s princeznou ke králi Olibriovi. „Otče, chci si vzít svého zachránce za muže,“ žádala princezna. Král rád souhlasil a chystala se svatba. Bruncvík smutně bloudil hradem a vzpomínal na svou milou ženu, která na něj doma marně čeká. Zabloudil až do sklepení, kde v jedné místnosti visel na stěně velký lesklý meč. Bruncvík si ho prohlížel, když ho náhle vyrušil jeden z králových sluhů. Bruncvík chtěl příšeru postrašit, popadl meč a zvolal: „Tvá hlava dolů!“ Jaké bylo jeho překvapení, když se sluhova hlava ihned skutálela na zem. „Jsem zachráněn,“ pomyslel si a spěchal s mečem do hodovní síně, kde právě obědval král s princeznou a bylo zde i mnoho sloužících. „Všem přítomným hlavy dolů!“ zvolal Bruncvík a to se hned stalo.

Rychle se přichystal na cestu domů a se lvem brzy dorazili k branám Prahy. Zastavili se v hospodě. Když lidé spatřili lva, zděšeně prchali. Bruncvík nechal naplnit pohár vínem a vhodil do něj svůj prsten. „Dones pohár kněžně,“ žádal hospodského. Kněžna prsten ihned poznala a se svými sluhy se vydala manželovi naproti. Zářila štěstím, že se jí muž vrátil živ a zdráv. Jako připomínku Bruncvíkovy slávy má dodnes naše země ve znaku bílého lva v červeném poli.

A co skutečný lev? Vytrval u Bruncvíka až do jeho smrti. Když byl kníže pohřben, lev ulehl u jeho hrobu, nepřijímal potravu a za několik dní zemřel.

O králi Ječmínkovi

Když kníže Svatopluk odešel do lesů, aby tam žil jako poustevník, radili se moravští páni, komu svěřit správu země. Zvolili mezi sebou bohatého a moudrého muže, jehož sídlem byl hrad Chropyně na Hané. I poddaní se radovali z této volby, neboť chropyňský pán je netrápil krutými daněmi a byl k nim spravedlivý. Na oslavu svého zvolení uspořádal na Chropyni velkou hostinu – stoly se prohýbaly pod množstvím jídla a víno teklo proudem. Na oplátku ho zvali na své hrady ostatní moravští páni, a takové návštěvy se neobešly bez hostin a přemíry pití. Život v radovánkách se chropyňskému pánu zalíbil, a když se vrátil domů, slavnosti na jeho hradě nebraly konce a mnohdy trvaly až do rána, kdy sedláci již vyjížděli na pole. Jeho mladou ženu převelice trápilo, že manžel stále více propadá pití, nestará se o ni a zanedbává i své statky.

Aby měl pán peníze na pitky a hostiny, ukládal sedlákům stále vyšší daně.

„Pane, lidé už pomalu nemají co jíst, snažně tě prosíme, nežádej již od nás další dávky,“ prosili sedláci, kteří byli ostatními vysláni, aby s pánem promluvili. „Jak se opovažujete mi přikazovat, co mám dělat,“ obořil se na posly chropyňský pán. „Vždyť mají pravdu,“ ozvala se nesměle pánova krásná a laskavá žena, „i já tě prosím, abys zanechal hýření a pití a myslel také trochu na mě a na děťátko, které se nám brzy narodí.“ „Když se ti nelíbí, co dělám, nemusíš tady zůstávat,“ křičel pán v záchvatu zuřivosti, „všichni ven z mého hradu, nebo na vás poštvu psy!“ Sedláci se dali zděšeně na útěk. Paní se ještě snažila muže uklidnit: „Brzy budeš mít syna a dědice, copak se vůbec na dítě netěšíš?“

„Sluhové, vypusťte psy,“ křičel pán, kterému víno úplně zatemnilo mozek. Nešťastná paní jen taktak stačila vyběhnout z hradní brány, neboť sluhové, kteří ji litovali, s vypuštěním psů nijak nespěchali. Utíkala, jak nejrychleji mohla, a rozhlížela se po kraji, kam by se mohla ukrýt. Kolem byla jen širá rovina a před jejíma očima se vlnil lán zrajícího ječmene. Doběhla do středu pole a únavou klesla k zemi. Š těkot pronásledovatelů ustal a nad její hlavou jen větřík mírně ševelil v klasech.

Druhý den ji našli lidé a vedle ní ležel právě narozený chlapeček. „Kdo jsi, paní,“ ptali se, ale nedostali odpověď. Nešťastnice nepromluvila jediné slovo. Vzali ji do vesnice a postarali se o ni i o dítě, které pojmenovali Ječmínek, protože se narodilo v ječmenném poli. Po několika dnech se vrátili z pole, ale po neznámé nebylo ani vidu, ani slechu.

Brzy se po kraji rozneslo, že chropyňský pán vyhnal svou ženu, a lidé si domyslili, kdo byla ona neznámá. Litovali ji a začali ji hledat, ale marně. „Kam se asi ubohá poděla?“ ptali se jeden druhého. Začali věřit, že zlé pánovy skutky napraví jeho syn Ječmínek, a mluvili o něm jako o budoucím moravském králi.

„Až bude na Moravě nejhůře, objeví se král Ječmínek, potrestá zlo a všem nám bude zase dobře,“ to vyprávěli rodiče dětem a ty zase svým dětem. Tak si dodávali Moravané naději ve zlých časech. A Ječmínek? Moravané si o něm vyprávějí a čekají na něj dodnes.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .