PIRÁT JEJÍHO VELIČENSTVA SIR FRANCIS DRAKE

PRAŽSKÁ VYDAVATELSKÁ SPOLEČNOST NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

Ivan Brož

Příběh velkého mořeplavce – objevitele

a „státního piráta" ve službách
anglické královny Alžběty I.,
jenž vstoupil do dějin jako
Sir Francis Drake

Copyright © Ivan Brož, 2009

Copyright © konverze ePub, eReading 2010, www.ereading.cz

RMK ČR E 17663

ISSN 1802-6915

ISBN 978-80-7250-453-4 (PRAŽSKÁ VYDAVATELSKÁ SPOLEČNOST)

ISBN 978-80-7425-005-7 (NAKLADATELSTVÍ EPOCHA)

KAPITOLA PRVNÍ Přísně utajovaný podnik

„Víme o vás, že jste zdatný kapitán a bylo by škoda nevyužít vašich služeb ve prospěch koruny," řekl mocný muž anglické politiky 16. století, když si s neskrývaným zájmem prohlížel námořníka s modrýma očima a nazrzlou bradkou. „Děkuji, Sire, za vaši přízeň," odpověděl kapitán s nejvyšší možnou zdvořilostí, jaké byl obhroublý mořeplavec vůbec schopen, a dodal: „Jsem připraven splnit každý rozkaz, který poslouží vlasti a královně."

Rozhovor se odehrával v jednom z londýnských paláců u Temže v roce 1577. Na jedné straně dlouhého stolu stál Sir Francis Walsingham. Proti němu Francis Drake. Anglický námořník byl narychlo povolán do Londýna. Pokyn k této cestě z přístavu v Plymouthu do hlavního města Drake nemohl neuposlechnout, protože se jednalo o vysoce postaveného muže v královské administrativě. Sir Francis byl totiž státním tajemníkem, o němž se všeobecně vědělo, že na dvoře královny Alžběty I. v podstatě plní roli, kterou jsme si navykli označovat slovy šedá eminence.

„Tak dobře," pravil Sir Walsingham a poněkud se ušklíbl, když se snažil na své až dosud zachmuřené tváři potlačit úsměv. „Co byste říkal tomu, kdybyste se vydal do Jižní Ameriky?" „Stříbro? Nebo dokonce zlato?" otázal se zvědavě Drake. „Byla by to obchodní plavba, při které byste zastupoval sdružení vlivných dvořanů," řekl Walsingham a Drake si pomyslel, že jistě jde o takové dvořany, mezi nimiž právě před ním stojící státní tajemník nemůže chybět. Jen stěží by ho sem volal a tak důvěrně s ním rozmlouval o cestě za oceán.

„Máte na mysli plavbu spojenou s hledáním nových zemí? Něco na způsob přímé plavby s přistáním? Anebo se má jednat o obeplutí? Tedy buď jako Kryštof Kolumbus nebo jako Fernando de Magellan?"

„Četl jste, doufám, spis toho Itala, který tehdy Magellana doprovázel… toho…?" zeptal se Walsingham a hledal v duchu příjmení autora spisu, přičemž zkoumavě hleděl do Drakeovy tváře.

„Spis se jmenuje Relazione del Primo Viaggio Intorno Al Mondo a jeho tvůrcem je Antonio Pigafetta," sebevědomě ze sebe vychrlil Drake a dodal: „Po našem se to celé přesně jmenuje Zpráva o první cestě kolem světa. Znám to snad nazpaměť."

„Ano, ano… máte pravdu. Mimochodem, vy umíte italsky?" zeptal se Walsingham a zvědavě zvedl obočí. „Jen tak tak, prostě abych se domluvil na moři i v přístavních krčmách."

Sir Francis Walsingham se usmál, ale vzápětí hned zvážněl a položil další otázku: „Takže jistě znáte nejen jeho přesný název, ale i vylíčení Magellanovy cesty kolem nejjižnějšího cípu Jižní Ameriky." „Ano, Sire."

Státní tajemník pak na stole rozbalil velkou plachtu. Byla to mapa námořních tras a dosud známých teritorií. Ukazováčkem se dotkl její nejspodnější části a řekl:

„Vaším úkolem, pane Draku, bude tentokrát nejen proplout tím Magellanovým průlivem… tady mezi břehy Jižní Ameriky a Ohňovou zemí… jak to udělal v roce 1520 ten portugalský navigátor. On se pak vydal, jak víte lépe než já, dál, na západ, až k Filipínám. Ale na rozdíl od něho, vy byste se stočil hned kolmo nahoru. Na sever. A prozkoumal byste západní pobřeží Jižní Ameriky. Rozumíte, co mám na mysli?" „Je mi to naprosto jasné, Sire."

„Stručně řečeno, prozkoumáte pobřeží a hlavně místa, kde bude podle vašeho úsudku možné prodávat naše zboží a samozřejmě obstarávat vzácné kovy."

„Mohu se, Sire, zeptat, jakou máte představu o délce plavby?" „Ne déle než jeden rok. Prozkoumejte pobřeží toho druhého oceánu. S místními gentlemany se samozřejmě snažte vyjít co nejlépe. Tedy přátelsky i obchodně. A věnujte jim dary. Ale nejvýše tak asi… řekněme do padesáti liber." „Ale jak já ty peníze…?"

„O tyto peníze, ani o celé finanční zajištění plavby se nestarejte," ukončil své expozé státní tajemník a ještě dodal: „Vše jde na náklady královské pokladny, ale nic jsem vám neřekl a vy také nikomu o tom nic neřeknete. Platí?" „Ano, Sire. Máte mé slovo." „Šťastnou plavbu!"

KDO VLASTNĚ BYL FRANCIS DRAKE?

Datum jeho narození zůstává zakryté v tajemném hávu neurčitosti. Je známo jen tolik, že na svět přišel někdy kolem roku 1541 či snad 1542 jako druhý z pěti synů (nejstarší bratr byl Edward, mladší John, Joseph a Thomas). Byl synem Edmunda Drakea, sedláka z Tavistocku v hrabství Devonshire. Podle jedné verze měl být otec střihačem ovcí, který se údajně netěšil žádné dobré pověsti. Byl považován za velkého surovce, a dokonce obviněn z krádeže koní i peněz. Ale nebyl nikdy dopaden a před zákonem se mu nakonec podařilo zmizet kamsi do neznáma. Podle jiné verze měl být jistý Edmund Drake v okolí Tavistocku mužem zcela opačného charakteru, neboť se jednalo o vikáře, tedy duchovního, jenž u protestantů obvykle působil jako pomocník faráře. Ale nikde prý zase není žádná písemná stopa o tom, zda tento vikář měl vůbec syna. A tak zůstává jen to, co na sklonku svého života uvádí sám Francis Drake, a sice, že jako dítě byl vychováván v Kentu jako syn muže, jenž měl dodávat své zemědělské produkty námořníkům a současně být evangelickým vikářem, který prý ohnivě nenáviděl katolíky. Jestliže je možno usuzovat o vlivu rodičů na Francise podle jeho písemného vyjadřování a vůbec jeho stylu, pak by snad bylo možno říci, že jeho otec byl spíše kazatelem, než střihačem ovcí, který kradl koně.

Francisova matka pocházela z rodu Mylwayů, což byli lidé živící se prací v zemědělství. Francisova babička z otcovy strany patřila do rodiny Hawkinsů – prosperujících obchodníků a majitelů lodí v Plymouthu. Jejich potomek, budoucí Sir John Hawkins, Drakeův starší bratranec, se jednou stane rovněž nejen obávaným pirátem, ale také slavným mořeplavcem, jenž se lvím podílem zaslouží o budování silné anglické flotily. Drake své křestní jméno získal podle kmotra, kterým byl Francis Rufford, jenž se později stal hrabětem z Bedfordu. Francisův rodný Tavistock leží v údolí řeky Tavy, západně od drsné dartmoorské náhorní planiny a necelých pětadvacet kilometrů od Plymouthu. A právě toto přístavní město v jihozápadní Anglii s dlouhou tradicí se významně zapíše do Drakeova života. Původně anglosaská osada Sutton (zmiňovaná již v roce 1086) a od 13. století město s tržním právem, má již od roku 1292 své trvalé zastoupení v parlamentě. Dnešní název mu v roce 1439 udělil král Jindřich VI. V dalším období se město díky své velmi výhodné poloze u moře stalo jednou z největších vojenských základen Anglie a výchozím centrem její námořní expanze.

Není bez zajímavosti, že z tohoto kraje pocházejí velcí muži, kteří šířili slávu Anglie na mořích a oceánech. Stačí uvést, že jen malý trojúhelník jihoanglického území mezi Tavistockem, Plymouthem a Torbayem se stal v polovině 16. století doslova líhní takových vynikajících námořníků, jakými byli zdejší rodáci Humphrey Gilbert, John Davis, zmiňovaný John Hawkins, Thomas Cavendish, Martin Frobisher a také organizátor velkých námořních cest Walter Raleigh, jenž pocházel z nedalekého Exmouthu.

V době, kdy malý Francis Drake pobíral rozum, vnímal okolní svět a vzrušeně naslouchal vyprávění dospělých o do brodružstvích na moři, byla Anglie ještě ve stínu tehdejších námořních mocností, jakými byly nesporně Španělsko a Portugalsko. Zatímco španělské a portugalské lodi dominovaly na atlantických trasách mezi Evropou a nedávno objevenými územími Střední a Jižní Ameriky a portugalský navigátor ve španělských službách Fernao de Magalhaes (Fernando Magellan * kolem 1480 †1521) nalezl průliv mezi Atlantským a Tichým oceánem a doplul až k Filipínám, byli angličtí námořníci odkázáni zatím jen na severní vody anebo na hledání nových cest směřujících na Dálný východ kolem jižní Afriky. Stručně řečeno, Anglie se v první polovině musela sklánět před Portugalskem a hlavně před drtivou převahou Španělska. Jak se vlastně projevovala zejména španělská nadvláda?

ŘÍŠE, NAD K TEROU SLUNCE NEZAPADALO

„Byla to doba, kdy Vasco Núňez Balboa vztyčil kastilský prapor na březích Darienského zálivu, Cortés v Mexiku a Pizarro v Peru, kdy v Evropě naprosto převládal španělský vliv a kdy žhavou obraznost obyvatel Ibérie okouzlovaly vidiny eldoráda, rytířských dobrodružství a světové říše. Tehdy se španělská svoboda vytratila za třeskotu zbraní, mizela pod přívalem zlata a v děsivé záři autodafé."

Tak obrazně vylíčil klasik období habsburské převahy v Evropě 16. století, za Karla V. a jeho bratra Ferdinanda a syna Filipa II., kdy se jejich říše – tedy celé Španělsko (a od roku

1580 také Portugalsko), Nizozemí, středoevropská království, alpské i některé německé a italské země společně s koloniemi ve střední Americe a na Filipínách – stávala největší evropskou a koloniální mocností, nad kterou vzato symbolicky slunce vskutku nezapadalo. Od dob Karla Velikého (od roku 800 římský císař) nikdy nevládl žádný panovník nad tak obrovským územím.

Byl to slavný španělský „zlatý věk", kdy říše mohla ve směsici různých národů a navzájem nesousedících provincií přežívat pouze tehdy, když byl neustále zdůrazňován univerzální charakter jejího poslání. Taková univerzálnost se vyjadřovala zejména myšlenkou křesťanské jednoty, která stále ještě nacházela silný ohlas. Soulad mezi říší a církví byl také v centru pozornosti Karla V., císaře Svaté říše římské německého národa. Díky silné, energické osobnosti tohoto nemluvného a rezervovaného muže se smyslem pro sebeovládání a rovněž díky jeho burgundskému entuziasmu a španělské královské vznešenosti, vlámské svědomitosti a německé odměřenosti mohla být v tehdejší Evropě, rozdrásané spory a protichůdnými zájmy států, tato říše dokonale udržována. Kdo vůbec byl Karel V.? Jak se vlastně vyznat ve všech vládcích jména Karel? My také máme „svého" Karla – tedy čtvrtého –, ale mezi nimi není žádná přímá souvislost. Budoucí mocný vládce Karel V. přišel na svět 24. února 1500. Po svém otci, rakouském arcivévodovi Filipovi Sličném, byl vnukem císaře Maxmiliána I. Habsburského. A po matce, Janě zvané Šílená, zase vnukem sjednotitelů Španělska – Ferdinanda Aragonského a Isabely Kastilské. Již ve svých šestnácti letech byl prohlášen španělským králem jako Karel I. Jak to mnohdy bývalo obvyklé i u jiných monarchů, ani on neměl na tomto aktu žádnou osobní zásluhu. Vše se odehrávalo v důsledku smrti dosavadního krále, jeho děda Ferdinanda Aragonského. A když 12. ledna 1519 umřel Maxmilián I., zvolili kurfiřti 28. června 1519 ve Frankfurtu nad Mohanem Karla římským králem. O rok později – 23. října 1520 – byl Karel I., král španělský a vévoda burgundský, král neapolský a sicilský, korunován v Cáchách královskou korunou, a tak se stal Karlem V. Rodným místem panovníka byl Gent, valonsky Gand a vlámsky Ghent, což je dnes přístavní město v západní Belgii v ústí Lysu do Šeldy. Od 12. století toto město představovalo jedno z nejvýznamnějších flanderských středisek soukenictví a obchodu. Svatbou Maxmiliána I. s burgundskou dědičkou Marií v roce 1477 se habsburské državy rozmnožily o nizozemské provincie a Gent se stal součástí habsburského Nizozemí. Karlova výchova byla svěřena Markétě Rakouské, což byla nejen jeho teta a habsburská místodržitelka v Nizozemí, ale i velmi dobrá diplomatka, která se též zapsala do povědomí jako patronka malířství a literární tvorby, včetně propagátorky knih Kristíny Pisánské, italské myslitelky, jež usilovala o důstojnější postavení žen ve středověké společnosti. Setkávala se rovněž s předními humanisty té doby, jakým byl zejména Erasmus Rotterdamský, renesanční myslitel a autor řady spisů s kritickým pohledem na dobu, jako je například Rytíř křesťansk˘ či satira Chvála bláznovství. Kromě tety byli Karlovými vychovateli Adrián z Utrechtu a Guillaume de Croy. Zejména druhý z obou mužů měl na chlapce mimořádně velký vliv. Dokonce se mu podařilo dostat devítiletého Karla až z příliš „zjemnělého" působení tety pod svůj vliv. A tak Karel mluvil pouze francouzsky a vlámsky, přičemž němčině a latině snad jen trochu rozuměl, ale zato ovládal kroniky oslavující jako vzor kvality válečníků a rytířů. Nelze říci, že by se snad dobře neučil, ale přednost dával jízdě na koni, šermu a lovu. Zmiňovaný Guillaume de Croy si získal tak velké Karlovy sympatie, že se posléze stal jeho komořím. O tomto muži je rovněž známo, že doporučil nepostupovat proti Martinu Lutherovi z pozice síly, když byl tento náboženský reformátor předvolán v roce 1521 před říšský sněm do Wormsu a odmítl odvolat své teze vyzývající k veřejné disputaci o podstatě odpustků.

Jak to tehdy vlastně vypadalo ve Španělsku? Proud vzácných kovů plynoucí z nedávno objevené Ameriky obohacoval španělskou šlechtu, která žila v přepychových palácích zahálčivý život, ale bída obyčejných lidí, řemeslníků a rolníků, se přitom stávala doslova příslovečnou. V této době snil Karel V. o jednotné monarchii, jejíž hlavou by byl jedině on, světský panovník a duchovní otec všech pravověrných katolíků. Avšak s jednotou Španělska to také nebylo úplně tak stoprocentní, jak se mohlo jevit ze samotné teze – historicky samozřejmě správné – že Ferdinand Aragonský a Isabela Kastilská – byli sjednotitelé, kteří z Aragonska a Kastilie vytvořili dvojjedinou monarchii, což definitivně potvrdilo i znovudobytí islámského emirátu Granady. To se odehrálo v roce 1492, tedy krátce předtím, kdy prestiž Španělska vysoko pozvedla slavná cesta Kryštofa Kolumba ke břehům Nového světa. Království Aragonie a Kastilie byla sice už samotným sňatkem Ferdinanda a Isabely sjednocena, ale přesto nebylo odzvoněno vážným nesvárům a rozepřím, které ohrožovaly jednotu mladého království. Ve Valencii, Valladolidu, Toledu a dalších městech dokonce propukala otevřená povstání (1520–1522); kortesy, aneb parlamenty, se vzpouzely odhlasovat vybírání daní.

Jak už bylo řečeno, když v roce 1516 zemřel „sjednotitel" Ferdinand Aragonský, tak byl za španělského krále prohlášen Karel s označením „první". Jeho matka, Jana Šílená, která propadla duševní chorobě, když před deseti lety skonal její manžel a Karlův otec Filip Sličný, se královnou stát nemohla. A tak španělskou korunu nasadili na hlavu mladičkému Karlovi. V souvislosti s jeho otcem ještě nutno podotknout, že z dědictví po něm mu připadla i vláda nad tehdejším vévodstvím Burgundským, tedy v dnešním Nizozemsku, Artois, Flandrech, Brabantu, Lucembursku a Franche-Comté, Savojsku i v Provenci.

Když se v roce 1519 uprázdnil trůn Svaté říše římské národa německého, pozornost celé Evropy se zcela přirozeně zaměřila na shromáždění kurfiřtů, kteří na sklonku června 1519 zasedali ve Frankfurtu nad Mohanem. Těchto volitelů, kteří měli rozhodnout o budoucím římském králi (a možná i císaři), bylo sedm: arcibiskupové z Trevíru, Mohuče a Kolína nad Rýnem, český král, saský vévoda, rýnský falckrabě a braniborský markrabí. Není bez zajímavosti, že tuto zvyklost o sedmi kurfiřtech upevnil Karel IV., když ji zakotvil jako volební zásadu ve své Zlaté bule z roku 1356. Ale nyní ve Frankfurtu nad Mohanem nezletilého českého krále Ludvíka Jagellonského zastupoval Ladislav ze Šternberka, jenž pod le direktiv odevzdal kurfiřtský hlas ve prospěch Karla V. Volba se řídila přísnými pravidly, což ještě více zdůrazňovala i aktuální politická situace. Šlo totiž zároveň o výběr nejvhodnější osoby se schopnostmi řídit kompaktní celistvost křesťanského světa, který byl ohrožován nejen zvenčí (například osmanskými výboji), nýbrž i zevnitř v důsledku rozkolu pramenícího z náboženské reformace. A za druhé, šlo o zápas, ve kterém nebyl devatenáctiletý Karel I. žádným předem jistým vítězem, protože o císařský trůn se ucházel již mocný a velmi zkušený pětadvacetiletý francouzský král František I. Politická myšlenka všesvětové monarchie byla ideálem, který si Karel V. hodlal stále udržovat. A hlavně musel stále počítat s tím, že za svůj úspěch při získání římské koruny, která byla hlasováním odepřena francouzskému králi Františku I., byl zavázán penězům zvenčí. Ostatně mu to leckdo připomínal. Němečtí kurfiřti, kteří Karla zvolili císaře, prohlásili při jeho korunovaci v Cáchách:

„Měj na paměti, že tento trůn ti není dán podle práva posloupnosti ani dědictví, nýbrž z vůle německých knížat a kurfiřtů."

Ještě konkrétněji smýšlel a také se vyjádřil nejbohatší bankéř v Evropě, Jakub Fugger z Augsburgu, jenž o této volbě věděl své, protože Karel V. si trůn s jeho pomocí vskutku koupil. Aby ho získal, musel v souboji s Františkem I. (vládl 1515–1547) věnovat na podplácení kurfiřtů závratné částky, které uhradil právě Jakub Fugger. Chytrý bankéř si toho byl před volbou plně vědom a dokázal přesně odhadnout cenu, jakou bude muset zaplatit těm, kdo rozhodnou o volbě nového císaře, o jehož náklonnost mu šlo v první řadě. Mimochodem, Fugger to císaři v roce 1523 plným právem mohl připomenout, když mu v dopise napsal:

„Je nad slunce jasnější, že bez mé pomoci byste, Vaše Veličenstvo, nemohl císařskou korunu získat."

Je to samozřejmě pravda. Jakub Fugger poskytl budoucímu císaři k uvedenému podplacení kurfiřtů půjčku (v podstatě nenávratnou), která podle jedné varianty měla činit 544 000 zlatých, podle druhé dokonce 850 000, zatímco František I. měl k dispozici jen asi třetinu těchto Karlových prostředků. Kromě toho Jakub Fugger dobře věděl, na koho se orientovat. Jeho největším zájmem byl obchod a zisk. A jelikož usiloval o expanzi v rámci celé Evropy, orientoval se jen na takové politické koncepce a jejich nositele, které mu jeho vizi mohly zaručit. A právě takovou představu mu mohl do jisté míry zaručit Karel V. Ale na druhé straně je třeba podotknout, že Karel V. se cítil Fuggerovi zavázán a podpořil ho v zápase proti uherskému rodu Zápolských, když mu dovolil zablokovat dovoz mědi z Uher.

Kromě Fuggerova finančního domu se na Karlově zvolení patřičně podíleli ještě i další peněžní magnáti, jako například jihoněmečtí Welserové nebo severoitalské bankéřské domy Fornariů a Vivaldiů z Janova spolu s rodinou Gualterotiů z Florencie. Všechno jejich zlato bylo Karlovi předáno v podobě směnek splatných kurfiřtům, kteří samozřejmě pobírali zlato i od Františka I.

EXPANZE

V zahraniční politice Karla V. překvapila podivuhodná směs reálnosti a fantastičnosti, kdy středověká obrazotvornost o jednotné katolické rodině národů byla kombinovaná prosazováním systému násilného zabírání cizích území a loupeží. Španělská šlechta prahla po „rytířských hrdinstvích", protože chtěla kořist. Na této cestě narážel Karel V. na rivala – francouzského krále Františka I., který byl hlavou ještě početnější a neméně bojovné šlechty francouzské. Španělsko mělo v té době asi 10 milionů obyvatel, ale Francie 15 milionů obyvatel. Oba tito soupeři vedli spor o kořist: o stále ještě bohatou, ale politicky roztříštěnou a bezmocnou Itálii.

Hlavním soupeřem Karla V. byl francouzský král František I., s nímž vedl v letech 1521–1526 čtyři války o Itálii, Burgundsko a Flandry. Zvlášť velkého vítězství dosáhl Karel v bit vě u Pavie (1525). František I. sice nejdříve oblehl město ve španělských rukou patřící k Milánsku, ale pak byl sám obležen Němci a Italy. Jelikož shodou okolností k tomuto střetnutí došlo 24. února 1525, tedy v den císařových pětadvacátých narozenin, Karel V. se cítil dvakrát povznesen.

„Všechno je ztraceno, kromě cti," psal po porážce své matce František I., jenž se stal císařovým zajatcem. Karel V. pak Františka I. propustil výměnou za královy dva syny, které si podržel jako rukojmí, ale vzápětí Františka I. nechal znovu zajmout na cestě. Po několika dalších konfliktech přišlo na řadu diplomatické urovnání. V roce 1530 byly obě Františkovy děti propuštěny a francouzský král souhlasil, že si vezme za ženu Eleonoru, sestru svého nepřítele.

Ale současně se objevuje staronový nepřítel – vojska osmanského sultána Sülejmana Nádherného bezprostředně ohrožující Karlovu říši. V roce 1529 obléhají dokonce Vídeň, když předtím v roce 1526 porážejí křesťanská vojska u Moháče. Během tohoto střetnutí – jak známo ze školních hodin dějepisu – zahyne při útěku z prohrané bitvy v bažinách teprve dvacetiletý český a uherský král Ludvík Jagellonský, jehož skonem vymírá po meči jagellonská dynastie vládnoucí v Čechách a Uhrách, a otevírá se tak Habsburkům cesta k českému a uherskému trůnu.

S osmanským sultánem se věrolomně spojil František I. a obnovil válku proti Karlovi V. Císař s využitím nesmírných zdrojů plynoucích z Nového světa zastavil v roce 1532 za pomoci německých knížat postup Turků do střední Evropy a o tři roky později porazil osmanského piráta Chajruddína Barbarossu, vazala sultána Sülejmana, jenž předtím pronikl až do Alžíru a Tunisu. Po příměří uzavřeném v roce 1536 však František I. znovu prokázal svoji věrolomnost, když roku 1542 vytáhl s vojskem do Itálie. Ačkoli v bitvě u Cerisole v Piemontu zvítězili Francouzi, nakonec se Karlovým vojskům podařilo proniknout do Champagne a obsadit Chateau-Thierry. A tak se zdálo, že když 18. září 1544 v Crépy-en-Valois oba panovníci podepsali mír, že konečně nepřátelství mezi těmito mocnostmi ustane. Byla to však jen iluze. Ani po smrti Františka I. (31. března 1547), nebyl mír definitivně zajištěn. Jeho syn, nový francouzský král Jindřich II. (vládl 1547–1559), manžel Kateřiny Medicejské, vyvolával nové spory a ozbrojené srážky, takže Karel V. byl nucen od roku 1552 udržovat vojsko o síle 60 000 mužů, a nepřipustit tak změnu svého postavení nejmocnějšího vládce své doby.

KARLOVA DIPLOMATICKÁ OBRATNOST

Když Karel V. potlačil ve Španělsku povstání městských komun (1521) – požadujících pod heslem odmítnutí „vlády cizinců" vyhnání jeho rádců a zákaz vývozu zlata a stříbra z království – a upevnil absolutistickou vládu, byl nucen provádět jinou politiku v Německu. Reformace podnícená Martinem Lutherem a sekularizace církevního majetku, prováděná knížaty, která tím sledovala vlastní prospěch, dále proměňovala Německo v tříšť drobných a někdy až trpasličích knížecích států. Za třenic, která tato knížectví mezi sebou vedla, projevil Karel V. značnou diplomatickou obratnost. Když protestantská knížata uzavřela v roce 1531 tzv. Šmalkaldský spolek a postavila se otevřeně proti císaři, dokázal Karel V. s pomocí svého bratra, českého krále Ferdinanda I. pružným diplomatickým manévrem získat na svou stranu nejmocnějšího, ale naprosto bezzásadového německého knížete Mořice Saského, velkého obdivovatele Machiavelliho. Za toto spojenectví měl Mořic od Karla V. slíbený titul kurfiřta. Protestantská knížata byla poražena v bitvě u Mühlberka (24. 4. 1547). Na sněmu, který probíhal v letech 1547–1548, již mohl Karel V. vcelku snadno prosadit řadu ustanovení v zájmu své moci a habsburské dynastie. Karel V. se rovněž snažil zavádět zvláštní rituál v diplomatických zvyklostech. Přísně dbal na rozlišování diplomatických titulů s tím, že určoval společensky nepřekročitelnou hranici mezi vyslancem od obyčejného zástupce nebo rezidenta. Není bez zajímavosti, že právo jmenovat vyslance tehdy ještě neměli všichni panovníci. Karel V. měl u svého dvora pouze papežského vyslance-nuncia, dále pak vyslance francouzského krále, vyslance benátského a také vyslance svého bratra Ferdinanda. Jednalo se o stejného monarchu, který byl v roce 1531, kdy Karel V. převzal v Bologni císařskou korunu, ustanoven králem římským a zastupoval Karla v Německu. V říjnu 1526 (24. 10.) byl zvolen českým králem, čímž byla zahájena téměř čtyřistaletá vláda Habsburků v českých zemích. Panovníci, kteří byli závislí na císaři nebo na jiném velkém monarchovi, mohli mít u nich pouze obyčejné zástupce. Pocty, které byly za císaře Karla V. vyslanci prokazovány, nabývaly přísně vyhraněné formy. Při ceremoniálu se diferencovaně přihlíželo k významu každé mocnosti, jejíž zástupci přijížděli do Madridu.

CONQUISTADOŘI

Lví podíl na lesku Karlovy říše nesporně náleží španělským dobyvatelům střední a jižní Ameriky, kterým se říkalo conquistadoři. Jak známo, první Španělé připlouvali do Ameriky jako dobrodruzi, kteří věděli naprosto přesně, co chtějí. Stříbro a zlato. Obvykle všechno sázeli na jednu kartu. Bylo jim jasné, že v Mexiku a Peru kořist získají až po těžkých bojích. Působili místním Indiánům utrpení, které však leckdy sami museli zakusit. Jejich schopnosti byly rozdílné jako jejich štěstí. Někteří nedovedli vůbec nic, jiní zase nesli stopy mimořádné inteligence. Patřil k nim stejně tak nevzdělaný Francisco Pizarro, snad ze všech nejodvážnější, jako kultivovaný a vzdělaný Hernán Cortés. Všichni se vyznačovali stejnými vlastnostmi, jež jim umožňovaly krátkodobý úspěch – nezdolnou touhu po zlatě, odvahou podloženou přísnou kázní, náboženskou horlivostí a zejména tvrdostí k sobě samým i k jiným.

Strhnout se nechával i sám Cortés. Aztécký panovník Montezuma umožnil španělským bojovníkům ubytování v nád herném paláci na hlavním náměstí sídelního místa Tenochtitlánu a s Cortésem jednal s vybranou zdvořilostí. Španělé ovšem nutili Montezumu přísahat věrnost Karlu V. Tato ceremonie byla stejně ponižující jako jeho únos z paláce. Cortés jednoho dne neudržel nervy a rozčílil se, když si vyslechl názor aztéckých kněží na křesťanství.

„Ach, Bože! Proč dovolíš, aby byla ďáblu v této zemi prokazována taková čest?" vykřikl Cortés. „Ach, pane, je dobře, že jsme tady, abychom Ti sloužili."

Očitý svědek pak vylíčil, jak Cortés oslovil chrámové kněze: „Bude pro mne velkým potěšením bojovat za svého Boha proti vašim bohům, kteří neznamenají nic." Potom Cortés popadl železnou tyč u stěny a začal rozbíjet kamenné bůžky. Jak uvedla trojice amerických historiků Nicholas Horden, Simon Dresner a Martin Hillman:

„Tím činem zahodil poslední šanci zmocnit se vlády nad aztéckou říší mírumilovně. Připravil se o všechno, co si vydobyl svými schopnostmi, odvahou, diplomacií, lstí a štěstím." V den svátku Huitzilopochtliho – jehož se Cortés nezúčastnil – Španělé zmasakrovali několik tisíc Aztéků. Pak následovaly krvavé boje, v jejichž průběhu Montezuma zahynul za nejasných okolností. Tenochtitlán pak byl obléhán, až byl 13. srpna 1521 po prudkých bojích dobyt. A tak byla fakticky aztécká říše podrobena. Tímto vítězstvím si Cortés získal přízeň Karla V., jenž ho v říjnu 1522 jmenoval guvernérem a kapitánem Nového Španělska, jak se tehdy nazývalo Mexiko.

Kdo vlastně byl Cortés? Tento španělský conquistador (1485–1547) pocházel z Medellínu, v Estremaduře, jedné z nejchudších španělských provincií. Jako potomek zchudlé šlechtické rodiny byl ctižádostivý a studoval na univerzitě v Salamance. Ale pak ho zlákaly plavby za zlatem a stříbrem, tedy „štěstí", jakého lidem jeho postavení Pyrenejský poloostrov nemohl poskytnout. A tak odjel roku 1504 na Haiti, aby se záhy stal „odborníkem" číslo jedna na kolonizaci Ame riky. Již v roce 1511 se zúčastnil obsazení Kuby. A pak následovala jeho největší dobyvatelská akce, když v roce 1519 vedl výpravu k pobřeží Mexika a o dva roky později zdolal starobylou říši Aztéků. V roce 1522 ho Karel V. jmenoval generálním kapitánem v Novém Španělsku (Mexiko). Cortés ovšem pokračoval i dál v expedicích, jak o tom svědčí jeho tažení do Hondurasu v letech 1524–1526 a pak o deset let později až do oblastí dnešní Kalifornie. V roce 1541 byl z Mexika odvolán a nakonec zemřel v nemilosti. V pěti dopisech podal obsáhlou zprávu o svých výbojích.

Také druhý nejvýznamnější španělský conquistador Francisco Pizarro (1475–1541) pocházel podobně jako Cortés z nižších vrstev, ale na rozdíl od něho nikdy nedosáhl žádného vzdělání a celý život zůstal analfabetem. Jako obyčejný bojovník absolvoval svoji první výpravu roku 1502 do Západní Indie. Pak povýšil a s Ojedou a Nuňezem Balboa se zúčastnil v období let 1509–1513 expedicí k panamské šíji a roku

1519 se v Panamě usadil. Společně s Diegem de Almagrem podnikl v letech 1524–1526 plavby k pobřeží Peru a Ekvádoru. V roce 1529 mu Karel V. udělil generální kapitulát pro Peru. Pizarro v dalším období (1532) začal dobývat Peru, které završil obsazením Cuzka (1533), kde nechal navzdory vysokému výkupné popravit posledního krále incké říše Atahualpu. O dva roky později Pizarro založil Limu jako nové sídelní město. Záhy však vypuklo velké povstání Indiánů v čele s Manko Kapakem, které se Pizarrovi podařilo potlačit až s Almagrovou pomocí. Zatímco Pizarro triumfoval v Peru, Almagro se snažil o úspěch v Chile. Nicméně Almagro vyvolal s Pizarrem spor o větší nárok na kořisti, který přerostl v ozbrojený boj mezi příznivci obou conquistadorů. Almagro byl v roce 1538 poražen a popraven. Ale o tři roky později se sám Pizarro stal obětí vražedného útoku ve svém vlastním paláci, který byl veden Almagrovým synem.

Období vypjatého angažování conquistadorů skončilo zhruba v polovině 16. století. Za tuto krátkou dobu dokázali rozlehlý Nový svět nejen prozkoumat, ale i rozvrátit jeho vyspělé civilizace a patřičně je vydrancovat. Stačí dodat, že do říše Karla V. dovezli podle odhadu soudobých odborníků asi

150 tun zlata a 1600 tun stříbra.

Jen z Cuzka, tehdejšího sídla říše Inků, nechával Pizarro v roce 1533 demontovat 700 zlatých desek ze stěn legendárního Chrámu slunce. Na jeho příkaz po celé čtyři měsíce tavili indiánští zlatníci takřka nekonečné množství dalších uměleckých kusů – talíře, poháry, kultovní i ozdobné předměty – a odlévali je do zlatých a stříbrných prutů o stejné váze, které pak byly označovány královským puncem. Celkem zde tak bylo vytaveno 13 250 liber zlata a 26 000 liber stříbra. Po obvyklém oddělení královské pětiny a určitého množství vybraných uměleckých děl pro španělského panovníka, dostal každý conquistador svůj díl. Na jezdce připadlo 90 liber zlata a 180 liber stříbra, pěšák dostal polovinu. Ale jen málokterému se podařilo toto bohatství dopravit přes oceán. Většinou tito lidé své zlato a stříbro promrhali nebo prohýřili, pokud přímo nezahynuli v nějaké šarvátce či na moři. Ale doprava královského podílu, která byla svěřováno přímo Pizarrovi, musela být vždy dokonale zabezpečena.

Španělští dobyvatelé na rozkaz císaře systematicky rozvíjeli těžbu vzácných kovů z dolů v Novém světě. Jestliže v polovině 16. století bylo zaznamenáno, že jejich hodnota představovala asi 5 milionů pesos, tak o padesát let později to již bylo 16 milionů pesos. Na celosvětové těžbě zlata se doly střední a jižní Ameriky tehdy podílely vynikající hodnotou

70 %, u stříbra dokonce 80 %. Faktem zůstává, že příliv zaoceánského zlata a stříbra nakonec vyústil v obrovskou inflaci, která se stala jednou z příčin konce fungování ekonomiky „středověkého typu".

FILIP II.

Francis Drake si jako šestnáctiletý již musel dobře pamatovat dobu, kdy přišla zpráva, že 21. září 1558 zemřel císař Karel V., který se v říjnu 1555 vzdal světských poct a uchýlil do soukromí v blízkosti kláštera San Yuste. Po císařově abdikaci připadla Svatá říše římská jeho bratru Ferdinandovi (císařem římským od února 1556), zatímco Španělsko, Nizozemí, italské državy a samozřejmě španělské kolonie v zámoří přešly na jeho syna Filipa II. (1527–1598). A tento panovník již vlastně byl Drakeovým vrstevníkem, byť starším o nějakých patnáct let. Jako Angličana mladého Francise jistě zaujalo, že se Filipovou druhou ženou stala anglická královna Marie Tudorovna, nejstarší dcera krále Jindřicha VIII. a nevlastní sestra budoucí královny Alžběty I. Jejich manželství však trvalo pouze čtyři roky, protože Marie Tudorovna skonala v roce 1558, tedy ve stejném roce, jako Filipův otec Karel V.

Když se Filip II. ujal moci, hodlal všechny přesvědčit o svém rozhodnutí pokračovat v otcově politice. Byl totiž neotřesitelně přesvědčen o své moci a pevnosti jejích základů – absolutismu a katolicismu. Brojil proti protestantům všude, kde mohl, a aby dosáhl svého cíle, neštítil se žádných prostředků. Přímočará, fanaticky zuřivá Filipova politika v Nizozemí ve svých důsledcích napomohla vzniku první úspěšné měšťanské revoluce v Evropě. Jeho intriky ve Francii za náboženských válek ve druhé polovině 16. století ve prospěch katolíků vedly k tomu, že se proti Filipovi nakonec postavili i francouzští vlastenečtí katolíci. Jeho pletichy v Anglii, kde rozséval neklid kolem Marie Stuartovny v naději, že vyvolá v zemi nepokoje a oslabí Anglii, posléze nejsilnějšího soupeře na moři, přivedly Marii Stuartovnu na popraviště. Jeho pokus o přímý útok proti Anglii z moře, jak bude ještě ukázáno, skončil katastrofou.

Filip II. se snažil rozšířit dědictví po otci a dařilo se mu uplatnit své nároky na portugalský trůn, který se uvolnil roku 1580 po skonu krále Šebastiána I. a korunního prince kardinála Jindřicha. Na druhé straně neměl štěstí se svými nároky na francouzskou korunu, když v roce 1589 umřel Jindřich III. Filip se snažil rovněž omezit moc kortesů, například aragonských roku 1592. O něco podobného se pokoušel i směrem k vysoké šlechtě. Zaměřil se proto na rady – jako jsou například rada pro inkvizici, či rada pro Flandry a podobně – jejichž počty zvýšil ze 13 na 26. Tím ovšem narůstal význam tajemníků, zejména intrikána nad intrikány, jakým byl Antonio Pérez. Ale za těmito tajemníky zase stály aristokratické frakce, což ukázalo na skutečnost, že král nikdy nebyl úplně nezávislý na vysoké šlechtě. Nakonec tedy Filip II. věnoval méně energie úsilí, aby své dědictví rozšířil, než je udržel.

„Raději bych vůbec neměl poddané, než aby to byli kacíři," řekl Filip jednoho dne, když viděl, že kacíři stále existují a jeho Španělsko – kdysi jádro říše, nad kterou nezapadalo slunce – začíná klesat na úroveň podružné evropské mocnosti. Tuto skutečnost již nemůže zvrátit ani fakt, že právě za jeho vlády dochází ve Španělsku k velkému rozkvětu umění, jak o tom svědčí díla světových mistrů, jakými jsou spisovatel Miguel de Cervantes, básník a dramatik Lope de Vega či malíř přezdívaný El Greco.

Vymření portugalské královské dynastie Avis (1580) dokonce na určitou dobu spojuje obě království na Pyrenejském poloostrově. Anglie je ještě do roku 1558 pod vládou katolické královny Marie, zvané Krvavá, fakticky ve vleku Španělska. Ale po nástupu Alžběty I. – právě v roce 1558 – se situace prudce mění, nová královna se odklání od Madridu a provádí samostatnou zahraniční politiku.

KAPITOLA DRUHÁ Alžbětinská doba a první Drakeovy akce

VRACÍME SE K FRANCISI DRAKEOVI

Když byla stručně nastíněna doba, lépe řečeno mezinárodní atmosféra, za jaké Francis Drake vyrůstal, je nutno se ještě zmínit o situaci v Anglii. Co ji charakterizovalo? Jednoduše řečeno – byla to takzvaná alžbětinská doba. Ještě předtím, v první polovině 16. století, se král Jindřich VIII. z rodu Tudorovců (1491–1547) zasadil zejména o centralizaci státu. Pokračoval v politice svého otce Jindřicha VII., když dovedně využíval oslabení feudální šlechty k vytvoření silné panovnické moci. Opíral se o novou šlechtu – takzvanou new nobility – často vytvářenou z loajálního měšťanstva, dále o nový úřednický aparát a drobnou venkovskou šlechtu, gentry. Když mu papež odmítl povolit rozvod s Kateřinou Aragonskou, využil tohoto konfliktu k odtržení anglikánské církve od Říma (1533) a stal se její hlavou. Anglikánská církev byla fakticky vytvořena anglickými protestanty pod vlivem kalvinismu jako státní církev. Král Jindřich VIII. za součinnosti parlamentu rušil kláštery a konfiskoval jejich majetky, ale ponechal katolickou liturgii i episkopální zřízení. V čele této církve – dnes rozšířené ve Velké Británii, USA a v řadě zemí britského Společenství – stojí arcibiskup canterburský, jenž podléhá svrchovanosti anglického krále.

Z Jindřichových šesti manželství dvě skončila rozvodem (s Kateřinou Aragonskou 1533 a s Annou Klévskou 1540), dvě manželky dal popravit (Annu Boleynovou 1536 a Kateřinu Howardovou 1542), zatímco Jana Seymourová zemřela při porodu 1537 a poslední manželka Kateřina Parrová jej přežila. A právě z manželství s posléze popravenou Annou Boleynovou měl dceru Alžbětu, která se narodila 7. září 1533. Anglickou královnou se stala v roce 1558, což tehdy šestnáctiletému Francisi Drakeovi jistě utkvělo v paměti. Určitě musel se svými vrstevníky sledovat její boj o uznání svých práv na anglický trůn (nevlastní sestra Marie Tudorovna ji přece nechala zavřít do londýnského Toweru). Ve svém umírněném absolutismu se Alžběta opírala o anglikánskou církev, novou šlechtu a obchodní kruhy. Potlačila katolicko-feudální opozici (Norfolkovo povstání, poprava Marie Stuartovny, 1587), vystoupila proti puritánům a vedla ostrou protišpanělskou politiku. Za její vlády vznikaly počátky anglického kolonialismu od porobení Irska, přes zámořské plavby a založení Virginie na americké pevnině až po vznik Východoindické společnosti (1600). Současně nastala doba rozmachu renesančního umění zosobněného zejména dílem Williama Shakespeara.

Alžběta I. bývá v anglických dějinách označována jako Virgin Queen – čili „panenská královna". Ačkoli je toto pojmenování přisuzováno mystické legendě, že se jako žena, tedy „nižší tvor než muž", musela povznést jako Panna Marie nad úděl ženy, pravý důvod zřejmě zůstal ukryt jinde. Alžběta se po celý svůj život odmítala provdat a neměla děti. Avšak to jí nikterak nebránilo mít i milence, pokud ovšem nebyli popraveni za zradu jako Robert Devereux, hrabě z Essexu (1601). „Měla pěkné rysy, ale vysoký nos a pleť dost bledou, její oči však byly ještě stále živé a milé a zářily uličnickým smyslem pro legraci," píše o čtyřicetileté Alžbětě britský publicista Giles Milton v knize Big Chief Elizabeth: How Eng land's Adventures Gambled and Won the New World (česky Ve službách královny Alžběty, Praha 2004). „Když bylo zapotřebí důstojnosti, nesla se tak, že každý její pohyb se zdál vyjadřovat vznešenost, ale když byla v Hampton Court, Richmondu nebo Nonesuchu mezi přáteli, vynořila se její hravější povaha… Třebaže ječela na španělského vyslance nadáv ky a pohlavkovala svého komorníka, ve státních záležitostech byla patřičně svědomitá a na oficiálních dokumentech četla i to, co bylo vytištěno drobným písmem. Byla velmi vzdělaná. Hovořila francouzsky a italsky, docela dobře četla řecky a byla zběhlá v latině. V pozdějších letech překvapila svůj dvůr, když zahrnula polského vyslance přívalem latiny, načež se rozesmála: »Proboha pánové, nakonec jsem si musela ještě oprášit svou starou latinu!«"

Období Alžbětiny vlády se odvíjelo plně ve znamení prudkého rozvoje anglického hospodářství a obchodu. Ačkoliv samozřejmě nemohlo jít o nějakou její mimořádnou osobní zásluhu, je nesporné, že právě anglický absolutistický centralismus dovedený jejím otcem, Jindřichem VIII. k vrcholu, sehrál velmi významnou úlohu v rozvoji hospodářského a obchodního podnikání. Královnin dvůr se sice nemohl odvážit plně zlikvidovat cechovní omezení a městská privilegia ve sféře výroby, ale toleroval rozvoj manufaktur na venkově, který objektivně vedl ke zrodu nových produkčních center. Alžbětina obchodní politika směřovala k podpoře vlastních kupců. Bylo jim například vyhrazeno zprostředkování dovozu vína a jiných plodin do země. Královská moc také zasahovala i proti nepříznivé konkurenci, jak dokazuje například zrušení hanzovního obchodního dvora v Londýně. V té době začaly do Anglie proudit drahé kovy, získané nejen obchodními aktivitami, ale i pirátskými loupežemi. To umožnilo také ražbu nové mince namísto zhoršené mince z doby Jindřicha VIII. Královna dále podporovala nejen loupeže kořisti cizího původu, zejména španělské z Ameriky, nýbrž i vlastní pronikání do kolonií. Za její éry byla přičiněním Sira Waltera Raleigha (1552–1618) založena první anglická osada v severní Americe, kterou pojmenovali na počest „panenské královny" Virginie. Velký význam mělo i obchodní pronikání do vzdálenějších oblastí, které Londýn diplomaticky a finančně podporoval formou zakládání obchodních společností. Tak přišly na svět známé společnosti jako Levantská nebo Moskevská pro obchod s Ruskem nebo posléze i proslulá Východoindická společnost.

NA VLASTNÍCH NOHOU

Francis Drake byl již od raného mládí vášnivým protestantem a odpůrcem katolického Španělska. Na moře se dostal jako dvanáctiletý plavčík-učedník na jedné místní obchodní lodi. Ale na oceán vyplul až roku 1566, když se na přímluvu svého vzdáleného příbuzného Johna Hawkinse dostal do výpravy kapitána Johna Lovella směřující ke guinejskému pobřeží v Africe, které tehdy ovládali Portugalci. Tato cesta mu udělila tvrdou lekci. Poprvé uviděl, jak jsou naloďováni lidé tmavé pleti jako otroci v okovech. Když zajmul nějakou španělskou či portugalskou loď a spatřil u jejích vesel galejníky tmavé pleti, dával jim svobodu. Stejně tak platilo, že Drake vždy a všude šetřil životy civilních osob. Nelze však říci, že by byl nějaký lidumil. Bývaly totiž situace, kdy dal přednost tvrdému byznysu. Dokazuje to i událost z roku 1566, když na své další cestě do Karibiku narazil u Kapverdských ostrovů na velmi slabě ozbrojená portugalská plavidla. Rychle překonal odpor jejich posádek, kořist poslal do Anglie, ale zajaté lidi černé pleti odvezl do Západní Indie, kde je prodal do otroctví.

Slavný kapitán byl za svůj život dvakrát ženatý. Poprvé se ženil ve svých pětadvaceti letech s Mary Newmanovou, která však roku 1583 zemřela. O dva roky později se Drake znovu oženil. Jeho druhou chotí byla Elizabeth Sydanhamová, která pocházela z vyšších společenských kruhů. Ani z prvního, ani z druhého manželství však Drake neměl žádné děti. V roce 1567 se jméno pětadvacetiletého Francise Drakea začalo pomalu stávat známým pojmem mezi anglickými námořníky. Ačkoliv se zatím nejednalo o žádné objevy nových pevnin ani o jiné hrdinské činy hodné zápisu do zlaté knihy námořní plavby, jeho účast na plavbách malé flotily Haw kinsových šesti lodí – Jesus of Lübeck , Minion , W illiam and John , Judith , Angel a Swallow – již hodně přispěla k velkým ziskům a to jak v úspěšném přepadávání španělských a portugalských plavidel, tak i v samostatném obchodním podnikání, které spočívalo zejména v přepravě zboží z oblasti Karibiku do Anglie, přičemž se to nemuselo pokaždé týkat jen loupeží. Ale není pochyb o tom, jaký byl hlavní účel jejich nasazení, když například Hawkinsova vlajková loď Jesus of Lübeck – s výtlakem 700 tun – byla vybavena šestadvaceti mosaznými či železnými děly s úzkými hlavněmi a dalšími třiceti menšími dělostřeleckými kusy. Vystřelované náboje vážily kolem osmi kilogramů, což při dopadu na loď protivníka dokázalo způsobit poměrně značné škody. A podobným způsobem měl Hawkins vyzbrojené i ostatní lodě, i když se nemohly svým výtlakem rovnat jeho vlajkové lodi – například v případě Minion šlo o 300 tun a u Judith pouze o 50 tun. A právě zmíněnou Judithu svěřil Hawkins do péče Drakeovi, jenž se tak poprvé ujal role skutečného kapitána.

Mladý Francis nezklamal a prokázal, že se za všech okolností vždy snaží odvést maximálně velký kus námořnické práce. Brzy poté to mohl prokázat za mimořádně nebezpečné situace, ke které došlo na počátku roku 1568. Drake již byl kapitánem na lodi Judith, která v Hawkinsově sestavě plula za obchodem s otroky do Střední Ameriky. Jedním z jejích cílů byl přístav Río de la Hacha v severní části Španěly ovládané oblasti Tierra Firme, dnešní Kolumbie. Río de la Hacha bylo velmi dobře opevněné a chráněné obchodní centrum, kde se dařilo zejména obchodu s perlami. Hawkins vyslal Francise Drakea jako předvoj s plavidly Judith a Angel . Když se Drake snažil přistát a požádal představitele města o jednání, která začal prosbou o doplnění vody, dostalo se mu odpovědi v podobě kanonády z přístavních opevnění. Drake proto zakotvil mimo dosah palby a vyčkával na Hawkinse. Ale nebyl to nikterak promarněný čas, protože se mu mezitím podařil husarský kousek, když zajal španělskou karavelu (plachetnici bez vesel), která zrovna připlouvala s poštou ze Santo Dominga.

Po připlutí hlavních sil Hawkinsovy flotily se situace opakovala. Angličané tentokrát vskutku nechtěli bojovat, ale obchodovat, neboť jim šlo o předání několika desítek černochů pro místní plantážníky výměnou za zlaté nebo stříbrné předměty, či drahokamy. Ze všeho nejvíce potřebovali pitnou vodu. A tak nezbylo nic jiného, než se vylodit a pitné vody se zmocnit násilím. Nakonec se podařilo Španěly víceméně pacifikovat a nějaký obchod uzavřít. Po obchodních výměnách v několika dalších přístavech této oblasti, jakými byly například Santa Marta a Cartagena, zamířila Hawkinsova výprava na Kubu a odtud k San Juanu de Uhlúa (Veracruz) v Novém Španělsku (dnešní Mexiko).

Jaké však čekalo Hawkinsovy muže překvapení, když namísto chladného či spíše nepřátelského přijetí ze strany španělských kolonistů byli 15. září 1568 vítáni máváním, rozevlátými prapory a slavnostními salvami. Sotva uvítací delegace vstoupila na palubu Hawkinsovy lodě Jesus , tváře jejích členů se zachmuřily. Slovo „uvítací" zde má svůj nezastupitelný význam, protože se Španělé domnívali, že připlula dlouho očekávaná flotila doprovázející nově jmenovaného místokrále Dona Martína Enríqueze. V atmosféře, která se vytvořila mezi Angličany a Španěly, nastalo velké ochlazení. Hawkins se marně snažil přesvědčit velitele přístavu kapitána Antonia Delgadilla, že si zde angličtí námořníci chtějí jen opravit loď poškozenou předtím za bouře poblíž Kuby. Nepomohlo ani kapitánovo tvrzení, že nemá žádné bojové úmysly, ale naopak, že hodlá jen provést nějaké příhodné obchody a ani když čestným slovem nabídl Španělům, že jim na dobu nezbytnou pro opravu lodí předá dvanáct svých mužů jako rukojmí.

Vše se ještě zdramatizovalo 21. září, když se objevila skupina plavidel se skutečným novým místokrálem, který se projevil jako velice proradný člověk. Hawkins, jehož lodě byly zakotveny před přístavem, dostal od něho nejdříve dopis, v němž Enríquez mimo jiné uvádí „…jsem plný důvěry, že až se spolu setkáme, nastane ještě větší přátelství mezi našimi flotilami, protože obě jsou vedeny v přísné disciplíně". Skutečnost ovšem byla taková, že již před svítáním 23. září byla velká španělská dopravní loď kotvící nedaleko Angličanů, skrytě obsazena vojáky generála Franciska Ubilla. Když se to Hawkins dověděl, poslal v dobré vůli neozbrojeného Roberta Barretta, jenž mluvil španělsky, k místokráli s dotazem, co se vlastně děje. Enríquez arogantně odpověděl, že jako místokrál musí dbát „na obranu před všemi ničemy". V daném okamžiku pak španělský generál z nákladní lodi vyslal na břeh smluvený signál místokráli Enríquezovi, jenž okamžitě vydal rozkaz zatroubit povel k útoku. V té chvíli se na Angličany vrhli Španělé ze dvou stran. Hawkins ještě jednou vyslal Roberta Barretta, ale Enríquez zpupně ignoroval zásady rytířského chování vůči poslům a vyjednávačům a dal Angličana vsadit do želez.

Nastala bitva, ve které Hawkinsovi muži potopili jednu španělskou loď. Jejich výsadek na břehu byl sice z většiny Španěly pobit, ale přeživším námořníkům se přesto podařilo dopravit pitnou vodu na paluby lodí. Anglická Minion byla přepadena vojáky tajně ukrytými na zmíněné španělské dopravní lodi. Posádka z Hawkinsovy vlajkové lodi Jesus se stačila na poslední chvíli zachránit, když její členové naskákali do menšího doprovodného plavidla. Ale skutečná pohroma pro Angličany nastala, když se Španělům podařilo otočit kanony ukořistěné na Hawkinsových lodích proti jeho ostatním plavidlům a masakrovat je. Dílo pak dokonalo španělské přístavní dělostřelectvo. Nakonec se podařilo uniknout jen lodím Minion vedené Hawkinsem a Drakeově Ju dith. Z celkového počtu 200 mužů, které měl Hawkins pod svým velením, byla plná polovina Španěly zmasakrována. Některým se po svízelných útrapách podařilo dostat do Mexika. Jiní měli štěstí v neštěstí, ale vytrpěli si od surových Španělů „své". Člen Hawkinsovy posádky, dělostřelec Job Horton, byl zajat a strávil třiadvacet let ve španělských věznicích i jako veslař-galejník. Další z Hawkinsových námořníků, jenž padl do rukou Španělů, Miles Phillips, se vrátil do Anglie až asi po šestnácti letech. Tento muž pak vyprávěl, co se všechno stalo, když španělský král Filip II. nařídil, aby se „do díla" za očistu katolické církve pustili v Novém světě obávaní mučitelé z řad inkvizitorů. „Byli jsme pro ně dobrá kořist, uvrhli nás do různých temných žalářů, kde bylo vidět jenom při světle svíčky," vzpomínal Phillips.

Zajatí angličtí námořníci se záhy dověděli, že se mají stát prvními oběťmi autodafé (portugalsky akt víry), obřadného vyhlášení a provedení ohavného rozsudku k trestu smrti upálením, které řídila inkvizice ve středověkém Španělsku, Portugalsku a v Novém světě. Phillipsovi a jeho druhům navlékli žluté pláště, podali jim pohár trpkého vína a pak je hnali na tržiště, kde byli shromážděni místní obyvatelé, aby vyslechli rozsudek Svaté inkvizice nad anglickými kacíři. „Každý muž byl ve svém žlutém plášti sám, s provazem kolem krku a s rozžatou velkou zelenou svící v ruce, a po boku každého z nás šel jeden Španěl," dále vzpomínal Phillips. Odvedli je k popravčímu lešení, kde byli tři muži odsouzení k upálení a další k mučení a bičování. Po mnohahodinovém „představení" vyplněným upálením tří odsouzenců a bití těch, co „měli štěstí", že byli „ušetřeni" potupné smrti, byl Phillips s ostatními, kdo směli „s hřbety zalitými krví a nateklými velkými boulemi" přežít, odvedeni zpět do žaláře. Miles Phillips nakonec ze zajetí uprchl a dostal se po strastiplné cestě do Anglie.

TRVALÁ STOPA NA CELÝ ŽIVOT

A co Francis Drake? Velký námořník měl velké štěstí a 25. ledna 1569 se vrátil domů. Když se pak dověděl o řádění inkvizitorů a když si připomněl vše, co sám zažil, pak stačilo, aby už při zaslechnutí jména Dona Martína Enríqueze nebo při spatření španělské lodi se jeho srdce proměnilo v kámen. Vždy byl pevně rozhodnut ji okamžitě zničit, bez ohledu na to, zda se Anglie právě nachází se Španělskem ve válce či nikoliv.

Po katastrofě u San Juanu, která měla ještě i svoji patřičnou finanční dohru, neboť se vlastně jednalo o zkrachovalou obchodní cestu, se osudy Johna Hawkinse a Francise Drakea rozdělily. Hawkins už měl „plné zuby" osobní účasti na cestách do Karibiku, a tak se věnoval jen jejich organizování, aniž by musel přímo na palubě vydávat rozkazy k napínání a stahování plachet. Francis Drake měl ovšem jinou povahu. To, co se stalo v září 1568, v něm zanechalo trvalou stopu na celý život. Ale nikterak to neoslabilo jeho energii a vůli po dalších velkých činech na moři.

Malé zdržení nastalo, když se sedmadvacetiletý kapitán Francis Drake 4. července 1569 oženil. Jeho manželkou se stala Mary Newmanová. Říkalo se o ní, že je to jakási záhadná osoba. Pocházela ze Saltash, což bylo nedaleko od Plymouthu, ačkoliv Drakeův bratranec John Hawkins tvrdil, že přišla z Londýna. Více není známo, snad jen tolik, že to bylo bezdětné manželství. Ostatně Drake se v teple manželské náruče dlouho neohřál, protože se již na počátku roku 1570 vydal na nové cesty do Karibiku. Nutno zdůraznit, že od tohoto okamžiku to byly jeho vlastní expedice.

O Drakeově první výpravě, kterou po svatbě podnikl do karibské oblasti, je známo jen tolik, že ji absolvoval se dvěma plavidly – Dragon a Swan . Z dobových pramenů se lze pak dočíst, že při druhé cestě stejným směrem plul jen na Swan. Na této lodi s výtlakem pouhých 25 tun vyplul z Plymouthu o vánočních svátcích roku 1570. Jak již napovídají možnosti této lodi, Drake nevezl žádné otroky k prodeji, ale spíše se zajímal o to, co považoval na ostrovech pod španělskou správou za důležité z hlediska strategického – tedy o přístavy, jejich opevnění, mořské proudy a také o technické možnosti pro skryté kotvení na pobřeží mimo osady. Poznatky si nikam nezakresloval, ale pečlivě vrýval do paměti, jako by měl tušení, že mu jednou budou pomáhat otřásat španělským panstvím v Novém světě. Když Drake zjistil vše, co potřeboval, zvedl kotvy a odplul domů. Ke své stále ještě novomanželce se vrátil v říjnu 1571.

„Francisi, co mi řekneš o cestě?" zvědavě se ptal Drakea John Hawkins, jenž svého příbuzného a velkého přítele okamžitě po přistání navštívil.

„Myslím, že se mi podařilo zjistit leccos užitečného pro na
še příští akce," odpověděl Drake a naléval do dvou sklenic
kořalku.
„Byl jsi u Nombre de Dios?"

„Měl jsem to štěstí, že když tam na konci ledna 1571 připlula velká španělská flotila, byl jsem zrovna nedaleko," začal Drake popisovat situaci, které byl zdálky svědkem, když se v přístavu Nombre de Dios na atlantickém břehu panamské šíje začalo vykládat a pak zase nakládat různorodé zboží. „Povídej, co jsi viděl," vybízel Hawkins kapitána.

„Předně chci říci, že možná ani nebudeš překvapen, protože přece sám dobře víš, jak to v Novém světě chodí." „Vím nebo nevím, překvapen nebo nepřekvapen, řekni, co jsi tam vlastně viděl," rychle vyhrkl Hawkins, v jehož hlase byla cítit nedočkavost.

„Z lodí se vykládalo víno a olej, myslím, že to muselo být z Andalusie. Dále tam bylo obilí, střelný prach a náboje, francouzské a vlámské lněné tkaniny. A jak mi řekl jeden podplacený chlap z pevniny, vyložili tam i rtuť, prý z Almadénu pro doly na stříbro." „A co lidé?" zeptal se Hawkins.

„Napočítali jsme tři lodě plné lidí," odpověděl Drake. „Vojáci?"

„Hlavně vojáci," řekl Drake a dodal: „A pak řada takových postav, které mi připadaly jako posily pro španělskou správu. Myslím úředníky nebo kněze. A pak samozřejmě ta ková ta holota, však víš, různí dobrodruzi a samozřejmě i otroci."

„A co věci určené pro naložení na cestu do Španělska. Co se ti podařilo zjistit?"

„Nejdříve jsme zahlédli nějaké hromady v přístavních skladech. Když je pak nosiči začali přenášet na paluby zakotvených lodí, tak jsme mohli vidět, že šlo hlavně o kůži, cukr a bavlnu. Jeden z našich chlapů dokonce rozeznal sudy s kopálovou pryskyřicí a s košenilou, které se prý používají pro přípravu karmínového barviva." „A co truhly se zlatem a stříbrem?"

„Ne, ty jsme tam neviděli," chápavě se usmál Drake.

„To se vám nepodařilo k tomu vůbec nic zjistit?" zeptal se trochu nervózně Hawkins. „Vždyť se říká, že poslední dobou mají Španělé odvážet zlato a stříbro právě z Nombre de Dios?" „Když jsme v noci vystoupili na břeh a ukryli se mezi kopci, mohli jsme přes den pozorovat provoz na cestě, která spojuje Nombre de Dios s přístavem Panamou na jihu, tedy na břehu Tichého oceánu. Tam se pohybovaly směrem na sever muly s nákladem. Nechtěl jsem nic riskovat, ale myslím, že na zádech některých z nich by se nějaký ten poklad asi našel."

Francis Drake se nemýlil. Jak se později ukázalo, tak tato doslova strategická spojnice – dlouhá asi 80 kilometrů – sloužila jako dopravní tepna, po které se na povozech tažených mulami převáželo skutečně zlato a stříbro z tichomořského přístavu Panama – kam předtím předměty z drahých kovů dorazily z Chile a Peru – do atlantického přístavu Nombre de Dios. Jelikož tehdy ještě žádný Panamský průplav neexistoval, nebyla k dispozici žádná jiná možnost dopravy. Ke stejnému účelu se využívala i říčka Chagre.

„Co chceš dál podniknout?" položil Hawkins otázku, na
kterou Drake čekal, protože ihned odpověděl.
„Vrátím se tam."
„Do Nombre de Dios?"

„Tam také, ale hlavně na tu cestu, kde jsme viděli nákladní muly. V těch jejich vacích a bednách určitě musí být to, co Španěly nejvíce láká a co je nejvíce poškodí, když jim to odebereme. Raději to uděláme přímo tam, na nechráněné cestě, než v přístavu, kde se to teď jen hemží vojáky a novými děly." „Jaký máš plán?" zeptal se Hawkins. „Byl bych rád, kdybychom jeli spolu."

„Ne, ne…" řekl druhý muž a zvedl ruce, jako by se vzdá
val. „Znáš můj názor, že už nikam nehodlám plout. Ale po
mohu ti."
„Jak? Peníze nepotřebuji."
„Půjčím ti loď."
„Loď?"

„Jmenuje se Pasco. Ale chlapi jí říkají Paša. Má výtlak 70 tun a patří k ní sedmačtyřicet mužů. Dostaneš ji i s posádkou."

PIRÁTEM NA POKRAČOVÁNÍ

A tak 24. května 1572 kapitán Francis Drake skutečně z Plymouthu vyrazil stejným směrem, odkud se před půl rokem vrátil. Odplul pouze se dvěma plavidly. Se svojí osvědčenou Swan s posádkou šestadvaceti námořníků, kterým velel jeho bratr John, a s vypůjčeným Pašou , tedy s plavidlem zaujímajícím – nadneseně řečeno – fakticky roli jeho vlajkové lodi. Akce se zúčastnilo celkem 73 mužů a mezi nimi další Drakeův bratr Joseph. Díky severovýchodnímu větru se jeho sestava brzy dostala do blízkosti „zájmového prostoru", když 28. června již proplouvala kolem ostrova Guadeloupe a 3. července se objevily kopce nad přístavem Santa Marta, vystavěném na pevnině, v severní části jihoamerického kontinentu (dnešní Kolumbii). A odtud jen „co by kamenem dohodil" se nacházel hlavní cíl Drakeova nájezdu – přístavní město Nombre de Dios, kterému chtěl patřičně odlehčit v jeho zásobách stříbra, zlata a šperků. Po přistání na neobydleném Ostrově borovic vyložil Drake ostatním svůj bojový plán. Nejdříve nechal z lodí vyložit tři pomocné veslové čluny. Díky jejich tichému pohybu po hla dině se Drakeovým mužům podařilo rychle a nepozorovaně připlout ke břehům nedaleko Nombre de Dios. Na skrytém místě vyčkali do noční tmy a kolem třetí hodiny ranní provedli zteč pobřežní baterie složené ze šesti děl. Po neutralizaci této první překážky Francis Drake rozdělil své muže do dvou skupin. Jednu vedl sám a druhou svěřil bratru Johnovi. Tato druhá skupina se tiše dostala do města ze západní strany, aby vzápětí silným bojovým pokřikem doprovázeným střelbou z mušket a ohlušujícím troubením trubačů vyvolala dojem, že Nombre de Dios bylo přepadeno obrovskou armádou. Překvapení Španělé se nezmohli na žádný větší odpor a většinou se dali na útěk.

Tato fáze plánu se podařila. Skutečným cílem útoku Johna Drakea bylo vyvolat zmatek mezi obránci a poskytnout bratrovi čas, aby mohl proniknout do středu města a napadnout guvernérův dům, kde měla být velká část pokladu z Peru připravená k odvozu do Španělska. Ale nakonec se ukázalo, že realita přece jen bývá někdy jiná než plán. Francis Drake se sice v čele svého proudu rychle dostal přímou cestou na tržiště a hned udeřil na dům guvernéra, kde se vskutku nacházelo obrovské množství stříbra. Drake ve svých memoárech ( Sir Francis Drake Revived , které vyšly v roce 1626) uvádí, že to měla být „hromada dlouhá asi dvacet metrů, široká 3 metry a vysoká 4 metry". Ale dychtivé zraky svých mužů rychle zchladil výkřikem:

„Ničeho se nedotýkejte! Následujte mě do domu s pokladnicí! Tam je ten zatracený poklad! Tam je zlato a šperky, určené k odvozu do Španělska! Ne tady, ale tam je naše místo!" Drake měl dobrý průzkum a také měl ze svého hlediska pravdu. Proč se zdržovat, když to hlavní, kvůli čemu sem z takové dálky připluli, je nedaleko odtud. Jenže mezitím se vzpamatovala část španělské posádky. Začala střelba. Z oken okolních domů byli útočníci zasypáváni španělskými kulemi. Angličané měli první ztráty. Drake, zasažený do stehna, krvácel. Podle svědectví jednoho z jeho mužů zanechával prý krvavé stopy na zemi. Navíc se strhla pravá tropická bouře s přívaly deště, které znemožňovaly jeho lidem na ulici používat střelný prach. Ale Drake vydržel. Když se jeho skupina konečně probojovala k domu s pokladnicí, našla zabarikádovaný vchod pobitý kovovými pláty. Jeho muži – promoklí na kůži, vyčerpaní a mnozí zranění – se již chtěli vzdát, když Drake zvolal:

„Přivedl jsem vás k největšímu pokladu světa. Jestliže odtud odejdete bez něho, pak si na nikoho jiného a také na nic jiného nestěžujte, než na sebe samé."

Nakonec útočníci uvolnili vchod, ale dům byl prázdný. Jak se posléze Drake dověděl od jednoho z místních otroků tmavé pleti, všechny cenné věci byly odtud odvezeny asi šest týdnů před touto akcí. Situace byla v této chvíli pro Angličany velmi nepříznivá. A když se dokonce Drake zhroutil v důsledku ztráty krve, byl ihned odnesen a celá akce skončila rychlým ústupem do těžko proniknutelných houštin u břehu.

Drakeovi muži našli útočiště mezi bývalými otroky, kterým se již dříve podařilo uprchnout ze španělského zajetí. Pod jejich ochranou se pak natolik zlepšil i zdravotní stav samotného Drakea, že mohl začít promýšlet nové plány. Zaútočil na město Venta de Cruces na říčce Chagre, která rovněž sloužila jako jedna z tras, po které se vozilo zlato, stříbro a perly z tichomořského přístavu Panamy do atlantického přístavu Nombre de Dios. Zde již byl Drake úspěšný, neboť ukořistil zbraně a zásoby a navíc se spřátelil s francouzským pirátem, kapitánem Guillaumem le Tetu z Le Havre, jenž měl na pobřeží zakotvenou osmdesátitunovou loď se 70 muži. Jejich vzájemný vztah se upevnil, zvláště když se Drake dověděl, že jeho francouzský kolega je hugenot a také nenávidí španělské inkvizitory.

Během podzimu 1572 se Drake se svými muži ubytoval v narychlo vybudovaných primitivních příbytcích asi osmdesát kilometrů východně od Nombre de Dios. Odtud prová děl výpady proti španělským osadám na pobřeží a přepadával španělská obchodní plavidla. Ukořistěné zásoby umožňovaly jeho posádce přežít další měsíce čekání na velkou šanci. Ale žádná se zatím neukazovala. Spíše naopak, smůla se výpravě lepila na paty. Narůstaly ztráty. Při jednom přepadu španělské lodi zahynul John Drake. Ve vlhkém tropickém ovzduší a při absenci základní hygienické péče se začaly šířit nemoci. Obětí žluté zimnice se na Nový rok 1573 stal i další Drakeův bratr Joseph.

Jakmile skončilo období nesnesitelného vlhka vléval Francis Drake svým mužům do žil novou energii. Neustále je povzbuzoval, když je vedl bažinatou jihoamerickou džungli na jih k přístavu Panama. Před jeho okraji se Angličané utábořili a v skrytu očekávali povozy plné zlata a stříbra tažené mulami z přístavu Panama, kam byly předtím dovezeny na španělských lodích z Chile a Peru, jak Drake pozoroval na výpravě z roku 1571. Podobně jako před útokem na Nombre de Dios, tak i nyní měl Drake v úmyslu provést překvapivý přepad. Těsně před akcí rozmístil své lidi podél cesty. Ale akce se nakonec setkala s neúspěchem kvůli naprosto neomluvitelné nekázni jednoho z Drakeových mužů. Dotyčný námořník, jenž byl známý tím, že se musel před každým bojovým vystoupením posílit rumem, což ovšem zase nebylo výjimkou ani u ostatních, tentokrát unikl pozornosti svých velitelů a během čekání toho vypil tolik, že ztratil veškerý smysl pro určenou taktiku. Když prostě zahlédl první povoz, ihned vyskočil a s hurónským řevem se vrhl na poháněče mul. Důsledek se ihned dostavil. Když ostatní v dalších sledech karavany viděli, co se vpředu stalo, otočili svá zvířata a tryskem se hnali zpět do bezpečí v Panamě.

Ale ani po této epizodě, která podle odhadu měla připravit anglické piráty o kořist zlata v hodnotě asi 80 000 pesos, neztratil Drake ani rozvahu, ani vůli dotáhnout své po

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .