Sybil G. Brintonová

Pýcha, předsudek a namlouvání

Pokračování příběhů Jane Austenové

Přeložil Tomáš Tulinger

Translation © Tomáš Tulinger, 2010

© Daranus, 2010

ISBN 978-80-86983-96-7

V tomto krátkém pokusu o vylíčení dalších osudů některých postav z děl Jane Austenové jsem využila poznámek samotné autorky, které zaznamenal pan Austen-Leigh a zveřejnil ve své vzpomínkové monografii A Memoir of Jane Austen.

Chtěla bych také poděkovat své přítelkyni Edith Barranové, bez jejíž pomoci bych tuto knihu nikdy nenapsala. Nebyl to snadný úkol, což je z následujících řádků mnohdy zjevné, ale omluvou za troufalost mi budiž okouzlení příběhy Jane Austenové, jíž — stejně jako mnoho jiných čtenářů a čtenářek — vděčím za nejšťastnější chvíle života.

S. G. B.

OBSAH

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Slovo překladatele

Postavy vystupující v příběhu

Z románu Pýcha a předsudek

Elizabeth Bennetová (nyní paní Darcyová)

Jane Bennetová (nyní paní Bingleyová)

Pan Darcy

Pan Bingley

Slečna Bingleyová

Pan a paní Hurstovi

Kitty Bennetová

Pan Bennet

Georgiana Darcyová

Lady Catherine de Bourghová

Slečna de Bourghová

Plukovník Fitzwilliam

Paní Gardinerová

Paní Annesleyová

Z románu Mansfieldské panství

William Price

Mary Crawfordová

Henry Crawford

Paní Grantová

Pan Yates

Paní Yatesová

Tom Bertram

Z románu Opatství Northanger

James Morland

Eleanor Tilneyová (nyní lady Portinscaleová)

Generál Tilney

Kapitán Tilney

Isabella Thorpeová

Z románu Rozum a cit

Elinor Dashwoodová (nyní paní Ferrarsová, manželka Edwarda Ferrarse)

Edward Ferrars

Robert Ferrars

Paní Jenningsová

Lucy Steeleová (nyní paní Ferrarsová, manželka Roberta Ferrarse)

Anne Steeleová

Pan Palmer

Z románu Anna Elliotová (Persuasion)

Kapitán Wentworth

Anne Elliotová (nyní paní Wentworthová)

Sir Walter Elliot

Slečna Elliotová

Z románu Emma

Emma Woodhouseová (nyní paní Knightleyová)

Pan Knightley

Kapitola 1

Téměř všechny šťastně sezdané páry mají jedno společné — přejí si, aby i jejich mladí přátelé co nejdříve našli vhodné partnery. V některých případech, jsou-li jejich přání dostatečně vroucná a zdá se, že okolnosti jsou jim příznivě nakloněny a jejich úsilí by tedy nemuselo přijít vniveč, vydávají se na odvážnou, leč úchvatnou cestu pomoci těm, kteří se ještě nerozhodli učinit krok, jenž by vedl k tomuto důležitému životnímu přelomu. Podaří-li se vše podle plánu, i nadále dělají vše pro to, aby byl sňatek bezodkladně uzavřen.

Podobně chvályhodné úmysly, které vyplývaly z upřímné náklonnosti k oběma osobám, o něž šlo, jakož i nefalšovaná starost o budoucnost mladší a roztomilejší z dvojice, podnítily Elizabeth a pana Darcyho k tomu, aby ze všech sil napomáhali zasnoubení Georgiany Darcyové a plukovníka Fitzwilliama. Georgianě bylo tehdy dvacet let a žila u bratra po celou dobu jeho manželství, tedy tři a půl roku. Byla plachá, upjatá, nedostávalo se jí sebedůvěry, nové známosti navazovala velmi pomalu a složitě a plukovníka považovala za svého nejstaršího a nejlepšího přítele po bratrovi, čemuž více než napomáhal věkový rozdíl mezi nimi. Možnost sblížení s plukovníkem tedy přijala nesměle, leč s potěšením, ovšem zapřísahala Elizabeth, aby se v dohledné době určitě nezmiňovala o sňatku.

„Elizabeth — až se vdám, budu se muset přestěhovat na Rosings a zůstat bez vás?“ ptávala se, a když se jí dostalo ujištění, že následky vstupu do manželského svazku by mohly být v tomto ohledu opravdu tak hrozné, prokázala silný sklon k tomu, že se prozatím nebude věnovat výhledům do budoucnosti, ale že si naopak bude plnými doušky užívat lásky a bezpečí, kterého se jí dostávalo v bratrově domě.

Lady Catherine de Bourghová považovala za nezbytně nutné vyjádřit nelibost nad tím, jakým směrem se věci vyvíjely, obzvláště proto, že se jí Darcy opomněl zeptat na radu ohledně zasnoubení své sestry — ve skutečnosti však plně schvalovala uzavření svazku mezi svým synovcem a neteří, a tak zapomněla na onu drobnou mrzutost a všude vykládala, jak je spokojena, že se konečně nejspíš uzavře pevný svazek mezi členkou rodiny Darcyových a někým, kdo je toho v každém ohledu hoden.

Pan a paní Darcyovi seděli jednoho dubnového rána, přibližně šest měsíců po zasnoubení Georgiany a plukovníka Fitzwilliama, v knihovně v Pemberley. Jejich dvě děti, pěkný dvouletý chlapec a několikaměsíční holčička, si právě, jako každý den, pohrály s rodiči a nyní se o ně v jejich pokoji staraly služebné. Elizabeth s manželem si plánovali, co budou toho dne dělat.

„Co se stalo s Georgianou a Fitzwilliamem?“ otázal se Darcy. „Měl jsem za to, že si chtěli společně vyjet na koni, ale oba najednou změnili názor a řekli, že by si raději vyjeli až po obědě, kdy se k nim budu moci přidat.“

„Před chvilkou se procházeli na terase, ale Georgiana již odešla,“ odvětila Elizabeth a letmo pohlédla z okna. Poté se opět usadila po manželově boku a začala hovořit s velkou naléhavostí v hlase: „Myslíte si, že jsou šťastni, když jsou nyní zasnoubeni? Již několik dní je pozoruji a jsem stále více přesvědčena, že Georgiana spíše ne.“

Pan Darcy reagoval překvapeně a s jistou dávkou nedůvěry. „Co jste si to vzala do hlavy, Elizabeth? Nic takového mě ani ve snu nenapadlo. Musíte se mýlit.“

„To si nemyslím,“ odvětila Elizabeth. „Od posledního příjezdu plukovníka se mi zdá, že jejich vztah postrádá dřívější lehkost a přirozenost. I další náznaky mi napovídají, že by svoboda oběma přinesla úlevu.“

„Je mi líto, že to říkáte, Elizabeth,“ pronesl Darcy smutně. „Je však možné, že přičítáte přílišnou vážnost tomu, co může být pouhou pomíjivou změnou nálady. Když jsme poprvé mluvili o jejich zasnoubení, myslel jsem, že se k sobě náramně hodí, a prozatím jsem nezaznamenal nic, co by mě donutilo změnit názor. Řekla vám snad Georgiana něco?“

„Neřekla mi vůbec nic, ale jelikož ji tak dobře znám, dokáži rozpoznat, kdy není šťastná. Je nervózní, neklidná, prostě naprosto nesvá — navíc se snaží vyhýbat se možnostem zůstat s Robertem o samotě a se zjevnými rozpaky uniká i veškerým náznakům hovoru o plánech do budoucna. Dozajista jste si musel povšimnout příhod, jako byla ta včera, kdy téměř propukla v pláč a naléhavě žádala, abychom ji s sebou nebrali příští týden do Bathu.“

„To je naprosté bláznovství. Neznám jediný rozumný důvod, proč by se najednou měla tety Catherine obávat víc než kdy dřív.“

„O jednom bych věděla — jestliže se tak hrozí zaslechnout jen slovo o tom, že se svatba kvapem blíží, a o tom, jaký jsou s Robertem krásný a šťastný pár... Vždyť víte, jaké řeči pronáší tvoje teta při každé příležitosti.“

Darcy se lehce usmál, vstal a začal rázovat po místnosti. „Je-li váš odhad správný, Elizabeth, a je-li tedy Georgiana nešťastná při pouhém pomyšlení na svazek manželský, pak to samozřejmě nemůže pokračovat. Musím však říci, že mě to velmi rmoutí a po pravdě řečeno netuším, jak požádat Fitzwilliama, aby se jí vzdal. Je to sice skvělý chlapík, ale dokáži si představit, že bude nelibě nést, když bude odvržen po půl roce kvůli něčemu, co se zdá být pouhým dívčím rozmarem.“

„Nevěřím, že by se hněval nebo nám něco zazlíval,“ odvětila Elizabeth. „Zarmouceni budou oba — bude jim líto, že spolu nedokázali být šťastni a že nebyli jeden pro druhého dost dobří. Mám takové tušení, že Fitzwilliamovy pocity se více než blíží pocitům Georgiany. Vždyť během šesti měsíců měli oba dost času na přemýšlení o tom, co pro ně zasnoubení znamená.“

„Myslím, že až příliš dáte na pocity, Elizabeth. Nepřipadá mi, že by něco takového mohlo být Fitzwilliamovi podobné.“

„Ale jenom proto, že je příliš hodný a příliš čestný, aby to dal najevo. Přesto však mám více než jen mlhavý pocit, že tomu tak je, že je pro něj Georgiana přítelkyní a ničím víc. Předpokládám, že si již nevzpomínáte na dobu, kdy jsme byli zasnoubeni, Darcy, ani na to, jak se k sobě ve stejné době měli Bingley a Jane...,“ dodala a šibalsky na manžela pohlédla.

„Na všechno si velmi dobře vzpomínám a jsou to vzpomínky více než příjemné. Ne každý však dává své city najevo podobným způsobem. Fitzwilliam je starší než já a opravdu nikdy neprojevoval své city příliš otevřeně. A Georgiana není ani zdaleka tak temperamentní jako má Elizabeth.“

„Je mi jasné, že se pravděpodobně nenechají unést svými city, jak by řekl pan Collins,“ odvětila Elizabeth s úsměvem, „ale i když vezmeme do úvahy věk pana Fitzwilliama a Georgianinu uzavřenost, stále se mi to celé příliš nezdá. Jsem si jista, že nejsou v zasnoubení tak šťastni, jak bývá v takových situacích zvykem, a že by tomu bylo jinak, kdyby byli zasnoubeni za někoho jiného, toho pravého či tu pravou.“

„Myslíte, že se Georgiana setkala s někým jiným, komu by dala přednost?“ zeptal se Darcy ostře, na což Elizabeth reagovala rozhodným záporem, načež její manžel několik minut usilovně přemýšlel. Po chvíli se zvedl a řekl: „Měla byste o té záležitosti promluvit s Georgianou, Elizabeth, a pokud je vše tak, jak předpokládáte, probereme vše s Fitzwilliamem. Zrušení zasnoubení je vážný krok a musí se tedy řádně promyslet, obzvláště v případě mojí sestry.“

Manželka souhlasila a dodala: „Prosím, drahý Darcy, skončí-li vše tak, jak si myslím, nedávejte Georgianě najevo svou nelibost. Nemůže za to, že k Fitzwilliamovi nezaplanula opravdovou láskou, a bude pro ni samo o sobě bolestné, že zruší zasnoubení a vás tím zklame.“

„Pokusím se, Elizabeth. Víte však, jak moc si přeji, aby byla zabezpečena a všemi vážena, a to by jí mohl zajistit právě tento sňatek.“

„Oba jsme si jej přáli tak moc, až jsme bohužel přehlédli, že povaha jejich vztahu nespěje tím správným směrem,“ odpověděla jeho žena. „V každém případě jsme byli více než nápomocni jejich spojení, a tak musíme přijmout i odpovědnost za jeho ukončení — což nám mimochodem vaše teta nejspíše nikdy nezapomene, Darcy.“

„Tím jsem si jist,“ pronesl Darcy. „Je politováníhodné, že zvěst o jejich zasnoubení vešla v obecnou známost. Nicméně Georgiana s námi do Bathu nemusí jet, pokud nebude chtít.“

Poté, co se ukázalo, že se její obavy nejspíše zakládají na pravdě, pocítila Elizabeth úlevu, že se jí podařilo manžela zcela přesvědčit, aby se smířil s možností nevítané změny situace. Dokázala totiž dobře odhadnout, co k sobě Georgiana s Fitzwilliamem cítí a jak se nejspíš staví k zasnoubení. Georgiana dokonce s velkým přemáháním a zmatkem v duši přiznala, že si uvědomuje, jak je to od ní nevděčné a nepěkné, ale že se prostě nedokázala do plukovníka zamilovat — vše by jim řekla již dříve, ale měla strach, že se na ni bratr a teta budou hněvat.

Fitzwilliam také připustil, že se již dlouho obával, že s ním jeho sestřenice nemůže být šťastná, ale dodal, že se daleko více obával, že ji jeho neschopnost v tomto ohledu raní, že bude kvůli němu plísněna a bude se o ní mluvit nepěkně. Elizabeth měla kromě přesvědčování manžela, že rozchod Georgiany s Fitzwilliamem je tím nejlepším řešením, ještě jeden složitý úkol — odstranit všechny překážky, které bránily tomu, aby dvě zkroušené duše nabyly opět klidu. Navíc musela Georgianu uchránit všech nepříjemností. Během několika dní se však vše podařilo zajistit, tedy až na to, co dokáže urovnat pouze čas.

Darcy nedokázal skrývat své rozčarování nad takovým koncem svých nadějí, které do svazku vkládal, a Georgiana byla nešťastná, protože jí vytýkal, že se pořádně nerozmyslela ještě před zasnoubením. Její bratr byl totiž přesvědčen, že kdyby jí na Fitzwilliamovi opravdu záleželo, vše by jistě dopadlo dobře. Fitzwilliam stále opakoval, že si Georgiana nezaslouží ani ty nejmenší výtky, a snažil se obrátit pozornost bratrance ke své osobě.

Nakonec bylo ujednáno, že pojede s Darcyovými do Bathu jako obvykle a všichni se setkají s lady Catherine. Georgiana mezitím přijala pozvání od Jane a pana Bingleyho, kterého se jí dostalo díky pobídce ze strany Elizabeth, a hodlala nějaký čas strávit v jejich domě na druhém konci Derbyshiru.

Kapitola 2

Lady Catherine de Bourghová s dcerou a paní Jenkinsonovou se ubytovaly na obvyklém místě v Pulteney Street již v polovině března. V posledních letech trávila v Bathu každé jaro šest nebo sedm týdnů. Domnívala se, že to prospěje dceřině zdraví, měla pocit, že i jí jde tato každoroční změna prostředí k duhu.

Na Rosingsu se konaly téměř výhradně karetní sešlosti, což bylo poněkud jednotvárné. Pan a Paní Collinsovi sice rádi naslouchali, ale pokud se zapojili do konverzace, často šlo o poněkud ploché tlachání. Podle lady Catherine se pan Collins až příliš zajímal o své záhony chřestu a jen velmi málo obdivoval její broskvoně. Paní Collinsovou pak časté nemoci dětí nutily zůstávat doma obzvláště ve dnech, kdy chtěla lady Catherine na Rosingsu připravit karetní stolek a věnovat se obvyklé společenské zábavě. Nejlepším místem, které si lady Catherine dokázala představit jako útočiště při nutné změně prostředí, byl samozřejmě dům jejího synovce, ale Darcy s Elizabeth jí dali záhy po svatbě jasně najevo, že nechtějí, aby se jejich dům proměnil v léčebnu pro churavějící příbuzné, a že si budou zvát hosty tak často a na tak dlouho, jak uznají za vhodné, bez ohledu na přítomnost kohokoli dalšího.

Lady Catherine tedy nezbývalo nic jiného, než vzít zavděk Bathem, protože na Pemberley mohla pomyslet pouze tehdy, byla-li výslovně pozvána. Trvala nicméně na tom, aby ji příbuzní navštěvovali právě v Bathu. Darcy nechtěl jediné sestře své matky zavdávat příčinu k tomu, aby se mohla cítit uražená, a tak se každé jaro na několik týdnů vydával s manželkou, sestrou a obyčejně ještě v doprovodu plukovníka Fitzwilliama do Bathu, kde se ubytovali v jednom z hotelů a užívali si nezávisle na lady Catherine. Ta letos vyrazila několik týdnů před nimi a stačila okolo sebe shromáždit okruh nových známých.

„Elizabeth,“ pronesl pan Darcy, když stáli se ženou v salonu lady Catherine před začátkem velké recepce, která se pořádala na jejich počest dva dny poté, co dorazili do města. „Myslím, že tamhle vidím generála Tilneyho. A pokud mě paměť neklame, jeho dcera, s níž jsme se seznámili loni, jde právě směrem k nám.“

„Ale ano, je to ona. Jaké příjemné překvapení!“ zvolala Elizabeth. „Drahá lady Portinscaleová, velmi ráda se s vámi opět setkávám. Neříkejte, že jste na mě zapomněla, to bych vám snad ani nemohla odpustit!“

„V žádném případě, paní Darcyová, naopak jsem se šla představit, protože jsem se obávala, že jste zapomněla vy na mě. Jak se máte, pane Darcy? Lady Catherine mi říkala, že tento týden očekává návštěvu z Pemberley.“

„Jak vidíte, přijeli jsme,“ řekla Elizabeth, „nikdy bych se však po tom, co jste říkala minulý rok, nenadála ničeho tak příjemného, jako že se zde znovu setkáme.“

„Je bohužel pravda, že otec velmi churaví, a protože považoval za svou povinnost zajet sem alespoň nakrátko, požádal nás, abychom se k němu na dva nebo tři týdny připojili.“

„Je tady dnes večer i váš manžel?“

„Ano, je vedle v místnosti. Jak vidím, právě hovoří s plukovníkem Fitzwilliamem.“

„A přijeli také váš bratr a jeho krásná manželka? Velice dobře se ni pamatuji.“

„Nikoli, zůstali doma, ale je tu s námi její bratr — James Morland. Je vikářem na velmi nezdravém místě v údolí řeky Temže a často mívá zvýšenou teplotu, takže jsme jej vzali na čtrnáct dní s sebou a doufáme, že mu pobyt zde prospěje.“

„Jak milé, že se o něj staráte! Má štěstí, že má takové přátele.“

„Ale ne, vůbec o nic nejde. A je to tak milý, rozumný a pracovitý mladík! Můj manžel si jej velmi váží.“

„Musím jen zopakovat, že každý, na jehož straně stojíte, má ohromné štěstí, lady Portinscaleová,“ odvětila Elizabeth s úsměvem. „Nyní bych vás však ráda požádala, zda byste nám laskavě nemohla představit některé z lidí, kteří jsou přítomni. Kdybych věděla, že nás manžel neposlouchá, troufla bych se zeptat, kde se nimi teta seznámila...“

„Elizabeth, budete-li i nadále tak prostořeká, lady Portinscaleová na vás patrně brzy změní názor,“ pronesl Darcy také s úsměvem. „Musíte ji omluvit, lady Portinscaleová. Přítomnost tety na ni nemá dobrý vliv. Je to smutné, ale všiml jsem si toho již dříve.“

„Nejde o její přítomnost jako takovou,“ řekla Elizabeth, „ale dnes jsme se nepohodly, a tak mám pocit, že se naše cesty životem budou muset ubírat naprosto odlišnými směry.“

„Opravdu?“ pronesla Eleanor Portinscaleová s velmi jemným náznakem smíchu v očích. „Ubohá lady Catherine! Vzpomínám si, že jste loni společně s vaší švagrovou neustále spřádaly nějaké plány proti ní.“

„Právě v tom spočívá hlavní příčina problému,“ odvětila Elizabeth. „Moje švagrová se v listopadu zasnoubila s plukovníkem Fitzwilliamem, ale když jsem viděla, jak jsou oba nešťastní, rozhodla jsem se, že musím něco udělat, přesněji řečeno napomoci zrušení jejich zasnoubení. To se podařilo teprve minulý týden a je to také důvod, proč Robert Fitzwilliam vypadá o deset let mladší, Georgiana zůstala v klidu doma a lady Catherine je nahněvaná a zlobí se na všechny okolo, obzvláště na mě.“

„To je mi líto,“ pronesla lady Portinscaleová s účastí v hlase, „ale takové věci se nikdy neobejdou bez trochy smutku a zlé krve. Doufám, že oba nakonec budou opravdu šťastni.“

„V tomto ohledu nezbývá než doufat,“ odvětila Elizabeth. „Musím také bohužel konstatovat, že i mým manželem celá situace velice otřásla a nemyslím si, že by se z toho všeho vzpamatoval, tedy alespoň dokud neuvidí Georgianu šťastně provdanou za někoho, kdo se zatím ještě neobjevil.“

„Předpokládám, že se jí s vámi nechtělo přijet právě kvůli té nešťastné záležitosti. Na druhé straně by zde jistě našla přátele, kteří by rozptýlili její chmurné myšlenky.“

„Jistě, ale po pravdě řečeno se jí nechtělo vůbec nikam, dalo mi práci přesvědčit ji, aby přijala alespoň pozvání od mé sestry Jane, aby u ní strávila dobu, po kterou budeme pryč. Když jsme se s ní loučili, byla tak zarmoucená, že mě opravdu alespoň trochu uklidnilo, když jsem spatřila plukovníka Fitzwilliama, protože se zdá, jako by se mu také ohromně ulevilo. Bylo by nanejvýš smutné, kdybychom měli nepříjemnosti s lady Catherine vlastně pro nic za nic.“

Lady Portinscaleová se usmála: „Je velmi pohledný a vypadá neuvěřitelně mladě na někoho, komu je již téměř čtyřicet.“

„Jistě, ani já bych mu nehádala tolik. Vidím, že právě hovoří s kapitánem Wentworthem. Myslím, že sem s manželkou jezdí každý rok. Georgiana se spřátelila s jeho paní a pravidelně si píší. Ale ti její příbuzní jsou naprosto nemožní! Počkejte, co se to děje? Vypadá to, že se lady Catherine rozhodla odvést od nich plukovníka Fitzwilliama. Chudák, byl v tak příjemné společnosti. Komu ho asi může chtít představit? Nemyslím si, že bych ty lidi kdy viděla.“

„Ani já je neznám osobně, ale několikrát jsem je zahlédla ve společnosti lady Catherine,“ odpověděla lady Portinscaleová. „Jmenují se Ferrarsovi, tedy alespoň jedna z nich je paní Ferrarsová, jen si nejsem jista která.“

Elizabethinu pozornost upoutaly tři osoby, dvě dámy podobného vzezření — byly poněkud vyhublé, malých postav, ovšem měly na sobě šaty podle poslední módy. O jedné z nich by se dalo říci, že je snad hezká, až na ostré, až zlé rysy, roztěkané oči a nesouvislé linie v obličeji, za něž vděčila patrně častým výbuchům zlosti. Druhá žena byla v tomto ohledu ještě výraznější a bylo zřejmé, že naprosto postrádá uhlazenost, vkus a cit. Nebylo pravděpodobné, že by se Lucy a Anne Steeleovy změnily příliš k lepšímu od doby, kdy se díky hloupému, fintivému hejskovi, jenž právě dvojici dam doprovázel, Lucy stala váženou paní Ferrarsovou. Po čtyřech letech ustavičných rozepří se starší paní Ferrarsovou a paní Dashwoodovou, poté, co dokázala prohýřit více než polovinu manželova příjmu, snažila se najít manžela pro Anne, proniknout do módní společnosti a udržet se v ní, shledala, že jediné okamžiky štěstí prožívá během návštěv lázní, kde získává nové známé, v jejichž společnosti dokáže na čas zapomenout na neustálé starosti a strasti domácího života. Anne trávila větší část roku se sestrou a švagrem a občas si zpestřovala program návštěvou paní Jenningsové či Elinor a Edwarda Ferrarsových, pokud se díky vstřícnosti k Lucy uvolili na čas ji přijmout, ovšem její návštěvy na delafordské faře byly utrpením pro všechny zúčastněné.

V současnosti byly Lucy i Anne více než spokojeny se společností, v níž se nacházely. Měly to štěstí, že se seznámily s lady Catherine de Bourghovou a díky všemožným lichotkám se jim podařilo dosáhnout toho, že je zvala, kdykoli se u ní konal nějaký večírek či setkání přátel, a byla k nim tak milá a vstřícná, že začaly doufat, že by je — stejně jako mnoho svých přátel v minulosti — mohla pozvat i na Rosings, o jehož kráse a slávě tolik slyšely.

Již jen to, že byla toho večera představena tak pohlednému muži aristokratického vzezření, plukovníku Fitzwilliamovi, považovala Anne za ohromné štěstí, což předčilo její nejdivočejší sny. Ačkoli se okamžitě po výměně několika zdvořilostních frází odebral zpět k pánské společnosti, Anne se hned zmínila Lucy, jak je ráda, že se ve společnosti lady Catherine objevil takový krasavec.

„Nebuď pošetilá, Nancy,“ odvětila jí však Lucy, jež kupodivu nesdílela její nadšení. „Nemůžeš čekat, že by se v tobě takový muž zhlédl. Pokud vím, je navíc zasnouben se sestrou pana Darcyho.“

„Ale není,“ odpověděla Anne rychle. „Jejich zasnoubení bylo zrušeno. Slečna de Bourghová mi to dnes řekla. A proč by nás lady Catherine hned seznamovala? Určitě chce, abychom se spřátelili.“

„Stejně bys to tak či onak pokazila, na to tě znám až příliš dobře,“ pronesla Lucy s typickou sesterskou upřímností. „A nepředpokládám, že by s námi plukovník Fitzwilliam chtěl trávit mnoho času. Je v hotelu s Darcyovými a podle toho, jak se na nás paní Darcyová dívá, bych neřekla, že by chtěla tancovat, jak bude lady Catherine pískat.“

„Půjdu si sednout ke slečně de Bourghové,“ řekla Nancy po chvilkovém přemítání nad tím neradostným výhledem, „a možná mě představí Darcyovým. Měla bys jít se mnou, Lucy. Vypadá to, že se bez nich neobejdeme.“

Lucy chvíli něco namítala, ale poté souhlasila. V průběhu večera se jim pak vyplnilo, v co doufaly. Paní Darcyová totiž byla zvědavá, komu se nově podařilo vetřít do přízně její tety, a tak s nimi krátce pohovořila, což nebývale zvedlo jejich pocit důležitosti. S moudrostí sobě vlastní se posléze zdržela toho, aby manželovi vylíčila, jak nepříjemným dojmem na ni obě působily.

„Ty nové tetiny přítelkyně mě příliš nezaujaly,“ poznamenal Darcy směrem k manželce, když dorazili do hotelu.

„Ale drahý, vždyť vám je ani nepředstavila,“ zvolala Elizabeth. „Všimla jsem si, že Robert tomu neunikl, ale vy ano. Navíc jsou příbuzní s Ferrarsovými od nás, takže se s nimi možná ještě setkáme.“

„Pochopil jsem, že je tomu tak, ale po pravdě řečeno se tomu zdráhám uvěřit. Ten hejsek že by měl být bratr Edwarda Ferrarse? Zaslechl jsem, jak se s Robertem hádal ohledně Nelsonovy taktiky během bitvy na Nilu, a to mi stačilo. Kdejaký obyčejný vesničan mluví daleko rozumněji.“

Fitzwilliam a Elizabeth se zasmáli a Robert řekl: „Jeho názory byly poněkud zvláštní a jako společník musí být velmi nudný. Pokud jde o dámy z jeho společnosti, hovořil jsem s nimi pouze velmi krátce.“

„Už od pohledu mě děsily, Roberte,“ řekla Elizabeth, „ale celkově jsem jim téměř neměla co vytknout. Koneckonců v místě jako Bath si člověk nemůže příliš vybírat. A k přátelům lady Catherine se musíme chovat slušně. Naštěstí s nimi nemusíme trávit mnoho času. Hodlám dostát tomu, co zde říkám, takže na mě nemusíte tak hledět, pane Darcy.“

Následujícího večera se všichni opět sešli na koncertě na podporu chudých, jehož patronkou byla lady Catherine, což znamenalo, že každý z hostů měl za lístek zaplatit několik liber. Dopoledne strávili Darcyovi společně s Fitzwilliamem, ale museli povečeřet u lady Catherine, což znamenalo setkat se u ní opět s Robertem Ferrarsem a slečnou Anne Steeleovou. Potřebný počet mužů doplnili otec lady Portinscaleové, generál Tilney, se synem Frederickem, takže Elizabeth měla mnoho příležitostí všimnout si pokusů slečny Steeleové oslnit jednoho či druhého svobodného pána. Neúspěch v tomto ohledu by jistě v Elizabeth vzbudil alespoň trochu soucitu, ovšem to by nesměla být slečna Steeleová tak sebejistá.

Kapitán Tilney vedl dlouho konverzaci přesně v duchu, jaký od něj každý očekával. Poté se obrátil ke slečně de Bourghové a věnoval se jen jí. Otec jej totiž seznámil s faktem, že je dědičkou značného jmění a že by jí tedy měl projevit náležitou náklonnost. Plukovník Fitzwilliam zatím společně s tetou a generálem zabředl do velmi živé debaty na téma geniality francouzských generálů, kterou považoval za výrazně zajímavější než poznámky slečny Steeleové ohledně společenského života v Bathu a její otevřené narážky na to, že důstojníky považuje za nejlepší partnery. Elizabeth s manželem na tom z hlediska společníků nebyli o mnoho lépe. Plytká mluva Roberta Ferrarse a nesmyslné názory jeho manželky poněkud narušily jejich dobré záměry ohledně toho, jak by se měli chovat k hostům lady Catherine.

„Večeře u lady Catherine jsou vždy tak nádherné a elegantní!“ poznamenala Lucy směrem k panu Darcymu tak nahlas, aby to každý slyšel. „Zdá se, že se jí vždy podaří vše zařídit tak vkusně, aby se u ní každý cítil jako doma. Nemyslíte, pane Darcy? Snad nikdo jiný by to tady nedokázal upravit tak jako lady Catherine. Troufnu si dokonce tvrdit, že to tady s určitostí vypadá jako v jednom z menších jídelních salonů na Rosingsu.“

Pana Darcyho její promluva poněkud zarazila. V duchu si vůbec nedokázal představit paní Ferrarsovou v jídelním salonu ani jiné místnosti na Rosingsu, takže s jeho odpovědí nemohla být příliš spokojena. „Jistě, místnost je to pěkná a útulná. Věřím, že si teta toto místo vybrala po zralé úvaze již po několikáté. V každém případě se snaží prostředí, v němž stráví několik týdnů, přetvořit k obrazu svému.“

„Ano, ale myslím, že má pro to zvláštní dar,“ zvolala Lucy, „to nemůžete popřít, pane Darcy. Vždyť znáte Rosings jako nikdo jiný. Když si představím naše pokoje, které jsou jen o málo menší než tyto, nikdy se mi je nepodaří tak zútulnit, i kdybych se snažila sebevíc. A to jsem s sebou vzala dvě ohromné truhly vybraných drobností z našeho venkovského sídla.“

„Opravdu?“ řekl Darcy.

„Jistě, ale přesto na mě pokaždé hluboce zapůsobí elegance, která vyzařuje z lady Catherine a všeho okolo ní. Jsem si jista, že víte, co tím myslím, pane Darcy. Vždyť žijete v Pemberley, takže máte laťku pro hodnocení nasazenou velmi vysoko.“

„Nikdy jsem domy v Bathu takovým způsobem nehodnotil,“ řekl pan Darcy. „Mohu se zeptat, jestli se zde zdržíte dlouho?“

„Ano, chtěli bychom zde strávit několik týdnů. Ráda jsem zde v tomto ročním období a manžel také. Dávám přednost jaru před podzimem. Sjíždí se sem velmi vybraná společnost a je téměř nemožné narazit na někoho, s kým by nebylo příjemné se seznámit.“

Pan Darcy využil nastalé pauzy, kdy jeho společnice ochutnávala kousek ryby, aby si dobře rozmyslel odpověď. Než však na něj mohla paní Ferrarsová naléhat, aby s ní souhlasil, obrátila se na něj od druhého konce tabule teta, aby ji podpořil v poněkud plytkém sporu s generálem Tilneym, jenž v něm bezpochyby získával navrch.

Elizabeth měla na svého společníka podobnou smůlu. Robert Ferrars dokázal jen zdlouhavě popisovat domy, zvyky či úspěchy toho či onoho přítele a to bylo možno snášet jen s notnou dávkou trpělivosti. Ani to by však bývalo nestačilo, kdyby byla večeře jen o trochu delší. Elizabeth tak s úlevou zaznamenala tetin rázný pokyn, že si všichni mají urychleně obléci kabáty a pláště, aby nepromeškali začátek koncertu.

Dámy se rozdělily do několika kočárů, zatímco pánové šli na místo konání pěšky. Elizabeth se ocitla pohromadě se sestřenicí a slečnou Anne Steeleovou. Během jízdy jí nemohlo uniknout, že se obě mladé dámy důvěrně znají. Anne se ji snažila zapojit do konverzace, ale vzhledem k tomu, že paní Darcyová nepromluvila ani slovo, obrátila se ke slečně de Bourghové a začala chválit šaty, které měla na sobě, což průběžně doprovázela hihňáním, tajemným šepotem a skrytými narážkami na „oblíbenou barvu“ a „elegantní střih“. Elizabeth se nestačila divit, že její sestřenice dokáže takové chování byť na okamžik snášet. Na vině byla pravděpodobně neprůbojnost, za niž mohlo zčásti chatrné zdraví a zčásti vliv silné matky. Anne de Bourghová se tak snadno nechala ovlivnit někým, kdo byl téměř stejného stáří jako ona a tvářil se chápavě.

Elizabeth brzy seznala, v čem spočívá tajemství důvěrného spojenectví obou dívek — slečna Steeleová se za každou cenu snažila stát se součástí rodiny de Bourghových a zjistila, že podaří-li se jí vlichotit do přízně dcery, matka si jí začne vážit a cenit si toho, co pro ni dělá. Než kočár zastavil, Anne Steeleová pronesla poslední větu, která nebyla určena uším Elizabeth. Bohužel pro ni ji však zaslechla a jen se utvrdila, že je mladou dámou znechucena poprávu.

„Bylo by nám s Lucy velmi líto, kdybyste si nás přestala všímat jen proto, že přijeli vaši příbuzní, slečno Anne!“

Slečna de Bourghová gestem projevila nebývale silný nesouhlas.

Po vstupu do sálu se Elizabeth podařilo obě mladé dámy nasměrovat po bok lady Catherine a sama si našla místo co nejdále od kohokoli, kdo měl co do činění s rodinou Steeleových. Těsně před začátkem koncertu si k ní přisedl manžel, a tak si během poslechu krásné hudby mohla užívat jeho blízkosti a zahnat z mysli veškeré chmury.

„Inu, jak se vám vedlo?“ zeptal se hlas za ní během první pauzy.

„Fitzwilliame!“ zvolal Darcy a rozhlížel se okolo. „Co děláte na tomto konci? Měl byste být po boku těch mladých dam, které sedí u tety.“

„Chudák Robert,“ řekla Elizabeth. „Má klid jen asi na půl hodiny.“

„Přesně tak,“ odpověděl plukovník Fitzwilliam. „Byl jsem vyčerpaný, a tak když jsem tady uviděl volnou židli, nemeškal jsem a obsadil ji. Kromě toho si chci poslechnout sólo na harfu v klidu a pokoji. Neslyšel jsem harfu již drahně let, přestože ji strašně rád poslouchám.“

„Harfa je na řadě jako další. Pst — ten zpěvák bude určitě zpívat falešně. Vypadá na to.“

„Měli bychom dostat odškodné, že to musíme poslouchat,“ reptal Darcy po písni. „Pan Collins by to určitě zazpíval lépe.“

„Vypadá skoro jako pan Collins,“ přemítala Elizabeth. „A už tu máme harfu. To je ale krásná dívka! Je na programu její jméno? Ano, slečna Crawfordová.“

Mary Crawfordová žila od smrti doktora Granta u své sestry, paní Grantové, v Bathu a léta jí neubrala nic z krásy a šarmu, jimiž si získala srdce Edmunda Bertrama. Čtyři roky, které od té doby uplynuly, jí naopak dodaly na jistotě a eleganci. V její tváři se zrcadlil prožitý smutek a i její povaha se změnila — byla nyní mírnější, ženštější a vnímavější k okolí. V mnohém byla zkrátka naprosto jiná než ona oslnivá slečna Crawfordová z dřívějška.

Paní Grantová ji oddaně milovala a její společnost ji těšila, nicméně se trápila tím, že se pro ni po Edmundovi Bertramovi nenašel další vhodný nápadník. Slečna Crawfordová sice nebyla zatrpklá, ale přece jen ji to výrazně změnilo. V Bathu byly ve středu dění a získaly mnoho přátel, ale Mary se neustále vysmívala plánům sestry na případné vdavky, což vždy odbývala stejnou odpovědí: „Očekávám příliš mnoho a onen vybraný nápadník bude muset naopak očekávat velmi málo, takže se pravděpodobně nikdy nikdo vhodný nenajde.“

S tím její sestra sice nesouhlasila, protože dobře věděla, co Mary skrývá za nedbalým a někdy chladným vystupováním, ale také si uvědomovala, že nebude sestru snadné v tomto směru uspokojit, protože v Mansfieldu poznala jistou úroveň, z níž nehodlala slevovat.

Toho večera souhlasila slečna Crawfordová s vystoupením pouze proto, že šlo o charitativní záležitost. Neměla však na nic náladu, neboť se její sestra necítila dobře. Na koncert ji doprovodili Sir Walter a slečna Elliotová, kteří bydleli v Bathu a s nimiž se znala již od doby, kdy se do města přistěhovala její sestra. Siru Walterovi dělalo dobře, když se mohl objevit ve společnosti jako doprovod krásné slečny Crawfordové, ovšem z její strany bylo potěšení jen velmi malé. Po šesti měsících známosti jím byla velmi unavená, a tak když se jí nepodařilo vyvarovat se setkání s ním, snažila se hovořit spíše s jeho nejstarší dcerou, již považovala za trochu méně nudnou a omezenou společnici.

Toho večera se však Siru Walterovi jednoduše nemohla vyhnout a ještě horší bylo, že musela s ním a slečnou Elliotovou strávit téměř celý večer, usazena daleko od přátel, a navíc si kvůli jejich věčnému štěbetání nemohla vychutnávat hudbu. Jedinou úlevou pro ni bylo, když na ni přišla řada a přesunula se na jeviště, aby zahrála vlastní kus. V takových případech se dokázala oprostit od apatie a ožila. Zahrála tak báječně, že se za neutuchajícího potlesku publika ještě několikrát vracela na pódium. Když potlesk utichl a mohla se vrátit na své místo, zdálo se jí, že v sále přibylo lidí a že tedy bude téměř nemožné dostat se zpět ke svému místu, a tak zasedla do první řady na jednu ze židlí určených účinkujícím a byla vděčná za alespoň chvilkovou možnost úniku. I o přestávce zůstala sedět v první řadě, a tak když se u ní objevil hlavní pořadatel koncertu, poněkud neochotně se zvedla v domnění, že jej pro ni poslal Sir Walter Elliot.

Jaké však bylo její překvapení, když místo toho vyslechla: „Lady Catherine de Bourghová by se s vámi ráda seznámila. Mohu vás k ní zavést?“

Ani se nenadála a už se ukláněla okouzlující postarší dámě oděné v šatech bohatě zdobených brokáty, která si ji prohlédla od hlavy k patě a pronesla: „Musím vám říci, slečno Crawfordová, že jsem byla unesena vaší hrou na harfu. Za čtyřicet let jsem slyšela snad všechny harfeníky a harfenice z Evropy a řekla bych, že se plně vyrovnáte těm druhořadým. Sama sice na harfu nehraji, ale znám všechna úskalí hry na tento nástroj.“

Mary nevěděla, jestli ji má ta nevšední řeč těšit či trápit a byla by se přiklonila ke druhé možnosti, kdyby se do věci nevložila paní Darcyová, jež si z dálky povšimla hrozícího faux pas a spěchala napravit, co příliš sebejistá teta mohla pokazit.

Hned po příchodu ke skupince pronesla vlídným hlasem: „Všem se vaše vystoupení líbilo. Teta je tak nadšenou milovnicí hudby, že nedokáže zcela skrýt nadšení, které v ní vaše hra vyvolala.“

„Mohu se zeptat,“ přerušila ji lady Catherine rázně, „proč bych jej měla skrývat? Mé rady pomohly mnoha mladým začínajícím hráčům, jako jste vy, slečno Crawfordová.“

„To samozřejmě vím,“ odvětila Elizabeth vesele, „ale slečnu Crawfordovou nemůžete srovnávat s lecjakým začínajícím hudebníkem. Dovolte mi, abych se představila. Jsem paní Darcyová. Viděla jsem vás sedět s Elliotovými, takže možná znáte mou dobrou přítelkyni paní Wentworthovou.“

Slečna Crawfordová chtěla zapříst hovor o paní Wentworthové, ale lady Catherine ji přerušila, a než si Mary stačila uvědomit, co se děje, ujistila lady Catherine, že paní Grantová bude potěšena, když ji společně s paní Darcyovou navštíví, a že za čtrnáct dní s radostí přijde na večírek v domě na Pulteney Street.

Ještě když se slečna Crawfordová vracela k Siru Walteru Elliotovi, netušila, jak se vše seběhlo a zda se poddala spíše neústupné lady Catherine či milé paní Darcyové. Elliotovi se jí přirozeně hned vyptávali a byli nadmíru překvapeni, že netuší, kdo je lady Catherine de Bourghová, již znal v Bathu každý — přijíždí sem každoročně, je jí nejméně šedesát, ale nevypadá na víc než na osmačtyřicet, protože se pečlivě udržuje, je bohatá a má velké statky v Kentu; jde zkrátka o ženu, jíž se vyplatí mít na své straně.

Kapitola 3

Darcyovi sice museli část každého dne, který strávili v Bathu, věnovat návštěvě lady Catherine, ale jinak se mohli věnovat vlastním záležitostem. Většinu času trávili s lordem a lady Portinscaleovými, panem Morlandem a Wentworthovými, přičemž se k nim vždy přidával plukovník Fitzwilliam.

James Morland byl nejmladší host Portinscaleových a na Darcyovy hned zapůsobil především svými názory, vzdělaností a vybraným chováním. Poněkud nešťastné přátelství s rodinou Thorpeových a poté i Tilneyových pro něj bylo neocenitelnou zkušeností. Díky tvrdé práci, odhodlání, uznání vlastních chyb, ale i díky podpoře a povzbuzení ze strany vlastních příbuzných se mu podařilo zapomenout na Isabellu Thorpeovou a vzpamatovat se, což se mu zdálo zprvu takřka nemožné. Nedávno se musel vzdát úřadu vikáře kvůli nepříznivému ovzduší v údolí, kde pobýval již od vysvěcení. Z celého srdce doufal, že se uzdraví natolik, aby mohl pokračovat v práci na jiném, příhodnějším místě, protože se rozhodl zůstat po zbytek života svobodným mládencem a kostel s farností mu měly nahradit radosti manželství. Ve společnosti mužů, obzvláště pana Darcyho a kapitána Wentwortha, již byli výrazně starší, byl poněkud nesmělý, ale to mu příliš neuškodilo a pan Darcy dokonce uvažoval o tom, že by mladému duchovnímu poskytl materiální podporu.

Elizabeth zatím nečekala na lady Catherine a sama navštívila paní Grantovou, jež jí návštěvu oplatila. Zjistila, že je až příliš upjatá, než aby mohla být přátelská, dokonce více než Mary, jež sice velmi oceňovala vlídnost a šarm paní Darcyové, avšak nepříliš dobře snášela povýšenecké chování paní z Rosingsu.

Několik dní po koncertě strávily sestry dopoledne v obývacím pokoji paní Darcyové. Elizabeth nikdy neopomněla cvičit na klavír a často se věnovala i zpěvu, takže když Mary na naléhavou žádost hostitelky přinesla harfu, bavila se společnost nejen hovorem, ale i poslechem krásné hudby.

„Plukovník Fitzwilliam hudbu miluje, že?“ otázala se paní Grantová paní Darcyové, když jej zahlédla na druhém konci místnosti, jak vášnivě debatuje se sestrou o nejnovějších kusech německých skladatelů. „Musí ji mít velice rád. Určitě by o ní tak zaníceně nehovořil z pouhé zdvořilosti.“

„Milá paní Grantová, je to snad největší hudební nadšenec ze všech lidí, co znám. Často říkám manželovi, že by se do mě nejspíš nikdy nezamiloval, kdybych se díky hudbě nespřátelila s plukovníkem Fitzwilliamem, takže si mohl myslet, že ve mně bylo něco víc, než si myslel předtím. Manžel to nedokáže tak dobře posoudit, ale plukovník Fitzwilliam byl doslova unesen, když slyšel vaši sestru hrát na koncertě. A to už něco znamená.“

„To jsem ráda. Mary se s ním jistě ráda seznámí. Promiňte, že se tak ptám, ale nepochopila jsem, jestli bydlí s vámi, nebo s vaší tetou.“

„Ani s jednou z nás — v Bathu je naším hostem a často s námi tráví čas i doma, ale bydlí v Londýně. Dokonce bych řekla, že dává přednost městu, ale velmi se spřátelil s manželem, a proto k nám jezdí.“

Následovala chvilka mlčení, po níž Elizabeth dodala, co jí náhle přišlo na mysl: „Je to skvělý muž a vážíme si ho více než kohokoli jiného. Trpí však něčím, co považuje za nepřekonatelný nedostatek — je mladším synem, takže mu není dopřáno příliš světských statků.“

Nestačila ani dokončit větu, když se otevřely dveře a vstoupily dvě dámy, v nichž poznala tetiny nejnovější chráněnkyně.

„Nevídáno!“ vykřikla Anne Steeleová hned na prahu. „Tomu tedy říkám malá hudební slavnost! Bože, jaká škoda, že jsme přerušily tak krásnou hudbu! Vyběhly jsme schody, abychom alespoň kousek zaslechly...“

Lucy se podařilo sestru umlčet a obě vyrazily pozdravit všechny známé. Nakonec se okázale zastavily před paní Grantovou s Mary, takže je Elizabeth, ač neochotně, byla nucena seznámit.

Pak již mohla Lucy rychle vyřídit, proč přišly: „Jedeme právě okolo v bryčce s lady Catherine, a tak nás poslala podívat se, zda je tady plukovník Fitzwilliam. Vzkazuje mu, jestli by se k nám nepřipojil,“ vysvětlovala a Anne horlivě přikyvovala. „Nejedeme daleko,“ dodala, aby to všichni slyšeli. „Jen do Monkton Combe a určitě se vrátíme před večeří.“

„Teta má velké štěstí, že s ní jedete, protože máme hosty a nevím, jestli bych mohla bratrance právě teď postrádat,“ řekla Elizabeth s úsměvem a jakoby mimochodem pohlédla na Fitzwilliama, jenž již netrpělivě čekal na příležitost k odpovědi:

„Určitě nikoli. Jsem vám velmi vděčný za pozvání, ale dnes se k vám bohužel nemohu přidat.“

Slečna Steeleová se snažila plukovníka přesvědčit, že by si měl s nimi rozhodně vyjet, když je tak krásné počasí, ale Darcy ji přerušil: „Čeká teta v bryčce přede dveřmi?“

Na to musela Lucy připustit, že ano.

„Pojďme tedy, Fitzwilliame. Omluvíte se jí osobně, pokud nás hosté mohou na chvilku postrádat. Nabídnete paní Ferrarsové rámě? Je mi velmi líto, že vás nemohu ani na chvilku zdržet, paní Ferrarsová, ale dobře vím, jak teta nesnáší čekání, obzvláště na ulici.“

Lucy se sestrou se najednou, aniž by věděly jak, ocitly zpátky v hale a hned poté v bryčce a už odjížděly v dál. Mezitím teta laskavě přijala omluvy obou pánů.

Během návratu nahoru řekl pan Darcy příteli: „Jediné, co na tyto lidí platí, je neústupnost. Jste až příliš milý a vlídný.“

„Po pravdě řečeno se tak po tomto vyrušení vůbec necítím,“ odvětil plukovník. „Musím ale uznat, že jste mě z té šlamastyky dostal bravurně. Myslím, že ke mně teta nyní cítí jakousi zvláštní zášť, ale nevím, proč se v tomto ohledu soustředí více na mě než na vaši sestru.“

„Ale jděte,“ odvětil Darcy. „Spíš je nástrojem v rukou nejrůznějších lichotníků a bylo tomu tak vždy. Společně s Elizabeth bychom rázně zakročili, kdyby bylo potřeba, ale myslím, že se již brzy začnou hádat a že potom teta hned přispěchá za námi s tím, jaké nevděčné zmije si hřála na prsou. A příští rok to bude opět stejné, jen s někým jiným.“

„Tady je máme!“ zvolala Elizabeth, jakmile vstoupili do dveří. „Jak se teta Catherine tvářila?“

„Ani jí to příliš nevadilo, jen plukovník musel slíbit, že si s námi se všemi zítra vyjede do Cliftonu.“

„Úplně jsem zapomněla, že se tam chystá,“ vykřikla Elizabeth vyděšeně. „Kéž by pršelo! Ale to by stejně nic neřešilo, protože bychom tam museli jet jindy. Byl jste v Cliftonu, pane Morlande? Řekněte, že ne! Nemůžete? Cožpak tu není vůbec nikdo, kdo tam ještě nebyl? Teta vyráží do Cliftonu každý rok se společností přátel a vždy musíme dělat a poslouchat to samé.“

Elizabethina předpověď společnost pobavila a slečna Crawfordová řekla: „Vše, co slyším o lady Catherine, je pro někoho, kdo ji nezná, poněkud znepokojující. Myslím, že před sešlostí, kterou naplánovala na příští týden, hrozně nastydnu, protože nebudu mít odvahu jít tam a hrát.“

„Ale ne, slečno Crawfordová! Rozhodně musíte přijít,“ řekl Darcy. „Není od nás pěkné, že si ji tak strašně dobíráme, ale za to mohou nedobré vztahy, které s ní máme od doby, kdy jsem se oženil.“

„Jste výjimečná žena, slečno Crawfordová,“ řekl plukovník Fitzwilliam. „Mohla byste nám ještě jednou zahrát? Chtěl bych si užít této krásné chvíle, vždyť ona sešlost je ještě daleko.“

Slečna Crawfordová nadšeně souhlasila. Když dohrála, přisedl si plukovník k ní a brzy s ní rozmlouval s takovou lehkostí a tak nadšeně, jako již dlouho s nikým. Hovořili o docela obyčejných věcech, ale plukovníkova srozumitelná a kultivovaná řeč zanechala v Mary hluboký dojem. Jeho názory na Londýn i na život na venkově se plně shodovaly s jejími. Dokonce nakonec tvrdila, že ve městě může člověk získat přátele, ale že venkov je to pravé místo, kde si jich může užívat.

„Jezdíte ráda na koni?“ otázal se plukovník, na což Mary horlivě přitakala, i když při vzpomínce na první okamžiky v koňském sedle musela potlačit povzdech. A jezdí i v Bathu? Plukovník jí může doporučit několik skvělých stájí.

Mezitím se ve skupině okolo Elizabeth rozhořela poměrně živá diskuse — James Morland se ptal, jestli ony dámy byly tytéž, s nimiž se generál Tilney se synem setkali na večeři v Pulteney Street.

„Ano, jsou to ony,“ odvětila Elizabeth. „Zaslechl jste snad něco o té večeři?“

„Lady Portinscaleová mi o ní povídala, jinak bych se o ní ani nedozvěděl, protože se s generálem a kapitánem Tilneyovými téměř nevídám,“ odvětil James Morland s úsměvem. „Myslím, že mi Eleanor říkala něco o tom, že mu bylo vše odpuštěno.“

„Pokud jde o Catherine, tak ano, ale její příbuzní jsou poněkud jiného názoru. Na tom ale nesejde. Hlavně že je k ní milý.“

„Předpokládám, že je u Portinscaleových často,“ poznamenala Elizabeth.

„Docela ano, ale lord Portinscale naléhá, aby nezůstával příliš dlouho, protože to Eleanor nedělá dobře.“

„Drahá Eleanor! Mám ji tak ráda.“

„Každý ji musí mít rád. Ke všem je milá a přátelská. Víte, paní Darcyová, že chtějí, abych si u nich zařídil pokoj, kde bych si mohl v klidu číst nebo i trávit čas s nimi, prostě dělat si, co bych chtěl?“

„To je hezká nabídka. A ulevilo se vám tady v Bathu?“

„Je mi o mnoho lépe. Již brzy se budu moci vrátit k práci, jen kdyby se mi naskytla nějaká příležitost,“ dodal poněkud smutně.

„Určitě se něco objeví, jen musíte být trpělivý,“ pronesla Elizabeth něžně. „To, co si člověk nejvíce přeje, přichází často neočekávaně. Už jste si vyjel po kraji? Určitě nás musíte někdy navštívit. Derbyshireský vzduch je svěží a prospěje vám.“

Morland odpověděl, jak se sluší a patří, a Elizabeth, jež se marně snažila přilákat manželovu pozornost, pokračovala: „Máme štěstí na faráře a ještě větší na jeho manželku. Nedávno se přistěhovali do Pemberley, a ač se to může zdát zvláštní, jsou příbuzní s těmi, o nichž jsme právě hovořili — ale jsou naprosto jiní.“

„Nepovídejte! S Ferrarsovými, nebo se Steeleovými? Zatím se v nich příliš nevyznám...“

„Náš farář, pan Edward Ferrars, je bratr pana Roberta Ferrarse, manžela oné dámy v modrém. Kdykoli se potkáme s paní Ferrarsovou, stále o nich mluví, i když se nikdy nenavštěvují.“

„Možná se to nyní změní,“ pronesl Morland s lehkým úsměvem ve tváři. „Předpokládám, že jste mluvila o vaší farnosti.“

„Ano, okolo domu, nebo spíše okolo domu, který kdysi stál na jeho místě, vyrostla poměrně velká vesnice. U nás je tak krásně, pane Morlande! Rozhodně musíte přijet.“

Paní Grantová přistoupila k Elizabeth, aby se rozloučila, obě dámy spolu chvíli hovořily a za chvilku se k nim přidali i plukovník Fitzwilliam se slečnou Crawfordovou.

„Vyhovuje vám tedy zítra v jedenáct?“ zeptal se plukovník a pokračoval: „Paní Grantová, vaše sestra byla tak milá, že — samozřejmě s vaším svolením — mi dovolila, abych si s ní zítra vyjel, pokud najdeme koně, s nímž bude spokojena.“

„Vyjížďka na koni? Bude nadšena,“ vyhrkla paní Grantová překvapeně. „Již dlouho na koni nejezdila a vlastně jsme se v tomto ohledu ani příliš nesnažily.“

Vypadalo to skvěle naplánované a plukovník Fitzwilliam ujišťoval paní Grantovou, že vše zařídí a že mu může sestru bez obav svěřit na hodinu či dvě. Mary také nadšeně souhlasila, takže bylo všechno zanedlouho domluveno.

„Ale co vaše vyjížďka do Cliftonu?“ vzpomněla si najednou paní Grantová uprostřed loučení.

Plukovník Fitzwilliam se tvářil, jako by to místo snad ani nebylo na mapě, a pan Darcy si začal vyčítat, že ho vůbec napadlo předložit tetě takový návrh.

Slečna Crawfordová se snažila vše vyřešit: „Kvůli mně se nemusíte té cesty do Cliftonu vzdávat. Můžeme si vyjet jindy.“

„To nepřichází v úvahu, slečno Crawfordová. Promiňte, ale našeho plánu se rozhodně nevzdám. A do Cliftonu vlastně ani jet nemusím.“

„Nebylo by slušné porušit slib, který jste dal před tím, než jsme spolu hovořili. Odložme to tedy na jindy,“ odvětila slečna Crawfordová.

Elizabeth se do věci také vložila: „Kdybyste ovšem vyjeli dříve, mohl byste být v Cliftonu ještě před obědem, což by tetě jistě stačilo.“

Její radu podpořil i manžel, a tak se plukovník se slečnou Crawfordovou domluvili, že si vyjedou již v deset hodin, načež se obě dámy rozloučily s ujišťováním, že se všichni opět brzy shledají. Krátce po nich odešel i James Morland, jehož doprovodil plukovník Fitzwilliam, který s ním šel část cesty, protože mířil do stájí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pýcha, předsudek a namlouvání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.