Obsah

Informace pro uživatele této knihy

Milí přátelé

Odkud pocházím

O mé rodině

Rodina mé maminky

Hrubčice aneb kde jsem vyrůstal

Jak jsem se vzdělával

Školní léta

Vzpomínka na třídního profesora

Jak jsme vyzráli na inženýra Kašíka

Něco o aktérech

Padesát let od maturity. To jsme už tak staří?

Pozdrav třídnímu srazu

Jak jsem se stal zvěrolékařem

Jak jsem v Brně študýroval

Zvěrolékař vojákem

Vojenská příprava budoucího zvěrolékaře

Lapiduchem u silničního vojska

Příkazy – můj nový domov a mé začátky

Jak jsem se ocitl v Příkazích a byl vtažen do místní politiky

Jak jsem sám onemocněl tuberkulózou

Zvěrolékař ve státních službách

Ženy a já

Ženy v mém životě

Psáno pro Klárku o její babičce

Trochu intimna, aneb otcova zpověď své dceři

Klárčiny patnáctiny

Eliška Kuhnová

Psáno pro Lucku o její babičce

Příběhy ze života

Noční služba začínajícího zvěrolékaře

I to se zvěrolékaři občas stává

I zvěrolékař se občas opije

Lékaři coby klienti v zvěrolékařově ordinaci

První porod na farmě v Jívové

Limousin

Červenka

Sectio caesarea – císařský řez

Můj kamarád zootechnik

Jak jsem se stal vězněm Novákovic Reka

Povídání o Skřipské – senické masti

Povídání o Skřipské – senické masti - pokračování

Ještě něco o Skřipské – senické masti

Společenský život zvěrolékaře

Zvěrolékař a Den učitelů

Jak jsem skončil s myslivostí

Tož o co ste přešle, dež ste tam nebele…

Z novinářské činnosti

Zamyšlení na prahu 3. tisíciletí

Novoroční zamyšlení 2016

Inspirace pod příkazským vánočním stromem

Větrné elektrárny v Příkazích nebudou

Křesty tří knih

Obdiv s trochou nostalgie

Islám a současná uprchlická vlna v Evropě

Různé

Jak jsem prožil konec druhé světové války

Hrubečtí sedláci

Psáno pro MVDr. Milana Šnofláka k jeho devadesátinám

Osobní vzpomínka na MVDr. Jiřího Škrabala

Něco o autorovi (ke knize Dr. Vojty Coufalíka)

Devadesátiny Boleslava Vacy

Konečně mám nástupce

Tiráž

ZPOVĚĎ ZVĚROLÉKAŘE

Stanislav Kovář

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2017

© Stanislav Kovář

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-031-8 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-032-5 (mobi verze)

Milí přátelé,

když k mým sedmdesátinám vybrala moje Renatka pro vás z toho, co jsem do té doby napsal, pár povídání a nechala je vytisknout pod názvem Plky, byl jsem rád, že nezůstanou jen v mém počítači, ale i v písemné formě a že si je tedy někdo možná i přečte. V předmluvě k této drobné brožurce jsem nedomyšleně slíbil, že na další povídání si budete muset počkat až k mým pětasedmdesátinám. Moc jsem toho nenapsal, protože jsem lenoch, který poté, co nemusí ráno chodit na kravín, vstává kolem deváté. Přitom jeden můj spolužák z gymnázia mi už před šestou ráno posílá mejly a už v sedm hodin mi na pevnou linku telefonuje další, jestli už jsem četl, co nám ten první poslal a rozčiluje se, že on má počítač na práci, že „nějaky nahy baby“ ho nezajímají. Pořád totiž ještě pracuje a říká, že nestíhá.

Že jsem něco ke svým pětasedmdesátinám slíbil, jsem si uvědomil už na podzim. No a protože sliby by se měly plnit (nejen o Vánocích), rozhodl jsem se, že pro vás něco s Renatou vybereme a nazveme to Plky 2. Ale pak, když jsem o tom přemýšlel, že aby byla dodržena jakási posloupnost mých povídání, bylo by třeba do brožury zahrnout i některá z původních Plků. A po návratu z lyžování ve Francii koncem ledna jsem začal horkou jehlou dopisovat ještě to, co by tam určitě mělo být. No a když jsme se začátkem března vrátili z další lyžovačky v italských Dolomitech, vzpomněl jsem si, že by bylo dobré, kdyby tam byly i kapitoly o mých životních partnerkách a mém působení ve státních službách. To už Renata protestovala, že se to do mého výročí nedá stihnout. Ono to totiž není jenom něco napsat, ale vše je nutno opravit, nechat zpracovat pro tisk a zadat tiskárně.

Musíte počítat s tím, že tato má povídání jsou jakýsi pel mel zvláště tam, kde odbíhám od původního vyprávění a vsouvám do něj jiný příběh, který se udál až o třicet let později. Není to z pohodlnosti, ale to bych pak musel přidávat další a další příběhy. A protože jsme k brožuře udělali i seznam, můžete jednotlivá povídání číst i na přeskáčku. Pokud se v textu zmiňuji o přílohách, najdete je v mém soukromém archivu.

Původně jsem chtěl tuto publikaci nazvat Vzpomínky příkazského zvěrolékaře, ale když jsem se nad obsahem zamyslel, je to vlastně moje zpověď, kdy jsem se před vámi vysvlékl do naha. Dobrovolně a nic jsem nezatajil. Dokonce ani mé životní křesťanské krédo o sociálním cítění a spravedlnosti.

Byl bych rád, kdyby ti, kteří si tuto moji zpověď přečtou, věděli, že já sám bych bez pomoci nejbližších nikdy nebyl schopen tuto publikaci připravit. Proto těm, kteří se na zpracování podíleli, moc děkuji.

Váš Standa Kovář

Odkud pocházím

O mé rodině

Moji příbuzní tímto dostávají do rukou kompilát, který jsem sepsal poté, co jsem narazil na písemnosti, které se staly jeho podkladem. Když jsem se loni na jaře připravoval na sběr nebezpečného odpadu, který se u nás organizuje dvakrát do roka, upozornil mne někdo, že tentokrát je to naposled v obci, dál budeme muset sami tento odpad odvážet do sběrného dvora v sousední vesnici. Rozhodl jsem se, že nemilosrdně vyházím všechno, co už nepotřebuji. Ve skladu léčiv jsem našel několik kufrů. Mezi nimi byl i kufřík, který jsem používal, když jsem studoval v Brně. Byl nějak těžký. Po jeho otevření jsem našel spoustu starých listin a dokumentů, otcovy zápisky z vojny, různá rozhodnutí soudu ale hlavně rozsáhlou otcovu korespondenci, jeho knihu zakázek soukromého kováře a jiné. Možná jsme je já nebo někdo jiný do kufru naházel, když se prodával dům v Hrubčicích. Nevím, jestli jsou ty materiály všechny. Matně si vzpomínám, že něco si brala i sestra Jana. Tu ale tehdy víc zajímaly fotografie, ale určitě mezi tím, co vzala, byl rodný list mé maminky a otcovo vysvědčení z reálného gymnázia. Nevěděl jsem, co s tím, věděl jsem však, že to nemohu vyhodit. A tak jsem to půl roku třídil a pozorně pročítal. Pomalu se mi začal vynořovat příběh naší rodiny jak Kovářové, tak Novákové. Znova a znova jsem se k materiálům vracel, než jsem se rozhodl posadit k počítači a předložit vám, co jsem zjistil. Využil jsem i vlastních vzpomínek a toho, co jsem v naší rodině a o ní zaslechl. K některým poznatkům, o kterých píšu, jsem dospěl dedukcí po pročtení nalezených materiálů. Vybral jsem některé, které jsem považoval za zvlášť významné, ty jsem okopíroval a těm, kterým jsem toto povídání věnoval samostatně, jsem je přiložil k textu. Jsou tam i zajímavé věci, o kterých jsem nic nevěděl, například zamítavé stanovisko okresního hejtmana z roku 1920 k žádosti stařečka Nováka k přidělení nějakého pozemku při parcelaci tovačovského dvora. Zamítavé stanovisko bylo zdůvodněno takto: „Jste vdovec 62 let starý a máte sám dva hektary, je toho na rozdělování málo“. Vůbec jsem nestačil pročíst otcovy materiály k jeho zlepšovacím návrhům i jeho pokusy o vlastní poezii. Je tam i jeho reportáž z oslav 10. výročí samostatnosti v Praze, jak šli v průvodu zástupci tehdejších politických stran – národní socialisti, sociální demokrati, lidovci, agrárníci, komunisti, ale i Němci, Židé, příznivci Sokola a hasiči. Nejstarší dokument je z roku 1903, kdy soud ukládá stařečkovi vyrovnat se s vlastní sestrou Ludmilou, provdanou za rolníka Přecechtěla z Hablova. Musel si na to půjčit v záložně. Ono to malé hospodářství stačilo jen na skromné živobytí. Ale k tomu určitě dospějete sami, když si toto povídání přečtete.

Moje rodina, která nese příjmení Kovář, patří k obyčejným lidem, řekl bych kmánům, tedy lidem bez vlivu na cokoli. Ale jsem na ně pyšný, protože si myslím, že se nikdy před nikým nemuseli hrbit, protože se uživili jako řemeslníci nebo drobní zemědělci. Můj otec Alois Kovář se narodil jako druhé dítě 12.7.1906 manželům Františkovi a Anastázii, rozené Slezákové, ve Štětovicích, malé dědince, patřící dlouho olomoucké kapituli. František byl vyučeným kovářem a pocházel z Topolan, z rodiny podruha a dcery domkaře. Anastázie byla dcera domkaře Slezáka z Biskupic. Jak se tito lidé seznámili, nevím. Vím jen, že ve Štětovicích byl kupec Slezák, pravděpodobně bratr babičky a ten zřejmě mladým pomohl, aby si postavili domek s kovárnou na dolním konci vesnice u potoka. Slezákovi měli syna Bohuslava, který studoval hru na housle na arcibiskupské konzervatoři. Ten s mým otcem kamarádil. Otce dali rodiče studovat na prostějovské reálné gymnázium s tím, že bude knězem. Ale otec v kvartě propadl z němčiny. Nechápu to. Vždyť otec mluvil plynule německy, dokonce si myslím, že měl pro jazyky nadání. Když byl později v podkovářské škole se samými Maďary, naučil se docela dobře maďarsky. Z jiných předmětů měl otec na vysvědčení jen dvojky a trojky. Asi si na něho ten profesor němčiny zasedl. Vzpomínám, jak otec o něm vyprávěl, jak pan profesor nechával uctivě pozdravovat rodiče svých spolužáků, vesnický kovář mu zřejmě nestál za to. Anebo ostatní jeho spolužáci znali němčinu opravdu líp, protože ve většině prostějovských středostavovských rodin se mluvilo za Rakouska - Uherska doma německy. Otec mohl sice opakovat ročník, ale dědeček rozhodl, že převezme živnost a bude kovářem, když se nechce učit. Nedovedu si otce jako faráře představit. Sice byl výborný rétor, ale měl rád děvčata. Spolu s bratrancem Bohušem Slezákem čundrovali o prázdninách na kolách po Moravě nebo i po Slovensku a jak mi sám vyprávěl, přitom „balili i kočky“. Bohuše jsem viděl jen jednou, když nad otcovým hrobem hrál na housle Fibichův Poem a z Dvořákovy Novosvětské.

A tak se otec vyučil doma kovářem. Byl na vexlu v rodině německého kováře z Německé Húzové u Šternberka a jejich syn byl na oplátku ve Štětovicích. Pak jako tovaryš pracoval u svého otce, ale byl na zkušené i u několika kovářů, např. v Citově, Přerově a Bystročicích. A z Bystročic odchází 30.9.1928 podle sdělení mistra Beneše k povinnosti vojenské. Nastupuje k 107. dělostřeleckému pluku v Olomouci. Odtud je vyslán do Brna na Vojenskou podkovářskou školu, kde 20. prosince 1929 skládá zkoušku z podkování koní a skotu a je uznán způsobilým provozovat živnost podkovářskou. Členem komise byl i profesor z Vysoké školy zvěrolékařské Hanslián, z jehož učebnice se otec připravoval a která zůstává v jeho pozůstalosti. V ní jsou i dvě učebnice z gymnázia Historicko-zeměpisný atlas starého, středního a nového věku (z něho jsem čerpal ve své maturitní písemné práci z češtiny nazvané „Jak se měnil atlas světa v průběhu staletí“), Kozemmův atlas školní, vysvědčení z tovaryšské práce u zmíněných kovářů, vysvědčení z vojenské podkovářské školy, doklady o jeho patentovaných zlepšovacích návrzích - transportérovém stírači řízků v akciovém cukrovaru ve Vrbátkách, ohýbačce železa různých profilů, deník - kniha zakázek z roku 1937 a 1938, podání mnoha zlepšovacích návrhů v prostějovské Wikovce a různá korespondence. Zajímavé jsou zvláště pro mne jeho pokusy o vlastní poezii, napsané zejména během strážních služeb v průběhu vojenské základní služby u 107. dělostřeleckého pluku v Olomouci (od 1.10.1928 do 1.7.1930). Když je srovnám se svými básnickými prvotinami (na které nejsem nijak pyšný), musím uznat, že otcovy jsou lepší. V jeho pozůstalosti jsou i různé zápisky, o kterých nevím, jestli je autorem on, nebo je někde opsal. Zajímavé počtení je v jeho knize zakázek, kdy vystavoval účet až na konci roku. Zápisy jsou vedeny zpravidla tužkou, často použil i datumovku, měl vlastní razítko s jmenovkou, adresou a označením profese jako zkoušený kovář a podkovář. Za okutí koně s novou podkovou účtoval 10 Kč, za překutí 5 Kč, za strouhání paznehtů u krav, volů a obecních býků pak 8-10 Kč, zřejmě podle složitosti při fixaci zvířete. Za ostření radlice pluhu účtoval 3 Kč, za kutí kosy 1 Kč. Mezi jeho klienty byli nejen zemědělci ze Štětovic ale i cukrovar Vrbátky, školní rada a obec Štětovice. Nejasné je pro mne význam jeho razítka, kde je uvedeno: „Dnes zaplacených mě Kč … bylo připsáno Vašemu ct. účtu k dobru“. Po návratu z vojny pracoval půl roku v Přerově u mistra Jana Lesáka a pak už u svého otce. Samostatně pak živnost provozoval od 6.3.1934 do 6.3.1939, kdy se po sedmi letech známosti s mojí matkou oženil a přestěhoval do Hrubčic. Tam si také převezl zařízení kovárny ale vlastní živnost neotevřel, protože v Hrubčicích byli už dva kováři - starý pan Šnajdr a otcův vrstevník Janda. U obou otec občas vypomáhal hlavně s podkováním koní. Jinak otec v průběhu války pracoval na letišti v Prostějově, po válce pak krátce u firmy Doležel a Těhnik a téměř rok v dolech v Ostravě, údajně kvůli deputátnímu uhlí a dřevu. Pamatuji se na to velice dobře. Velké kusy černého antracitu, které se musely rozbít na menší kusy, aby se vešly do kamen a halda černých, mastných trámů z důlních podpěr. Dne 22.5.1946 nastupuje otec do závodu Agrostroj - závod Wikov v Prostějově, kde pracuje až do své předčasné smrti (rozsáhlý akutní infarkt myokardu) v r. 1964. Ukončení otcovy živnosti ve Štětovicích bylo zřejmě i dílem dohody. Jednak jeho nevěsta, moje matka, měla jako nejmladší z rodiny povinnost starat se o svého otce, který na ni připsal polovinu domu č.p.108 a nemohla se odstěhovat. Ale i otcova rodina jeho sňatek a odejití z domu přivítala. Ani si nedovedu představit, jak se tam všichni stěsnali. Stařeček se stařenkou, starší svobodná otcova sestra Josefa, mladší sestra Marie, která si vzala sociálně demokratického funkcionáře Pospíšila a měla s ním čtyři děti. Otec platil svým spolubydlícím za stravu. Vesměs to nebyly přímo peníze, ale zaplatil např. účet u místního obchodníka Slezáka nebo koupil třeba nový sporák, nebo selata na dokrmení, jak je vidět z jeho výkazu za rok 1937. Po otcově odchodu na místě kovárny postavili Pospíšilovi nový obytný dům. Bylo to potřeba, protože sestra Josefa provozovala krejčovství a potřebovala vlastní dílnu. Ona se starala o stařečky. A když zemřeli (stařenka v r. 1940, stařeček o mnoho let později, až po válce), provdala se za vdovce Popelku z Duban a pomohla mu vychovat jeho jedinou dceru, moji vrstevnici, která vystudovala zdravotní školu. Teta byla vyhlášená švadlena, s rozsáhlou klientelou. Bohužel zemřela asi rok před mým otcem rovněž na infarkt. Otcova mladší sestra Mařka (měla na ženu zajímavý hluboký, jakoby chraplavý hlas), měla se svým manželem Vojtěchem Pospíšilem - funkcionářem sociální demokracie, která se po roce 1948 sloučila s komunisty a který po válce vykonával funkci tajemníka obecního úřadu ve Štětovicích, 4 děti. Tři kluci – všichni jezdili závodně na kolech, jejich kola s galuskami jsem obdivoval, když jsem tam býval někdy na prázdninách. Byli však ode mne starší, a tak jsem nebyl pro ně partner. Na starost mě vždy dostal nejmladší Jarda, o šest let starší, pro kterého to byl skoro trest. Ale i tak si vzpomínám, jak se mnou chodil na ryby a vozil mne v loďce na jezeře za vesnicí, které tam zůstalo po vytěžení rašeliny. Ve šlépějích svého otce šel jen nejstarší syn Vojta, který se vyučil v Gale Krasicích, továrně na výrobu sportovních míčů. Později tam vykonával funkci odboráře a nakonec i kádrováka. Dlouho byl členem okresního výboru KSČ. Žije v Nezamyslicích. Nikdy jsem se s ním ani jeho sourozenci nesetkal. Nevzpomínám si, že by byli na otcově pohřbu. Druhorozený Zdenek se vyučil soustružníkem, pracoval jako policista a nakonec jako traktorista v Klenovicích, kam se přiženil. Sestřenice Maja si vzala nějakého vojáka z Čech, někde od Karlových Varů. Přinutila matku, aby prodala dům ve Štětovicích a odstěhovala se k ní. S ní tam údajně odešel i nejmladší Jarda, který se tam oženil. Přitom s domem zrušili i rodinnou hrobku na hřbitově v Dubanech. To mne dlouho mrzelo, když jsem o Dušičkách jezdíval přes Dubany a nemohl stařečkům zapálit na hrobě svíčku. Nakonec se však Maja i s tetou vrátily na Moravu do Rataj u Kroměříže, kde Maja se svým manželem pracovali v místním zemědělském družstvu.

S otcovou rodinou jsme se moc nestýkali. Byl jsem tam párkrát s otcem na Dušičky, dokud žil stařeček. Jeli jsme vlakem z Bedihoště do Vrbátek a pak do Duban na hrob a k stařečkovi ve Štětovicích pěšky. Otec, ctitel Masaryka a Beneše, se vždy pohádal kvůli politice s manželem své mladší sestry, zarytým komunistou. Není se co divit, že ani já jsem neměl zvláštní důvod rodinu svého otce vyhledávat. Před pár lety mi napsal Vojta, že jsou všichni sourozenci v domově důchodců v Nezamyslicích a jaké mají zdravotní problémy, abych je tam navštívil. Já sám jsem však prodělával šok z náhlého úmrtí Elišky a neměl jsem sílu ani chuť někoho povzbuzovat. Navíc jsem sám byl po mozkové příhodě.

V otcově pozůstalosti je i kniha jeho zápisků, ve kterých jsou uvedeny např. osevní plochy plodin v jednotlivých letech, výnosy obilovin, řepy a brambor, stavy dobytka, dodávky mléka, masa, sádla a vajec, rukopisy jeho zlepšovacích návrhů i to, kolik za ně obdržel nebo třeba i měsíční výdělky v Agrostroji, jak hrubé, tak čisté. Zajímavá je zmínka, že 30.5.1953 došlo k měnové reformě a že za 9.346 starých korun dostal 466 korun nových, nějaké staré si nechal na památku, z toho 400 korun ve stříbrných mincích. Zároveň došlo k zrušení lístkového systému. Dne 18.2.1954 si poznačil, že ho nějaký Konečný z Prostějova udal, že nadával na bandy komunistické a k…y komunistické. V knize jsou na samostatných listech nalepeny fotografie Beneše, Jana Masaryka, Štefánika ale i mně neznámých spisovatelů, např. Františka Faustina Procházky, ale i známých, např. Františka Ladislava Čelakovského, Josefa Holečka a Václava Třebízského. Je tam i kandidátní listina pro volby do parlamentu z roku 1948. Z fotografií si pamatuji otcovu s jeho sestrami, jeho foto drába z nějakého ochotnického představení, fotografie ve vojenském stejnokroji a pak svatební fotografie.

Můj otec byl snílek a zároveň bouřlivák, rád si do někoho rýpnul. Myslím, že jsem to zdědil po něm i já. Vzpomínám, jak nám ve světnici potmě vyprávěl pohádky, my jsme seděli na zemi a koukali do ohně v kamínkách nebo piliňáku. Nebo jak jsem koncem války s ním z krytu u Zapletalů chodil poklízet dobytek domů, který jsme museli před postupující frontou opustit. Popsal jsem to ve své vzpomínce na konec druhé světové války. Ale také jak mne na kole vezl na obhlídku úrody na poli u Vrbátek. Byla tam ryž (žito) vysoká tak, že nás v něm ani nebylo vidět. Dnes se už žito, potřebné pro výrobu žitného chleba, na Hané prakticky nepěstuje. Pamatuji si, jak bylo mojí povinností otci, když přišel z práce, přinést pantofle. Vždy jsem dostal nějaký pamlsek. Vzpomínám ale také, jak mne jednou seřezal bičem, když jsem podle něho špatně vodil za uzdu koně při plečkování řepy a kůň několik rostlin ušlapal. Vzpomínám také, jak jsem s ním byl v Prostějově, my jsme šli přes náměstí kolem naproti radnice stojící sochy Masaryka, otec smekl klobouk a tajný policista na něho cosi hanlivého křičel. Otec ho „poslal někam“. Hned na to jsme pak potkali našeho pana faráře Tomise. Otec se s ním dal do řeči a nakonec se zeptal, jestli si pan farář myslí, že by ze mne něco kloudného mohlo být. Bylo mi to velice nepříjemné. Pan farář odpověděl, že jestli mne nezkazí svět, mohl by být ze mne dobrý člověk. Když už jsem se zmínil o Masarykově soše v nadživotní velikosti stojící před prostějovskou radnicí, právě tu se pokusili prostějovští komunisté někdy v roce 1954 tajně v noci odstranit. Někdo to však prozradil a na radnici zaútočili proti odstranění sochy protestující lidé. Beranidlem vyrazili dveře radnice a radnici obsadili. Do historie to vešlo jako prostějovská defenestrace. Otec se toho také účastnil a líčil, jak jako beranidla použili přivezený kmen smrku. Defenestrace se zúčastnil i můj pozdější třídní profesor na prostějovském gymnáziu, který byl za to potrestán dočasným přeložením na měšťanku. Otec, který denně v rádiu poslouchal Svobodnou Evropu a Hlas Ameriky, které byly silně rušeny, jedna rušička byla i v prostějovském gymnáziu, na plný autobus při cestě do práce vykládal, co uvedené stanice hlásily. Musel mít vlivného ochránce, když ho za to nezavřeli. Tuším, že jím byl tehdejší vedoucí tajemník OV KSČ Konečný, který pocházel ze Štětovic a s otcem vyrůstal. Nemyslím, že to byl manžel jeho sestry, se kterým se nesnášel. A pak jak by to také vypadalo, kdyby zavřeli nejlepšího zlepšovatele z Wikovky. Muselo to hrubecké komunisty, pověstné nebývalou krutostí při likvidaci tzv. kulaků pěkně žrát, když na něho nemohli. Vrátili mu to ale tím, že mi nedali doporučení ke studiu na vysoké škole, údajně, že jsme klerikální, proti režimu se vymezující rodina, u nás všichni byli lidovci, navíc jsme měli v rodině k doživotí odsouzeného kněze pátera Tomigu. Když tento negativní posudek obdržel můj třídní profesor, poradil otci, aby zašel za předsedou lidovců Ployharem, tehdejším ministrem zdravotnictví. A ten se za mne opravdu přimluvil a na veterinu mne přes zamítavé stanovisko obce přijali. O otcově buřičské povaze svědčí i to, jak se zachoval, když v tehdejším Sovětském svazu už dávno odhalili Stalinův kult osobnosti a byl dočasně jakoby zavržen, u nás ho však pořád na různých akcích vystavovali a uctívali, protože o tom naši komunisté nechtěli mluvit. Otec vzal tehdy spravedlnost do svých rukou a dlouhou tyčí poshazoval v Agrostroji všechny portréty Stalina. Agrostrojáčtí komunisté poslali tehdy za mnou tamního předsedu agrostrojáckých svazáků Jarka Zápecu (jeho otec byl legionář s amputovanou nohou a měl v dědině trafiku), s kterým jsem svého času ministroval s tím, ať otci domluvím. Ani jsem se o to nepokusil. Otec byl zbožný člověk, každou neděli v kostele, jako dnes vidím, jak s hlavou na lavici mimo obřad meditoval nebo se modlil, jistě měl dost hříchů. Měl totiž rád děvčata. Matka mu tolerovala jen jednu milenku, na můj vkus tlustou závodní lékařku (maminka byla drobná a štíhlá), otec s ní jezdil pravidelně do lázní, nosila se jí i zabíjačka. Když mu to maminka někdy vyčítala, otec vylezl na půdu a vytáhl za sebou žebřík. Teprve když maminka opakovaně slíbila, že to tak nemyslela, otec na její prosbu: „Lojzku, prosím tě, pojď dolů“, spustil žebřík a pak se zamkli v ložnici. Z otcových vyprávění mi utkvělo v paměti, že jezdil na prázdniny do Slatinek. Nevím, ke komu, už se to, bohužel, nedozvím.

Rodina mé maminky

Moje maminka, Rudolfka Kovářová, se narodila 22. dubna 1907 v Hrubčicích jako poslední ze sedmi dětí (přeživších, narozených bylo údajně čtrnáct, tehdy byla vysoká kojenecká úmrtnost, porody probíhaly doma), Františka (1864-1944) a Antonie (1862–1920) Novákových. Stařeček byl synem hospodského, údajně v domě čp. 108 byla původně hospoda a prý se vyučil stolařem, živnost však neměl a namísto toho hospodařil na malém hospodářství o výměře dvou hektarů, s dvěma kravkami - tahounkami. Měl jedinou sestru Ludmilu, která se vdala za rolníka Přecechtěla z Hablova (osada u Olšan). S ní se, bohužel, vyrovnal až v roce 1903, i když se měl vyrovnat už v roce 1874 částkou 1.377 korun a v roce 1895 částkou 622 korun. Na to si musel vypůjčit z rolnické záložny v Kralicích 2.290 korun na šesti procentní úrok. Neměl to vůbec lehké. V roce 1914 asi dům zčásti vyhořel a potřeboval novou střechu, včetně krovů. Na půdě bylo vidět, že některé trochu ohořelé trámy, byly opětovně použity. Nedovedu si představit částku, která to spravila (dům měl půdorys 25 x 8 m). Krytina - betonové tašky musela být kvalitní, protože i dnes, po sto letech, část původní krytiny dosud slouží. V roce 1921 musel nechat vykopat novou studnu, když v původní se udusil plynem 21letý studnař z Mostkovic. Nová studna je 21 m hluboká a lezl jsem do ní při otvírání klapky před zimou vždy s respektem. Dluhy v záložně rostly a nebýt tety Hudecové a jejího manžela, by je nikdy nebyl schopen splatit. Ti mu pomohli zaplatit i směnky od syna Jindřicha a jeho ženy Justiny, kteří je na něm vymáhali soudně. A smírčí dohodu u notáře bych doporučil pozorně přečíst. Nakonec se to vyřešilo tím, že Hudecovi polovinu domu zaplacením dluhů odkoupili. Protože si teta otevřela v Hrubčicích obchod se smíšeným zbožím a jako sklad používala původní chlévy, bylo potřeba na druhé straně dvora postavit nové chlévy s novým hnojištěm. Moderní řízkový důl s jímkou na silážní šťávy nechal postavit až můj otec v roce 1939. Stařenka, rozená Procházková, zemřela už v roce 1920, kdy bylo mamince 13 let. Její sen, stát se učitelkou, se rozplynul. Musela pomáhat v hospodářství. Vyprávěla, jak dvakrát týdně chodila s máslem do trhu v Prostějově a jak místní paničky nožíkem škrabaly a ochutnávaly z ozdobné formičky vyklopené vystavované máslo. Přitom vždy navštívila svoje sestry, v Prostějově vdané. A právě v roce 1920 se připletla ke střelbě do odbojných dělníků, z nichž bylo několik zastřeleno. Na tom místě stojí dnes Pomník padlých. Její nejstarší, o 21 let starší sestra Františka Hudecová byla na ni přísná a rozhodovala i o tom, s kým se moje maminka může kamarádit. Na zábavách, byla-li tetou puštěna, tancovávala s kluky Baďurovými, jejichž otec měl zednickou firmu. Ale opravdu chodila vážně až s Františkem Braunerem, majitelem malého hospodářství na konci vesnice, směrem k Bedihošti. Ten však požadoval, aby se přistěhovala k němu na hospodářství. To však teta Hudecová kategoricky odmítla s tím, že se někdo musí starat o hospodářství a dědečka. Při návštěvě příbuzných, asi z rodiny její matky, na hodech v Troubkách, se setkala s mladým kovářem, Aloisem Kovářem ze Štětovic. Údajně spolu chodili 7 let a můj otec se do sňatku nehnal, měl vlastní živnost. Až zřejmě neúnosné prostředí doma ho donutilo, aby ze Štětovic „vypadl“. Ale moc si nepomohl. V Hrubčicích, v polovině domu čp. 108 byla jen kuchyně, velká místnost (bývalá hospoda) a malá kuchyňka. A v tomto prostoru bydlel kromě maminky její otec a svobodný bratr Stanislav. Štětovičtí však byli rádi, že otec odejde, a tak nakonec otcovi rodiče, stařeček Novák a snoubenci 20. ledna 1939 sepsali svatební smlouvu. Má přes čtrnáct stran a v ní se otcovi rodiče zavázali, že darují mladým 4.000 Kč, od svého pozemku na kralickém katastru nechají mladým oddělit jednu měřici v tehdejších cenách za 2.100 Kč a otec, že zaplatí dluh na hrubeckém hospodářství u kralické záložny ve výši 4.500 Kč. Nevěsta dostala pozemky v ceně 11.250 Kč a živý a mrtvý inventář v ceně 5.500 Kč. Ve smlouvě se mladí zavázali, že zajistí výměnu pro stařečka a vystrojí mu pohřeb ve výši minimálně 500 Kč (podle faktury z 12.2.1944 je však stařečkův pohřeb stál 2.995 Kč). Svatba byla 7.2.1939. Účastnily se ho obě moje sestřenky Máňa a Ema a také bratr strýce Tomigy páter Fr.Tomiga, se kterým maminka údajně tančila a tvrdila, jak dobrý to byl tanečník. Zároveň bylo provedeno rozdělení domu na čp. 108a a čp. 108b a také rozdělení pole u silnice k Tovačovu na tři díly - pro strýce Stanislava, tetu Tomigovou a pro moje rodiče. Ostatní pozemky připadly mým rodičům, kteří obdělávali i pozemek tety Anny. Na pozemku strýce Stanislava hospodařili Hudecovi. S rozdělením domu vznikaly občas problémy. Společná byla studna a věcné břemeno bylo i na průjezdu, kdy rodiče museli dovolit průjezd na dvůr k Hudecům. Když nechali udělat nová vrata, opilý vozka, který vezl Hudecům dřevo, vrata škaredě poškodil. Byla z toho tehdy mela. Navíc otec těžce nesl, jak teta Fánka Hudecová jednala s mojí matkou, ne jako s vdanou sestrou, ale sobě podřízenou osobou.

Na stařečka Nováka si nepamatuji. Zemřel v roce 1944. Máme ale fotografii, jak s Jiříčkem Přecechtělem, o dva měsíce starším synem mého bratrance Jaroslava, stojíme vedle sedícího stařečka - Jiříček s kůzletem, já s bičem a mezi námi stařeček s fajfkou. Ta zůstala v maminčině pozůstalosti.

A nyní se vám pokusím představit maminčiny sourozence. Nejstarší z nich je Františka Hudecová (1886 – 1963), které se v rodině říkalo tetička Fánka. Tu poslali rodiče do služby v Prostějově. Fánka měla štěstí, sloužila v rodině nějakého továrníka, který měl dvě dcery, tetčiny vrstevnice a syna. S oběma dcerami - Mici a Málči - se teta kamarádila dokonce i potom, co službu ukončila. Role továrníkova syna je nejasná, ale něco nasvědčuje, že teta nemohla mít děti. Obě dcery dokonce i za starého režimu navštívila v Rakousku, když byli jako Němci po druhé světové válce odsunuti do Rakouska. Málči se provdala za nějakého ředitele velkého podniku a žila v Grázu. Mladší Mici žila ve Vídni, měla jediného syna, lékaře, který však emigroval do USA. Velice dobře si vybavuji tetin obchod. Dlouhý prodejní pult a za ním prosklené vitríny s vzácným zbožím. Na samém konci pultu u dveří do kuchyně bylo droždí. Já tam postával a droždí uždiboval. Když se některý ze zákazníků zeptal: „Chlapečku, čí jsi?“, odpověděla teta za mne: „Staryho uřvanyho Kováře syn“. Jinak mne měla ráda, občas mi dala nějaký pamlsek, zvláště když jsem pomáhal odnášet chléb, který přivezla pekařka Strouhalová z Kralic v bryčce taženém hnědákem Frickem. Chléb se ukládal do šteláře na chodbě. Pro odvoz zboží z velkoobchodu v Prostějově si najímala povoz z arcibiskupského statku. Jednou to byl i povoz tažený volským spřežením. Posadili mne na vůz zřejmě proto, aby kočího nenapadlo zboží krást. Cesta mi připadala nekonečná. To když se jelo koňským povozem, to mne nevzali. Teta ale jezdila vždy na kole. V Prostějově se už počátkem století seznámila s obuvnickým mistrem Františkem Hudecem a když se vzali, žili v Prostějově, Přemyslovka 20. Do Hrubčic se přestěhovali až po roce 1920. Strýc vykonával v Hrubčicích náčelníka místních hasičů. Pamatuji se na jeho slavný pohřeb, při kterém jsem ministroval. Vzpomínám, jak v roce 1948 přijel do Hrubčic strýcův bratr, důstojník Čs. armády v uniformě. Bavil se s otcem o vzniklé politické situaci a prohlásil, že v uniformě ho vidíme naposled. Neviděli jsme ho už nikdy. Tetička byla ráda, že ministruji a její přání bylo, abych se stal knězem. Dokonce mi z jedné návštěvy v Rakousku, z pouti do Mariazell, dovezla zlaté hodinky. Neviděla ráda, že nebudu farářem, ale zvěrolékařem a zlobila se na mne, když jsem si do ložnice, kde všichni umírali, vodil svoji budoucí ženu Alenu.

Strýc Jindřich Novák (1988 –1971) byl v rodině něco, čemu se říká veselá kopa. Malého vzrůstu, s hustými černými vlasy a knírkem bavil každou rodinnou sešlost. Stařeček ho poslal do Vídně, aby se tam vyučil ševcem (obuvníkem). Vyprávěl, jak chodil z Hrubčic do Vídně za 5 dní. Jen občas se svezl nějakým povozem. Aby si neponičil boty, šel větší část cesty bosky. Ve Vídni pobyl tři roky a za tu dobu ji dobře poznal, díky roznáškám opravených nebo na míru ušitých bot. Domů jezdil (nebo spíš chodil) jen na prázdniny. V první světové válce sloužil jako pucflek (sluha) u jednoho vysokého c.k. důstojníka. A jím vyprávěné zážitky z tohoto období jsou blízké tomu, co známe z Haškova Dobrého vojáka Švejka. Na rozdíl od něho zažil strýc podle mne víc erotiky. Jak sám vyprávěl, musel občas za oficíra zaskočit i v posteli. Zřejmě i zásluhou těchto světáckých zkušeností se mu podařilo získat za manželku o pět let starší, zato poměrně bohatou Justinu, schovanku správce arcibiskupského statku. Do 1. března 1922 měli smlouvu na bydlení v polovině domu v Hrubčicích. Mezitím půjčili Jindřichovu otci, mému stařečkovi, 11.200 korun. Ten se však k splácení neměl, a tak to mladí dali k soudu v Olomouci. Ten nařídil smírčí řešení. Zápis z něho z 21. února 1920 je uložen v mém archívu. Na splacení dluhu si musel stařeček vypůjčit 8.200 Kč v záložně a zbytek uhradil strýc Hudec. Mladí si nakonec koupili novou usedlost v Otonovicích přímo u kapličky. Měla stodolu, pěkné chlévy a velikou zahradu. Bylo u ní 5 hektarů pozemků. Měli tři děti. Nejstarší Marie, provdaná Fanturová, byla vyhlášená švadlena, šila i pro moji ženu Alenu, měla dvě děti Zdenka a Marušku. Prostřední Josef se vyučil v Gale Krasice, měl dva syny - fotbalisty. Nejmladší Jiřka zůstala na chalupě a žije tam s rodinou svého syna, který je zedníkem. Její dcera bydlí někde v Prostějově.

V pořadí třetím mezi sourozenci byla teta Pavla (1890 –1965). I ona byla poslána do služby v Prostějově. Ale nakonec se dobře provdala za krejčího Petrželu. Bydleli v Tovačovského ulici a tam měli i krejčovskou dílnu, kde strýc měl i pár zaměstnanců. Neměli děti. Strýce jsem poznal, až když byl po mozkové mrtvici ochrnutý na půl těla. Vozil jsem k nim každý rok výslužku ze zabíjačky.

Čtvrtým maminčiným sourozencem byla teta Marie, doma jí říkávali Mařka (1893–1984). Byla zřejmě stařečkovým oblíbencem. Soudím podle toho, že když se provdala, koupil jí v Otonovicích dům se zahradou k říčce Valová. Navíc jako svatební dar pro ni údajně udělal ozdobný kredenc s výsuvnou pracovní deskou. Teta si vzala krejčího Přecechtěla, asi se s ním seznámila u své sestry Pavly, kde pracoval. Měli s Marií 4 děti. Marie však po porodu čtvrtého dítěte onemocněla tuberkulózou. Onemocnění mělo těžký průběh s nejistou prognózou, ležela v plicním sanatóriu v Jevíčku. Maminka vyprávěla, jak se každý večer celá rodina modlila za její uzdravení. Když se po roce vrátila ze sanatória, byl už manžel nastěhovaný u jiné ženy v Kostelci n.H. Teta mu však žádost o rozvod nikdy nepodepsala. Toho člověka mi jednou představil bratranec Oldřich. Byl vyšší, s vysokou čelní pleší, nejvíc se mu podobá Vraťa. Po dobu tetiny nemoci byly všechny její děti u Hudeců. Tam také zůstala teta Mařka. Do Otonovic se už nevrátila a dům pronajímala, až ho nakonec někdy kolem roku 1970 prodala a peníze rozdělila mezi děti. Ukazovala mi, jak je spravedlivá, že nikoho neošidila. Moc toho však nebylo. Teta spávala v posteli v kuchyni se svojí starší sestrou Fánkou. Na rozdíl od ní měla pochopení pro mé milování v místnosti, kde všichni umírali, a přišla mi vždy říct, že dveře na dvůr na noc nezamkne. Nevím proč, ale neměla ráda moji matku. Ta mi jednou, když onemocněla rakovinou slinivky, s pláčem vykládala, že se jí teta vyptávala, jak ji ta rakovina žere. Dožila se vysokého věku 91 let, možná zásluhou toho, že si každé ráno dávala štamprli nějakého dobrého koňaku. Ale až po smrti tety Fánky, zapřisáhlé abstinentky, kdy zůstala v polovině domu sama. Na vlastní oči jsem viděl, jak jednou vyhnala svého syna Oldřicha, který jí přišel přát k svátku a donesl jen dvouhvězdičkový Sloviniak. Možná mne měla ráda proto, že já jí nosil vždy pětihvězdičkovou Plisku. Vzpomínám, jak jednou, když jsem přijel do Hrubčic, se na mne obrátila s tím, ať jí řeknu, proč se jí veliká bradavice na kořeni nosu neztrácí, když si ji pravidelně potírá lapisem. Zavolal jsem Oldřichovi, ať s ní zajedou na krční kliniku, kde měli známého doc. Jelínka. Ten nechal bradavici vyšetřit a zjistilo se, že je to zhoubný nádor. Na ten však teta nezemřela. Zemřela, když se podchladila, na zápal plic. Odmítla odjet ke svým dětem na zimu, protože jim nechtěla být na obtíž. Nemohli se totiž dohodnout, kdo si ji tentokrát na zimu vezme. Jak už jsem řekl, měla čtyři děti.

Nejstarší Jaroslav se vyučil typografem. Se svojí budoucí ženou Marií Dočkalovou se seznámil, když ji pravidelně vídal, jak dováží na bryčce z pekařství u Strouhalů z Kralic do obchodu tety Fánky chléb. Když se vzali, bydleli v Hrubčicích na Stavělově výměně, poslední dům u silnice k Tovačovu, hned u hrubeckého lesíka. Tam se jim také narodil Jiříček. Byl o dva měsíce starší než já. Po válce přesídlili do Rýmařova do romantického domečku uprostřed velké zahrady. Naproti bydlel neodsunutý Němec - antifašista Dufke, malíř pokojů. Dnes na místě těchto domků stojí paneláková čtvrť. Rodinu postihlo neštěstí, když se Jiříček ve školce zranil při sáňkování. Zranění podlehl. Na pohřbu byli tehdy i kluci Páleníkovi – Ivoš a Laďa. Spali jsme tehdy v podkroví, dole v ložnici byl malý Jarda. Ten vystudoval Vysokou školu dopravní v Žilině a pracoval ve firmě Okál, kterou po roce 1989 spolu s několika společníky zprivatizoval. Má mimořádně nadané děti Petra a Terezku. Jardova mladší sestra Olinka se živila jako učitelka, i ona má velice schopné děti Klárku a Michala.

Druhé dítě Marie byl syn František. V rodině se mu říkalo Fanóš. Měl ekonomickou školu. Vzal si dceru správce sokolovny v Kralicích. Po válce se přestěhovali také do Rýmařova, kde František pracoval jako ředitel uhelných skladů. S manželkou Marií měli dva syny. František onemocněl tuberkulózou a jako mladý jí, bohužel, podlehl. Zůstaly po něm dvě děti – Vraťa a Fana. Vraťa pracoval jako mistr v automobilové opravně, má dvě dcery a jednoho vlastního a jednoho nevlastního syna. Fana pracoval jako profesionální řidič, má dva syny. Před několika lety zemřel.

Třetí z dětí Marie byl Oldřich. Pracoval v různých administrativních funkcích, angažoval se v lidové straně. Oženil se s Lídou Kubíčkovou z Hrubčic, žili v Olomouci, měli dvě děti. I Oldřich se léčil s tuberkulózou v Pasece. Tam se seznámil s tamní kuchařkou a měl s ní syna. Rád se stavěl do role rodinného lídra, ale on jím skutečně byl. Pamatuji se na jeho řečnická vystoupení nad hrobem, když někdo v rodině zemřel. Byl i obětavý. Vzpomínám, jak nás kluky (Vraťu, Jardu, Fanu a mne) vzal na několikadenní výlet do Prahy. Prošel s námi všechny památky, byli jsme i v ZOO. Bydleli jsme u jeho kamaráda, který pracoval v Čs. rozhlase. Jeho paní, která se o nás starala a vařila nám, neměla z naší návštěvy určitě žádnou radost, zvláště když si kamarádi odešli večer na pivo a ona s námi zůstala sama.

Nejmladší z dětí tety Mařky - dcera Máňa - se provdala za Rostislava Páleníka, syna obecního strážníka v Hrubčicích. Rosťa měl stavební průmyslovku a celý život pracoval ve zlínském Stavoprojektu, Máňa pracovala jako vedoucí jídelny v mateřské škole. Rosťa umřel před dosažením důchodového věku. Mají dvě dcery a jednoho syna. Všichni jsou inženýři - Marta a Eva stavební, Milan požární.

Druhým synem stařečka Nováka byl syn Stanislav (1897 –1976). Vyučil se také obuvníkem a pracoval v obuvnické dílně v Kralicích. Byl už starý mládenec, když po válce přesídlil do Rýmařova. Bydlel zprvu v podkroví domku Fanouše Přecechtěla. Domek byl hned u potoka a okno strýcova pokoje bylo přímo nad ním. Dodnes slyším zurčení vody po kamenech této bystřiny, když bylo okno otevřené. Dům stál někde v místech, kde nyní stojí mototechna. Později koupila teta Hudecová oběma svým synovcům patrový dům na Třídě hrdinů blízko nádraží. V přízemí bydlel Fanouš, v prvním patře Jaroslav a nahoře v podkroví strýc Stanislav, kterému se v rodině říkalo Stanin. Ten už se v Rýmařově neživil jako obuvník ale jako topič v textilní fabrice Hedva. Když se seznámil s Emílií Lidnerovou (1898–1969), přestěhovali se do domku v ulici nad restaurací Myslivna. Emílie byla Němka, vdova po truhláři Lídnerovi z Janovic. Ten zemřel v koncentračním táboře. Teta, jak jsem jí říkal, byla za Hitlera také zavřená. Byla zakládající členkou KSČ v roce 1921 ve slovenské Lubochni, kde zastupovala německou část této strany. Dozvěděl jsem se to až z dokumentů, které se našly při úklidu po strýcově smrti. Nikdy bych to do této drobné babky neřekl. U nich doma byl v kuchyni velký kříž a teta každou neděli chodila na ranní mši, kterou v němčině pro neodsunuté německé antifašisty sloužil tamní farář, pozdější olomoucký arcibiskup Vaňák. Teta měla jedinou dceru, ta si vzala Čecha a žili někde u Plzně. Bohužel dcera umřela mladá na rakovinu a zůstal po ní syn, který po smrti matky žil s otcem. S vnukem tety jsem se viděl jen jednou, když tam byl také na prázdninách. Byli jsme stejně staří. Vzpomínám, jak teta tehdy uspořádala pěší túru z Rýmařova až na Alfrédku. Je z toho fotografie před původní chatou. Tuším, že je na ní i Vraťa a Jarda. Když jsem býval v Rýmařově na prázdninách, jezdíval jsem tam vlakem, při cestě z Olomouce do Valšova jsem počítal tunely, abych snad nezapomněl ve Valšově přestoupit, nebo později na kole, které jsem dostal od strýce Stanina k biřmování, později už na kole Favorit, který jsem dostal k patnáctinám.

Rád jsem chodíval se strýcem na houby. Strýc chodil nejčastěji do lesů u Harachova, to jsme šli okolo hřbitova a vždy rozsvítili Jiříčkovi na hrobě svíčku. Strýc sbíral jen praváky a kuřátka. Po odsunutých Němcích zůstala v dosídlených domech spousta zajímavých věcí. Já tam například našel v kůži vázaný Hitlerův Mein Kamph. Někde ho doma mám. Když jsem se jím chtěl prokousat, dospěl jsem k závěru, že většinu z toho opsal Hitler od Marxe. Jen to mělo být jen pro Němce. Když teta v roce 1969 zemřela, ztratil strýc chuť do života. Když přijel do Hrubčic, už neběžel za svým kamarádem Karlem Přehnálkem, který měl hospodu s obchodem ve čtvrti ke Kralicím. S Karlem prožil v zákopech na Piavě celou první světovou válku. Teď však seděl jen smutně na dvoře pod ořechem a kouřil jednu cigaretu za druhou. Nakonec ho maminka z Rýmařova přestěhovala do Hrubčic. Starala se o něho moje spolužačka tamní lékařka Libuška Žondrová, která mu vystavila i úmrtní oznámení. Řekla mi, že umřel asi steskem.

Maminčinou nejmilejší sestrou byla teta Anna (1902 –1994), dožila se ze sourozenců nejvyššího věku. Měla výbornou povahu, s ničím si nezatěžovala hlavu. S maminkou se staraly o malé hospodářství, než se teta v roce 1927 provdala za zaměstnance státní dráhy Vojtěcha Tomigu. Také Ti měli svatební smlouvu, nevím však, co v ní bylo, protože jsem ji dal jejich synovi Standovi, mému bratranci, když jsem ji před lety v Hrubčicích našel. Strýc a teta byli mými kmotry. Bydleli zprvu v Prostějově na Přemyslovově ulici, později se odstěhovali do Mostu, kde byl strýcův bratr farářem. Pak bydleli krátce u strýcova bratra v Čelčicích a vypomáhali na jeho hospodářství, když ten byl z politických důvodů ve vězení. Po smrti tety Pavly se nastěhovali do domu na Tovačovského ulici v Prostějově. Teta ráda cestovala, vlak měla zadarmo, a tak i mne v Příkazích několikrát navštívila. Nevzpomínám si, že by spěchala domů, téměř vždycky přespala. Když jsme pak něco vypili, řekla teta s bezprostředností jen jí v rodině vlastní: „Staničku, ty jsi nejškaredější z celé naší rodiny, ale já už jsem si na tebe zvykla“. Nezabíral jsem si to, ale Alenu to strašně urazilo (jakože už na nic lepšího nezbylo) a do konce tetiny návštěvy se s ní nebavila. Teta ráda chodila na kampaně do cukrovaru buď v Bedihošti nebo ve Vrbátkách. Nosila nám homole syrového, dosud nerafinovaného cukru a také tekutý cukerný sirup. Chodili k nám se strýcem, který byl velké dobračisko, na každou zabíjačku a na výpomoc na poli, rodiče od nich měli propachtované tetiny dvě měřice na dílech k Tovačovu. Bývalo to zpravidla o žních a při kopání brambor a řepy. Měli dvě děti, mého bratrance Standu a sestřenici Emku. Standa byl velký sportovec, hrál první ligu hokej za Litvínov a druhou ligu fotbal za Tatran Prostějov. Začínal jako katecheta, později si udělal strojní průmyslovku. Byl pro mne ve všem vzorem. Vzpomínám, jak byl jednou, když byl na vojně na dovolence u nás a já spal s ním v posteli. Ale než odjel, uprosil jsem ho, ať mi nechá vojenskou čepici - lodičku. Netušil jsem, že z toho může mít (asi i měl), problémy. Pravidelně mne zásoboval profesionálními hokejkami a fotbalovými míči. Já jsem je měl spíš na chlubení, jinak jsem žádný pořádný hokejista ani fotbalista nebyl. Se svou manželkou Jiřkou měli šest dětí. Nejstarší Helenka pracovala v nějaké charitě, Pavla vystudovala ekonomickou školu, po revoluci si otevřela spolu s bratrem velkoobchod – dá se říci v Prostějově první Supermarket Gapa. Ten však nemohl v konkurenci nadnárodních monopolů obstát. S manželem, primářem onkologie, má tři děti. Třetí Standovo dítě, Jana, bylo mým ale i Aleniným miláčkem. Byli jsme u Tomigů s Alenou na hodech a vzali malinkou Janinku do města na pouť. Ta nám však usnula a my ji střídavě nesli až na konec Plumlovské ulice, kde tehdy Tomigovi bydleli. Jana měla také ekonomickou školu a měla jít studovat do Brna práva. Ale místo toho dala přednost sňatku s bývalým římskokatolickým farářem Jindrou Miklasem. Mají spolu tři děti a také cestovní kancelář Miklastour. Oba Standovi synové Standa a Petr hráli druhou ligu hokej za Karvinou. Přitom oba studovali dálkově strojírenskou fakultu Vysoké školy báňské. Před zkouškami z matematiky a fyziky se přišli do Příkaz k Aleně doučovat a přitom si Standa stěžoval, že po nich profesoři chtějí stejné množství znalostí jako po studentech denního studia. Oba bratři to ve sportu nedotáhli tak daleko jako jejich otec a oba závodního sportu brzy zanechali a oba se vrhli na podnikání, Standa spolu se sestrou Pavlou, Petr sám, s několika obchůdky. Také nejmladší Michal má nějaký obchod, koupil a opravil dům v Otonovicích v ulici, kde stojí dům, který před lety prodala teta Mařka. Na rodinu Tomigovu a jejich děti máme já i moje děcka, hezké vzpomínky. Když nám byli na svatbě a později, když jsme k nim jezdili na chatu v Plumlově. A vše mám fotograficky zdokumentováno. Standa v roce 2015 zemřel, zřejmě na organizmem nezvládnuté autoimunitní onemocnění.

Dcera tety Anny, Emka, byla mojí chůvou. Někde mám fotku jak Máňa, nyní Páleníková, s Jiříčkem a Emka se mnou v kočárku stojí na návsi s Milenou Dvorskou, pozdější slavnou herečkou. Její otec dělal domovníka v prostějovské bance a celá rodina bydlela za války v Hrubčicích. Rodiče se s Dvorskými přátelili. Emka začala jako katechetka, má ekonomickou školu a pracovala jako úřednice na odborech, později ve stavebninách. Moc mi pomohla se sháněním stavebního materiálu, hlavně tehdy nedostatkových obkládaček, když jsem opravoval svůj stávající dům. S manželem Milanem má dvě děti. Staršího Jirku, inženýra, který dlouhodobě dělá ředitele ČSAD v Prostějově, bydlí v Tovačovského ulici a mladší Hanku, zdravotní sestru. Oba mají také dvě děti. Emka se později provdala za vdovce Grepla, je tedy nyní Greplová.

Moje maminka Rudolfka (1907 – 1982) měla s mým otcem čtyři děti. První dítě Anička, bohužel, zemřela v půl roce na záškrt. Druhým dítětem jsem byl já. Protože jsem se poměrně dobře učil, rozhodli se rodiče, že mne dají studovat. Ale nemohli se dohodnout, čím bych měl být. Otec chtěl, abych byl lékařem, maminka, abych byl středoškolským profesorem. Ob dům bydlel totiž na výminku středoškolský profesor Ondřej Hoch, učil před tím na gymnáziu v Zábřehu a chodil denně i ve všední dny na vycházky hezky oblečený, v obleku, kravatě a klobouku, v zimě ještě v dobře mu padnoucím kabátě. Ale já jsem se už pevně rozhodl, že chci být farářem, protože při tom svém ministrování jsem vypozoroval, jak je pan farář všemi vážený a jakou má autoritu. Dělal jsem tak velkou radost tetičce Fánce. Ještě rok před maturitou jsem tvrdil, že půjdu do Litoměřic na bohosloveckou fakultu. Ale pak jsem se zamiloval do své spolužačky, se kterou jsem tančil v tanečních. Dodnes nevím, co jsem na této, teď primářce dermatovenerologie v Ústí nad Labem, viděl. Psal jsem pro ni básničky, ale ona mi stejně v Brně utekla s jakýmsi Kubáncem. A právě asi půl roku před maturitou jsem zaslechl, jak jeden můj spolužák vypráví druhému, že jeho strýc je zvěrolékařem, sedí doma a čeká, až ho někdo zavolá. To bych potřeboval, řekl jsem si, budu si doma psát básně a když mne zavolají, tak tedy vyjedu. Vůbec jsem nevěděl, co zvěrolékař dělá. Když k nám občas přišel bedihošťský dr. Matějíček nebo později dr. Kalabis z Kostelce, vyhnala mne maminka z chléva, stejně tak když se telila kráva a já jsem musel sehnat porodníka pana Kabilku nebo Štěpána Skopala. Těžce nesla, že nebudu chodit pěkně oblečený jako profesor Hoch, ale v ušmudlaném plášti jako zvěrolékaři, které znala. No a nakonec jsem se zvěrolékařem stal, a byl jsem jím rád. Když se v roce 1943 narodila moje sestra Maruška, byli rodiče rádi. Také se blížil konec války. A pak se stalo neštěstí, Maruška vypadla z kolébky, lékaři v prostějovské nemocnici stanovili u Marušky krvácení do mozku a odeslali ji sanitkou do Brna. Když však sanitka přijela do Vyškova, vrátili ji s tím, že Brno je bombardováno. Maruška se sice jakoby uzdravila, ale od té doby měla časté epileptické záchvaty, nejčastěji v noci. Jako dnes slyším tlapání bosých nohou rodičů po dřevěné podlaze, když narychlo sháněli vodu a ocet na obklady. Maminka přitom často brečela, jako když v rádiu vysílali rozsudky s kněžími, bylo tam několik trestů smrti provazem, u našeho pátera Tomigy to bylo naštěstí jen doživotí (v roce 1968 byl rehabilitován). Rodiče se s častými záchvaty Marušky nemohli smířit, a tak hledali stále pomoc. Zřejmě s pomocí bratrance Oldřicha se Maruška dostala do Thomajerovy nemocnice v Praze. Ale zde jí při odběrech mozkomíšního moku poranili míchu a Maruška ochrnula. Rodiče za ní pravidelně dojížděli. Maminka ve středu, otec v neděli. Ale stav se vůbec nelepšil, spíše se zhoršoval. Nechali ji převést na neurologickou kliniku do Olomouce. Šéf katedry patologie na veterinární škole v Brně, na které jsem pracoval jako pomocná vědecká síla, napsal tehdy osobní dopis svému kamarádovi, přednostovi olomoucké neurologie prof. Hrbkovi, ať se Marušce osobně věnuje. Vidím to jako dnes, Maruška ležela sama na pokoji se staženými žaluziemi, i světlo jí dělalo zle a při hlasitějším rozhovoru se její celé tělo v křečích rozkmitalo. Stav se spíše zhoršoval. Pan profesor mi mezi čtyřma očima řekl, že pro Marušku i rodiče by bylo lepší, kdyby zemřela. Když jsem to řekl otci, nechal otec Marušku převézt do psychiatrické léčebny v Kroměříži. Tam se Marušky ujal mladý ambiciózní lékař Šrámek a pomocí kombinace elektrošoků Marušku vyléčil. Tedy bylo dosaženo toho, že se mohla zase pohybovat a rodiče ji mohli vzít domů. Ale pořád se o ni maminka musela starat. Když otec zemřel, prodělala Maruška několik záchvatů nepříčetnosti, kdy musela být opětovně převezena do Kroměříže a vrátila se, až se stav zlepšil. Když zemřela maminka na rakovinu slinivky břišní, zkoušel jsem, jestli to Maruška v Hrubčicích sama zvládne. Denně jsem tam jezdil. Nešlo to. Vzali jsme ji na nějakou dobu ke mně, ale soužití bylo problematické. Tak si ji vzala k sobě sestra Jana do Ostravy. Ale i ona to skoro po roce vzdala, prý by se museli s manželem rozvést. Mezi tím jsem i já ovdověl a měl sám co dělat se svými třemi dětmi. Maruška v Ostravě prodělala gynekologickou operaci – odstranění dělohy kvůli myomu. Nakonec se mi podařilo přes dobré známé obstarat pro Marušku místo v domově důchodců v Hrubé Vodě. Zprvu tam nechtěla být, vyčítala nám, že jsme ji odstrčili. Ale teď je tam spokojená, má tam jakési výsadní postavení, protože nikdo, ani v personálu, tam není tak dlouho jako ona. Má samostatný pokoj, na Vánoce a prázdniny jezdí k Janě, já ji pravidelně, tak jednou za čtrnáct dnů, navštěvuji. Netěší se ani tak na moji návštěvu, jako spíše na peníze, které jí dávám, aby si mohla koupit něco navíc. Ale ona si je stejně spoří. Když měla 70 let, vybrala si na oslavu, kterou zajišťovala Jana v Ostravě, 8.000 Kč.

Jak už jsem řekl, nejmladší sestra Jana žije v Ostravě. Vyučila se pánskou krejčovou, vzala si stavebního inženýra Gerharda Buchtu a mají tři děti. Nejmladší Robert nešťastně utonul. Kamila pracuje jako dispečerka v ostravských sociálních službách, má dvě děti a rodinný dům v ulici, naproti velké zajímavé vile, kterou postavil Janin manžel. Mladší dcera Pavlína (ek. inženýrka) se dobře vdala, nepracuje a má dvě děti.

Já sám mám tři děti. Romana se živí jako učitelka, má jednoho syna - Jakuba. Petr se živí jako programátor, s manželkou Irenou mají dceru Kláru. Martin se s námi nestýká. Kromě toho mám dva nevlastní syny po zemřelé Elišce, oba mají po dvou dětech. Se mnou žijící přítelkyně Renata má tři děti a pět vnoučat.

Hrubčice aneb kde jsem vyrůstal

Své dětství jsem prožil v Hrubčicích, ve vesnici ležící mezi Prostějovem a Tovačovem.

V obci se nachází zámek, který od roku 1368 patřil Půtovi z Holštejna, od roku 1387 pak olomoucké kapituli. Kolem zámku byl park s cizokrajnými stromy, za parkem statek se stájemi pro několik párů koní, dva páry volů a asi dvacítku dojných krav a také několik bytů pro pracovníky statku. Ke dvoru přiléhal mlýn, meruňkový sad s velkým zahradnictvím a palírna. Ta už za mého dětství byla přestavěna na rodinné bydlení. Musel to být původně velký objekt, protože z něho bylo přestavěno víc jak deset obydlí. Ale říkalo se mu pořád palírna. Zahradnictví měl pronajaté starý pan Bébar, s jehož vnučkou Janou jsem chodil do obecné školy. Původně prý patřil k zámku i ovčín, na jehož místě se nacházela Zatloukalova usedlost a náš dům, údajně dřívější zámecká hospoda. A také panský dům z roku 1769, z něhož v roce 1877 vznikla místní obecná škola. Podél vysoké zídky ovocného sadu vedly chodníky, pod alejí s lípami, kaštany a agáty až k mlýnu, který byl ještě v provozu a provozoval ho nějaký Špaček, alkoholik, ale s moudrou, sympatickou paní. Druhý chodník vedl k zámku směrem do polí a podle vyprávění maminky tam bývala alej ořechů, které pří extrémních mrazech v roce 1925 vymrzly a nikdo už alej neobnovil.

K mlýnu vedla už od Kralic přes část vesnice mlýnská strouha, která mezi Kralicemi a Prostějovem vytékala z říčky Valová, aby se do ní mezi Hrubčicemi a Otonovicemi zase vrátila. Otonovice vznikly v r. 1787 při císařem nařízené parcelaci zámeckého statku, kde pozemky získali hlavně zaměstnanci statku. Statek církev sama obhospodařovala, později ho i pronajímala. V době mého dětství ho měl pronajatý nějaký Přecechtěl ze Srbců. Jeho paní byla Kopecká z Topolan. Byli to moc hodní lidé a já si pamatuji, jak jsem tam o Velikonocích chodil na mrskut. Jako dnes vidím paní v bílé zástěře, která nás na krásném zámeckém schodišti obdarovávala vajíčky a cukrovím. Měli jediného syna, vysokého hubeného Jožku, který byl později krajským lékárníkem v Ostravě a mně pro moji nemocnou sestru Marii obstarával léky z Francie. V zámku byla i kaple, která se už za mého mládí neprovozovala. V padesátých letech vznikl ze zámeckého dvora a pěti statků, které museli jejich majitelé opustit, státní statek. Ze zámku vznikly byty pro zaměstnance státního statku a také bylo upuštěno od opravy třetí, prostřední věže, poškozené za války. Na statek přišlo v padesátých letech hodně pracovníků ze Slovenska, ale třeba na Arnoštův grunt i německá antifašistická rodina Fitzů, jejichž syn Adolf, o několik let starší, chodil tehdy s námi do obecné školy, ale později Fitzova rodina přesídlila do Německa. Většina Slováků v Hrubčicích zůstala a zakořenila tam, soudě podle jejich hrobů na místním hřbitově. Padesátá léta měla v Hrubčicích nevídaně krutý průběh. Není snad v celé naší zemi vesnice, kde by tak krutě místní komunisté zacházeli s místními sedláky. Pět rodin vystěhovali a na tři další grunty přidělili k vlastníkům ještě cizí rodiny.

Hrubecký kostel, zasvěcený svatému Urbanovi, se nachází za vesnicí, při silnici k Tovačovu. Za pěkného počasí je od něho vidět dubský kostel a věž tovačovského zámku. Kostel byl postaven v roce 1605, spolu s přilehlým hřbitovem. V kostele jsem ministrovával od roku 1947 do roku 1957, zprvu u kralického děkana Gabriela Vlčka a když byl nucen odejít do důchodu, u pátera Jana Tomise. Spolu se mnou tam postupně ministrovali i Luboš Přehnálek, Jarek Zápeca, bratři Páleníkovi a bratři Kroupovi. Hody se slavily v Hrubčicích na hod Božího těla, kdy šel průvod z kostela do vesnice k pěti oltářičkům. Odpoledne byla v lesíku pod kostelem hodová zábava, na návsi byly kolotoče a krámky.

Uprostřed vesnice naproti školy stojí zvonice z roku 1769. V době mého mládí nebyla moc udržovaná, zvony z ní byly zrekvírovány na konci první světové války. Jako kluci jsme tajně rozbitými okny lozili až do prostoru zvonů, odkud byl okny výhled do širokého okolí. V padesátých letech tam byla sběrna mléka, které měřila a od hospodářů přebírala paní Páleníková, manželka obecního policajta a které pak mlékař Vláčil z Otonovic vozil párem drobných koní do prostějovské mlékárny. Uprostřed návsi byl malý parčík a podél silnice k Tovačovu při odbočce na Kralice z jedné strany socha svatého Floriána a naproti ní z druhé strany socha svatého Jana Nepomuckého. A za ní výstavní budova místní radnice (dnes je z objektu mateřská školka). Tam v prvním poschodí býval byt pro místního policajta. Tuto funkci vykonával tehdy Vojtěch Páleník. Jako dnes vidím, jak na kole s bubínkem objížděl vesnici a na určených místech bubnoval tak dlouho, až se kolem něho nashromáždili všichni lidé z okolí. Teprve pak přečetl obcí připravené hlášení a informace. Přitom ho pořád doprovázel jeho žlutobílý pes. Jedno jeho hlášení, které se pravidelně opakovalo, znělo: „Do naší obce přijede zítra zvěrokleštič. Kdo má selata na řezání, ať se přihlásí na obecním úřadě“.

V dolním konci obce, na jejím samotném okraji v koutě, stála obecní pastouška. V ní bydleli Chytilovi a celá rodina, včetně mých vrstevníků se starala o obecní býky, kance a kozly. Právě obecní kozli pěkně smrděli a tento pronikavý zápach si nosila Chytilova děcka do školy, přestože byla vždy čistě oblečena. Nikdo vedle nich nechtěl sedět. Při cestě do školy jsem ráno potkával hospodyně, jak do pastoušky vodily prasnice, nebo hospodáře, jak vodili krávy. Mně tam jednou maminka poslala s kozou, najednou jí nevadilo, že tam uvidím něco, před čím mne vždy chránila. Vyháněla mne z chléva pokaždé, když se telila některá z našich dvou krav. Asi věděla, že koza se mi před pastouškou stejně vytrhne a uteče ke kozlovi a než já tam doběhnu, bude po všem. A také bylo. Zaplatil jsem panu Chytilovi 5,- Kč a odvezl kozu domů. Ale přesto jsem zahlédl, jak obecní kanec dlouho stál na prasnici a spokojeně chrochtal. To býk, který skočil na krávu z panského dvora, se s tím vůbec nepáral a byl hned dole. V té době bývaly pořádné zimy. My děcka jsme bruslili na mlýnské strouze nebo na močálu za malým listnatým lesíkem, kterému se říkalo okroužek. Jezdil jsem už na měšťanku do Bedihoště, když v zimě propukla slintavka a kulhavka a na vratech některých usedlostí byla výstražná cedulka s nápisem – nebezpečná nákaza, vstup zakázán. A před vraty na odmeteném sněhu byla vrstva pronikavě čpícího chlorového vápna. Záviděli jsme našim kamarádům z těchto usedlostí, že nesměli chodit do školy. Nesměli ani dodávat mléko do mlékárny. K nám se naštěstí toto onemocnění nikdy nedostalo. Od svých kamarádů z těchto usedlostí vím, že obvodní zvěrolékař Matějíček jim poradil, ať nemocné krávě vytřou v tlamě věchtem slámy a tím samým věchtem pak všem zdravým kravám ve stáji. Tím se onemocnění ve stáji urychlilo a ozdravení proběhlo rychleji, než kdyby se čekalo na samovolný průběh. Později už se proti tomuto onemocnění pravidelně očkovalo.

V dědině byly dvě hospody. Jedna obecní na návsi, provozovaná Vojtěchem Stužkou, který přišel do Hrubčic z Duban, druhá ve čtvrti, které se říkalo Chaloupky a kterou vlastnil Karel Přehnálek, kamarád mého strýce Stanina. Oba spolu strávili první světovou válku na Piávě. Měl nejrychlejší, cestou na pole a domů klusající kravské spřežení, které předjíždělo i potahy tažené koňmi. Zároveň měl malý obchod s potravinami, do kterého se vcházelo od výčepu. Hospoda měla ještě jednu velkou místnost za výčepem, kde bývaly dřív i zábavy a tancovačky. Plesy bývaly na sále s jevištěm nad obecní hospodou. Hrávala se tam i ochotnická představení a také oslavy Silvestra. Tehdy nebyla ještě televize a v rádiu byl celý Silvestr plný anekdot, které vyprávěli známí herci jako Štercl, Bek, Hermanová a další. Anekdoty byly prokládány písničkami i scénkami „stréčka Křópala z Břochotina s tetičkó a jejich nepovedenym synkem Joséfkem“, později i scénkami Hurvínka s Máničkou a jejich taťuldou. Jako děcka jsme to poslouchávali, když rodiče odešli na oslavu Silvestra.

V dědině bylo pět obchodů se smíšeným zbožím. Jeden patřil mé tetě Fánce Hudecové, další byl na horním konci u Němečků, v Chaloupkách u Přehnálků, za palírnou směrem k Otonovicím u Bébarů a ještě jeden směrem k Bedihošti u Trnečků nebo u Hrabalů, ale ten už si nepamatuji. My jsme samozřejmě nakupovali u tety Fánky. Prodávala všechno. Potraviny, pracovní oděvy a obuv. Dokonce i zlato. Jako dnes vidím, jak postávám za prodejním pultem, uždibuji kvasnice a čekám, že dostanu i nějaký pamlsek, nejčastěji kousek pendreku (asi 20 cm dlouhý černý, asi jako prst široký váleček s příchutí lékořice). V padesátých letech zůstaly už v obci jen dva obchody u Němečků a u Bébarů, které nesly název Budoucnost. Víc jsme nakupovali u Bébarů. Do roku 1953 byl lístkový přídělový systém, na obci se každý měsíc fasovaly poukázky na chleba, mouku, mléko, ale i jiné potraviny. To tzv. bodový systém na textil byl zrušen až později. Mně doma koupili na body černý kopřivový oblek, který jsem potřeboval do tanečních, dokonce až v roce 1957. Nic jiného se nedalo v té době sehnat. Oblek „kousal“ nejen mne, ale i přitisklou partnerku.

Ve vesnici bylo i pekařství u Došlíků naproti obecnímu plavisku, kterým protékala mlýnská strouha. K Došlíkům se každé pondělí dovážely k upečení na vozíku plachetkou přikryté bochníky syrového chleba. Někdy jsem je tam vezl dokonce sám. Jako dnes vidím, jak maminka každou neděli večer v dřevěném škopíčku připravovala z žitné a pšeničné mouky těsto, míchalo se dřevěnou kopystí, která se používala i na škvaření sádla při zabíjačce. A v pondělí ráno je dávala do slaměných forem. Všechny byly podlouhlé, jen jedna byla větší, kulatá. Ta se používala, jen když se čekala nějaká rodinná sešlost. Přiznám se, že raději než se syrovými bochníky jsem jezdil s vozíkem pro upečené chleby. Byly ještě horké, krásně voněly a já okousal okraje případných prasklin. A navíc mi pan Došlík vždy dal nějaký rohlík. Dnes se to bude zdát neuvěřitelné, ale byla to tehdy po válce na vesnici téměř nedostupná pochoutka. Chleba si lidé tehdy vážili. Nevzpomínám si, že by se něco vyhazovalo. Než se bochník načal, udělal se nožem na spodní straně bochníku kříž. Mám to zafixované dodnes. Někdy se tomu i sám divím, jak hluboce v paměti zůstává tento křesťanský zvyk uchován.

Ve vesnici byla i dvě řeznictví, jedno obecní, které provozoval nájemce obecní hospody Vojtěch Stužka, druhé bylo u Žáků na konci vesnice směrem k Bedihošti. A vlastně ještě třetí, ale už zrušené u Smělých. Svobodní sourozenci, dva bratři a sestra, teď už se jen zabývali malým hospodářstvím s párem nesouměřitelných koní, mohutným hnědákem a drobným běloušem. Ti jako by byli kopií svých hospodářů, hromotluka Stanina a skoliózou postiženého drobného Lojzka, takto zároveň varhaníka v místním kostele a harmonikáře na místních zábavách. Nakupovat maso mne maminka posílala jen ke Stužkům, a to pravidelně jen půl kila hovězího na polévku, vzácně i dva, tři plátky na roštěnku. Vepřové se nekupovalo vůbec. To bylo po zabíjačce zavařené ve sklenicích jak pečené, tak uzené. Každý čtvrtek byl státem vyhlášený bezmasý den, úterý a pátek byly po polévce jen koláče. Tvarohové, povidlové nebo ovocné, v létě z čerstvě na zahradě utrženého ovoce, v zimě z víc jak dvě stě sklenic zavařených třešní, rybízu, angreštu a švestek. Jinak byla k dispozici doma chovaná kuřata, kačeny, na podzim pak i husy. Ty maminka někdy dokrmovala ze šrotu a brambor udělanými šléšky, které se pak husám cpaly do zobáku, aby měly velká játra. Byla to pochoutka, podobně i usmažená odchytnutá husí krev. Králíky jsme tehdy nechovali, až později, když už maminka byla v družstvu.

Nerad vzpomínám, jak mne maminka posílala k řezníkům zabít kůzlata. Měli jsme ve chlévě dvě až tři kozy. Jejich mléko se dávalo prasatům, aby lépe rostla. Když krávy před otelením nedojily, dávala nám maminka ke snídani světlou kávu z cigorky s kozím mlékem. Já jsem to však kategoricky odmítal, až se maminka jednou nazlobila a poslala mne do Prostějova, ať si kravské mléko zajedu koupit do jediné prodejny v okrese, kde se za patřičně vyšší cenu prodávalo „volné“ mléko. V prodejně u Bébarů jsem ho nedostal, protože tam bylo jen na lístky a kdo měl doma krávu, neměl na lístky nárok. Bylo to v zimě. Přijel jsem na kole do Prostějova a tam na náměstí před zámkem byla v koutě prodejna volného mléka. Před ní stála minimálně padesát metrů dlouhá fronta. Záblo mne do rukou i nohou. Přesto jsem se postavil do fronty, abych si mohl koupit půl litru mléka. Víc nesměli prodat. Vydržel jsem to tam třikrát do kola a dovezl domů jeden a půl litru mléka. Pak už jsem se raději smířil s tím kozím.

Kůzlata, která jsem nesl v pytli k řezníkovi (číhala jim jen hlava), cestou trvale ustrašeně mečela. Proto jsem nechodil přes náves, ale raději alejí k mlýnu a pak ke Smělým, kde mne varhaník Lojzek k fixaci nepotřeboval. Horší to bylo, když nebyl doma a já jsem musel jít k Žákům. Tam bylo třeba paní Žákové, jednou dokonce i jejich dceři, kůzle před porážkou fixovat. Bylo to pro mne velice stresující. Zato vždy jsem se těšil na domácí zabíjačku. Mohlo se tehdy zabít jen jedno prase. Ostatní se musela prodat na jatka. Sjela se obvykle rodinná sešlost, večer před zabíjačkou se čistila cibule, loupal se česnek a vařily kroupy. Ráno maminka upekla bábovku a příchozí si dávali čaj s rumem, pojídali bábovku a čekali, až přijde řezník. Mezi tím se v kotli a na pařáku vařila horká voda, kterou si vždy řezníci překontrolovali. U nás zabíjíval Stanin Smělý, kamarád maminčina bratra, někdy také pan Žák nebo Stužka. Když se páni řezníci nasnídali, odebrali se s otcem do chléva, navlékli praseti na zadní nohu provaz a opatrně ho vyvedli na dvůr. Tu už jeden z rodinných hostů podal řezníkovi omračovací palici a ten prase omráčil. Prase o váze minimálně 250 kg padlo, řezník přeřezal krkavice a maminka krev chytala do velkého lavoru, přelévala ji do škopíčku a teta Anna ji míchala, aby se nesrazila. Pak se prase dalo do velkých troků, kde se pařilo, kromě hřbetu, protože kůže ze hřbetu, tzv. krupón, se musela odevzdat na obec. A s ním zprvu i pět kilo kostí a 10 kg sádla. Mezi tím se všichni mužští účastníci zabíjačky vrhli pod metodickým vedením řezníka s noži na odstraňování štětin a aby to šlo lépe, posypal občas řezník kůži se štětinami kalafunou. Téměř nikdo se netlačil k čištění střev, což byla nejzodpovědnější práce. Zůstala vždy na největšího dobráka, strýce Vojtěcha Tomigu. Pak se prase pověsilo do vnitřních vrat průjezdu a mezi tím se už vařily v kotli vnitřnosti. V deset bývala svačina, kdy si každý z mísy v kuchyni vzal na talíř to, na co měl chuť – kousek jatýrek, ledvinky, podbradku, ouška nebo šňupáčku. A přitom se popíjelo pivo a nezapomínalo se ani na čtvrtky kořalky. V poledne se v kuchyni prostřel stůl s bílou polévkou s kroupami a upečené maso se zelím nebo smažený mozeček s vejci. K tomu byl vždy chléb a kvašené okurky. Po obědě řezník pomlel vnitřnosti, nakrájel maso do tlačenky a začal dělat jitrnice a jelita. Někteří k tomu potřebovali zvláštní plničku, někteří plnili jen rukama. Ostatní mezitím krájeli špek na kostičky, které se pak v kotli škvařily. Těch kotlů bývalo několik a trvalo to vždy až do půlnoci. V té době byla povinná veterinární kontrola domácích zabíjaček, kterou zavedli Němci v roce 1939. Zajišťovali ji zvěrolékaři, kteří si za tím účelem najímali proškolené laiky. Měli provést hlavně kontrolu na trichiny, ale vesměs přišli pozdě, a tak jen vybrali peníze a odnesli si výslužku. Rozvoz výslužky po sousedech a známých byla moje práce. Dělal jsem ji rád, protože nikdy nebyla zadarmo.

Když se můj otec, takto kovářský mistr ze Štětovic, přiženil v roce 1939 do Hrubčic, přivezl si tam ze Štětovic celé vybavení kovářské živnosti ale vlastní živnost už v Hrubčicích neotevřel, protože v obci už dva kováři byli. Na horním konci starý pan Šnajdr, na dolním konci otcův vrstevník Janda. Oběma chodil otec vypomáhat. Zvali si ho hlavně na podkování koní, protože ani jeden z nich nebyl zkoušeným podkovářem jako můj otec a prováděli jen běžné práce. Tam, kde bylo potřeba speciální podkovy, např. zámkové při nepravidelném kopytu, zvali si otce. Často jsem tam chodíval s ním a obdivoval, jak otec z kusu železa udělal koni na míru podkovu. Na normální kopyta se už tehdy vyráběly podkovy sériově. Obdivoval jsem i hospodáře, jak mistrně dokázali koni fixovat nohu, když jim otec podkovu připasovával. A ještě dnes cítím vůni připalované rohoviny.

V obci byli i jiní řemeslníci. Stolař Lošťák, kolář Bereza a několik obuvníků, kterým se říkalo ševci. Já si pamatuji jen pana Krče, který bydlel nedaleko od nás a pak pana Kuchaře, který dělával kostelníka. A nemohu zapomenout ani na trafiku, kterou měl legionář Zápeca, který v první světové válce přišel o nohu.

Hrubecký katastr má 837 hektarů, z toho víc jak dvě stě hektarů patřilo k zámeckému statku.

Hospodářství nebyla zdaleka tak velká jako v mém současném bydlišti v Příkazích, kde jedna usedlost měla přes 90 ha, další 46 ha a několik přes 30 ha. Přesto zde nebyl nikdo vystěhován, ani perzekuce nebyla tak strašná jako v Hrubčicích. Ale to je asi o charakteru těch, kteří najednou získali moc a nedokázali s ní zacházet bez toho, aby se nemstili, často bezdůvodně a sadisticky, když například v Hrubčicích vystěhovali i dvanáctihektarového „kulaka“ se dvěma malými dětmi. Jen málo hrubeckých hospodářství mělo dvacet hektarů, víc měli snad jen dva, z toho jeden hospodařil i na usedlosti své sestry. Většina dětí vystěhovaných byla mými vrstevníky nebo o něco starší, například kluci Arnoštovi nebo Hoškovi. Znal jsem jejich koně z dob jejich soukromého hospodaření. Arnoštovy hnědáky, se kterými jezdil nejmladší Franta a Hoškovy tmavé hnědáky, se kterými jezdil jejich prostřední syn Vojta. Znal jsem všechny koně v obci. Byla jich spolu s panskými víc jak stovka.

Vzpomínám, jak jednou prováděl obvodní zvěrolékař Matějíček vyšetření všech koní v obci na vozhřivku. Vozhřivka je pro člověka onemocnění smrtelné. Traduje se, že na Přerovsku po druhé světové válce zemřel na vozhřivku hospodář, pak jeho kůň, zvěrolékař, který uhynulého koně pitval a nakonec i lékař, který pitval toho zvěrolékaře. Vyšetření se tehdy provádělo rychlou oční zkouškou, kdy se koni do spojivky vetřelo jemným štětečkem trochu maleinu (umrtvené kultury původce tohoto onemocnění) a za tři dny se oko posoudilo. Těm koním, které měly v oku reakci, se pak odebrala krev na přesnější došetření. Vyšetření probíhalo na návsi před zvonicí. Koně stáli v zástupu, bez postrojů, jak jsem je znával a připadali mi jakoby nazí. Většina na štěteček doktora Matějíčka vůbec nereagovala, ale byli tací, kteří tancovali na zadních. Sám jsem toto vyšetření také prováděl, když jsem nastoupil do praxe v Litovli. V hospodě u Šmoldasů byla karanténní stáj před prodejem koní do zahraničí. Vždy jsem měl však k dispozici zkušené koňáky, kteří zvládli i necudné koně. Později se však muselo toto vyšetření provádět jen z krve. Vzpomínám, jak mne jednou zavolal pan Richter, cikán a koňský handlíř z Hynkova, že potřebuje odebrat krev od pěti koní před prodejem z Itálie. Nakoupil vždy za babku nějaké herky a během dvou měsíců z nich udělal výstavní koně. Přijel jsem do Hynkova, vstoupil do stáje a tam se na mne šklebila a vyhazovala kopyta až do úrovně mé hlavy pětice krásných hnědáků. Udělalo se mi mdlo. A když vyšel téměř osmdesátiletý, vysoký a štíhlý pan Richter s hůlčičkou, přemýšlel jsem, jak se vykroutit. Zeptal jsem se: „Pane Richter, ale kdo mi ty koně podrží?“. „Já“, odpověděl suverénně starý pán. „Ale musíte mi je vyvést ze stáje“, já na to. „Není problém“, odpověděl starý cikán a než jsem se nadál, stál na dvoře první kůň. Bez ohlávky, bez řetězu. Povídám: „Potřebuji, abyste mu zvedli přední nohu.“ „Není třeba, píchejte!“ Krev se u koní odebírá z jugulární žíly. Ta probíhá ve spodní třetině krku koně v jakémsi žlábku (sulcus venae juguláris), už z dálky dobře patrném. Ten se stlačí palcem jedné ruky a až žíla naběhne a je ji dobře vidět, druhou rukou se injekční jehlou napíchne a krev se zachytí do připravené zkumavky. Se strachem jsem přistoupil ke koni, se sklopenýma ušima a staženými pysky, obnažující nažloutlé velké zuby. To je příznak necudných, kousavých a kopavých koní. Jak mi je ten stařík udrží, blesklo mi hlavou. Přistoupil jsem tedy ke koni a zíral. Žlábek s žílou nebyl vůbec patrný, tak dobře pan Richter koně za ty dva měsíce vykrmil. Polil mne studený pot. Smířil jsem se s tím, že mne kůň jen mírně ožebračí a já panu Richterovi dokážu, že s takto špatně fixovanými koňmi není možné provádět žádné veterinární zákroky. Vzpomněl jsem si na smrtelný úraz kolegy v Ratajích způsobený neodborným držením koně. Snad tak nedopadnu, blesklo mi hlavou. Stařík s viržinkou v klobouku, ve svátečním oblečení, se zlatým řetězem od hodinek na tmavě zelené vestě, držel koně jednou rukou za ucho a druhou za horní pysk, na mne zavrčel: „Nebojte se a píchejte!“ To se ti to řekne, blesklo mi hlavou, ale kde je ta žíla. Nakonec jsem odhadl průběh žíly a opakovaně do koně píchl, než vyrazila konečně krev. Kůň k mému úžasu stál jak beránek. V duchu jsem se sklonil před zkušenostmi starého handlíře, jak uměl zacházet s koňmi. Naplnil jsem celou zkumavku krví a když byla plná, starý pán koně pustil, hvízdl a kůň poslušně odklusal do stáje. A tak klidně to proběhlo se všemi jeho koňmi.

Jako dítě jsem byl blázen do koní. My jsme měli doma jen dvě krávy tahounky, ale když se otec přiženil do Hrubčic, už se s nimi netahalo, údajně měly víc dojit a otec na obdělávání těch našich dvou hektarů půjčoval koně od hospodářů, kterým podkovával koně. Nářadí i vůz jsme měli vlastní. Vzpomínám, že to byli koně od Přehnálků, od Kroupů, s jejichž kluky jsem kamarádil a ministroval, později i od Zbořilků a Stavělů. U všech prací jsem nemohl chybět a protože zemědělské družstvo vzniklo v Hrubčicích až v roce 1958, v době mých sedmnácti let, dá se říct, že jsem se doma vyučil zemědělcem. Otec, protože už pracoval jako kovář v prostějovské Wikovce, půjčoval koně hlavně v sobotu. Ale často se stalo, že přišel ve tři hodiny z práce a nařídil mi, ať půjčím koně na plečkování. Zamyslel se a pak řekl, ať jdu půjčit koně od těch, kteří měli doma tři koně. Zpravidla to bylo od Kroupů na návsi a hodná paní Kroupová mi koně nastrojila a vyvedla před vrata, protože jejich malého Puňti jsem se bál. Několikrát mne kousl, když jsem před ním utíkal. Vysoký, třicetiletý ryzák Fricek se bez zápřahu necítil a ržál na všechny koně, které jsme míjeli. Vzpomínám, jak jednou, ale to už bylo s jiným koněm, Stavělovou ryzkou Norou, mne otec seřezal bičem, protože Nora rozhazovala přední kopyta a vykopla tak hodně řep. Otec tvrdil, že za to můžu já, že koně špatně vodím. Utekl jsem tehdy z pole a v přístřešku, kde byl fukar (na čištění obilí) a celé vybavení otcovy štětovické kovárny, jsem přemýšlel, jak otce potrestám, když se oběsím. Nedosáhl jsem však na trám a protože jsem v té době už ministroval, věděl jsem, že je to smrtelný hřích a pochovat by mne museli za hřbitovní zdí. Tak jsem od toho upustil a nakonec i otec se mi omluvil a rozhodl, že Noru už na plečkování půjčovat nebudeme.

Koně ve vesnici byli různí. Jen málo hospodářů mělo pár vyrovnaných koní, ryzáků nebo hnědáků, jen otonovický Vláčil a na zámeckém statku měli pár vraníků. Nevím proč, ale mně se líbil i nesouměrný pár sedlového drobného bělouše a náručního vysokého hnědáka, který měli bratři Smělých. Když jsem si na dvoře hrál na kočího, posadil jsem se na vozík, na kterém se vozil k pekaři chléb a k ojeti postavil na náruční stranu svého houpacího koně a na sedlovou kovářskou trojnožku, na které se upravovala přední kopyta koní. Ta měla představovat bělouše bratří Smělých. Vydržel jsem tak sedět s opratěmi a bičem celé hodiny. Bylo to určitě lepší, než když jsem se jednou rozhodl, že si vychovám vlastní tahounku sám. Ve chlévě bylo tehdy asi půlroční tele. Nasadil jsem mu kravský chomout, vyvedl je na dvůr s tím, že je budu jen vodit. Ono se mi však vytrhlo a vlétlo na dvůr tety Hudecové, kde ušlapalo několik housat a nakonec skočilo do našeho právě vyvezeného hnojiště. Naštěstí si nezlomilo nohu, ale otec musel na jeho vytažení sehnat několik silných pomocníků. Když to tak hodnotím, neměli to rodiče se mnou někdy jednoduché. Ale bylo to období, kdy jsem byl přesvědčen, že chci být kočím, nejlépe na zámeckém dvoře. To období skončilo, když jsem začal ministrovat.

Jak jsem se vzdělával

Školní léta

Škola v Hrubčicích vznikla už v roce 1769 z původně panského domu, kde bydlela vrchnost z místního zámku a do dnešní podoby byla přestavěna v roce 1877. Dolní roh její zahrady sousedil s rohem naší zahrady a na podzim, když opadalo ze stromů listí, byla vidět i z našeho dvora. V prvním poschodí měla tři třídy. Vcházelo se po širokém kamenném schodišti, které se od podesty dělilo na dvě užší. V přízemí byl byt pro ředitele, u nás se říkávalo řídícího, sborovna a ještě jedna třída, ze které byla po druhé světové válce mateřská školka. Ke škole patřila velká tělocvična, ve které se později promítaly filmy a bývaly tam i plesy a zábavy.

Neměl jsem to do školy daleko. Kolem sousedova domu a úzkou asi sto padesát metrů dlouhou uličkou, kterou jezdili hrubečtí rolníci do polí. Byla to také cesta do zámku a zámeckého statku. Bývala velmi frekventovaná a já míval strach, abych tam nepotkal povoz splašených koní bez kočího, což se občas stávalo.

Nepamatuji si, jak dlouho jsem chodil do třídy v přízemí, ve které byla tehdy mateřská školka. Paní učitelka Olga Řídká byla drobná padesátnice dopadající na jednu nohu, asi po nějakém úrazu. Byla moc hodná. Vzpomínám, jak nám na stolky s umakartovým povrchem kreslila křídou hrušky, jablka a třeba i jitrnice a my je po nakresleném obvodu vyskládávali hrachem nebo fazolemi. Vzpomínám, jak jsme si museli z domu přinést hrníček a do toho nám na desátku nalévala mléko připravené z dodaného sušeného z UNRY, které přímo ve třídě rozpustila a ohřála. Moc mi nechutnalo, stejně jako lžička rybího tuku, který jsme jako válkou strádající děti povinně všichni užívali. Několikrát do roka mívala školka i škola besídku. Paní učitelka s námi nacvičila program a naše maminky ušily kostýmy. Prožívaly to víc než my. Válka konečně skončila a všichni byli rádi, že ji přežili. Nastalo jakési uvolnění, konečně se dalo volně dýchat. Na jednu besídku, nevím proč, mi paní učitelka připravila scénku, ve které jsem měl vystupovat spolu se Svatkou Hoškovou. Na její obsah si už nepamatuji, vím jen, že jsem představoval zajíce a spolužačka Svatka asi lišku. Maminka mi koupila papírovou masku zajíce s dlouhýma ušima a scénku doma se mnou opakovaně nacvičovala. Ale to asi dělají maminky i dnes. Projevila se i jako zkušená režisérka, když mne přinutila, abych se v jedné fázi svého vystoupení podrbal za uchem. Když uznala, že už to jakž takž umím, donutila mne, ať si to se Svatkou jdu vyzkoušet. Bránil jsem se, ale maminka trvala na svém. Říkala, že není zvědavá, jak udělám jí, a také v dědině vážené rodině Hoškových, ostudu. Bylo to v neděli po obědě, když mne vyhnala. U Hošků mi přišla otevřít Svatčina maminka. Jako dnes ji vidím. Rusovlasá štíhlá paní, vypadala spíš jak filmová hvězda a ne hospodyně na velkém hospodářství, se všemi povinnostmi k tomu náležejícími. Svatka se jí moc podobá. Vlídně mne přijala a když jsem řekl, proč přicházím, zavedla mne se Svatkou do obývacího pokoje a přinesla nedělní koláč. Ale já na jídlo neměl ani pomyšlení. Jako dnes vidím, jak do pokoje nahlédly dvě starší Svatčiny sestry a jak vyprskly smíchem, když konstatovaly, že Svatce přišel ženich. Bylo mi to nepříjemné, ale Svatčina maminka holky okřikla a celou scénku s námi několikrát zopakovala. Jak dopadlo vystoupení si nepamatuji, vzpomínám si ale, že v sále zaburácel smích, když jsem se na maminčino doporučení za tím velkým králičím uchem podrbal.

Do první třídy jsem nastoupil 1. září 1947. Učil nás sám řídící Hanák, ale měl už tehdy velké zdravotní potíže, a tak za něho zaskakovala jeho paní. Psát jsme se učili na malých tabulkách, z jedné strany s řádky, z druhé strany bez řádků speciálním, sériově prodávaným kamínkem.

Když řídící Hanák zemřel, dělal ředitele Leopold Coufal, který měl za manželku dceru z gruntu u Žaláků stojícího vedle školy. S ní měl jediného syna Přemysla, který vystudoval lesnickou fakultu, později ještě fakultu stavební. Maminka mi ho vždy dávala za vzor, když mi zdůrazňovala, že Přemýček se každý den dlouho do noci učí, což vydedukovala ze světla z bytu řídícího, na který bylo, zvláště v zimě, z našeho dvora vidět. Přemek po studiích působil ve výzkumném ústavu lesnickém v Bratislavě a protože byl jazykově dobře vybavený, jezdil hodně do zahraničí. Tajně byl vysvěcen na kněze a později záhadně ve svém bytě v Bratislavě, údajně tajnou policií, sadisticky zavražděn.

Pan řídící nás ve třídě posadil podle velikosti. Já jsem seděl s Olinem Zmrzlým hned v druhé lavici. Olin silně koktal a já se to od něho velmi brzy naučil. Zvláštní. To koktání jsem se naučil rychle, řeklo by se, že mám dar pro učení řeči. Ale není to pravda, protože cizím jazykům se učím velmi pracně. Když už jsem koktal skoro lépe než Olin, zašla maminka za panem řídícím a ten mne přesadil do lavice se Slávkem Drábkem z Otonovic. Ten mne jednou při hodině náboženství, když páter Gabriel Vlček vyprávěl o mši svaté, rozesmál, když mi do ucha zašeptal „myša svatá“ a my jsme se oba začali nahlas smát. Pan farář nás zavolal na stupínek a rákoskou přetáhl přes zadek. Místo smíchu jsme do konce hodiny brečeli a pan řídící mne posadil do poslední lavice s Jiřkou Chytilovou z pastoušky. Kvůli pronikavému kozlímu pachu nechtěl s děckama z pastoušky nikdo sedět. Někdy přemýšlím, proč si mne páter Gabriel vybral za ministranta, když jsem ho musel tehdy pěkně nazlobit. Možná v tom měla prsty moje teta Fánka.

Ve druhé a třetí třídě nás učila šarmantní pětatřicátnice Emilie Lipoldová. Byla to dobrá učitelka, naučila nás základům a neměla to lehké, protože dva roky jsme měli sloučené třídy a paní učitelka se vždy chvíli věnovala jednomu ročníku, mezitím ten druhý ročník řešil nějakou písemnou úlohu. Nikdy jsem se nedokázal pořádně soustředit a pořád poslouchal, co paní učitelka vysvětlovala staršímu oddělení. Už jsme psali perem. Pero jsme namáčeli do kalamáře a občas měnili špičky pera, plnícím perem jsme mohli psát až od měšťanky. Dnes už je všechno jinak. Ve čtvrté třídě nás učila začínající učitelka Jiřina Otevřelová. Nebyla na nás moc náročná, zato víc se věnovala vzniklé pionýrské organizaci. Dřív jsem chodil do skauta. Scházívali jsme se v zámeckém parku. Měli jsme parádní opasek se sponičkami. Chodil jsem i do Sokola, kde nás cvičil Vojta Štěpánek.

Ve škole jsem neměl s ničím problém. Dá se říct, že jsem byl poměrně pohybově nadaný, ale výmyk předem na hrazdě jsem však nezvládl nikdy. V té době už jsem dost ministroval, na každé středeční ranní mši před vyučováním, na pohřbech, posledním pomazání, všude nás vozili s panem farářem, v některém z několika málo aut, která tehdy v dědině byly a samozřejmě na hodovém Božím těle, jak jsem to popsal v povídání „Jak jsem se stal zvěrolékařem“. Nezapomenu, jak jsme byli jednu paňmámu zaopatřovat třikrát. Staré babky se v předpokoji nahlas modlily a my s panem farářem vešli do světnice, kde si pan farář s paňmámou vyprávěli o životě. Nikdy jsem neslyšel, že by se zaopatřovaní zpovídali, vždyť ani žádné hříchy nemohli mít. Snad proto mne pan farář z ložnice se zaopatřovaným nikdy nevykázal. Byl jsem jako myška a udržoval oheň s kadidlem.

Někdy mi kostelník pan Kuchař svěřil i klíč od kostela, když bylo třeba kostel před každodenní večerní májovou bohoslužbou připravit. Porožíhal jsem zapáleným knotem na konci dřevěné tyče (naproti knotu byl pak malý trychtýř, určený ke zhášení) všechny voskové svíce kolem oltáře Panny Marie. Někdy, když jsem přišel dřív, jsem si zkoušel i kněžské oblečení. Tehdy jsem si moc přál být římskokatolickým knězem.

Mezi tím mladá učitelka Otevřelová získávala děcka do pionýra hlavně tím, že pro ně pořádala různé zájmové aktivity. Mne tehdy moc mrzelo, že jsem se jich nemohl účastnit. Jednak proto, že jsem měl už doma každý den nějaký úkol, jednak proto, že o mne jako ministranta nestáli a také že si to otec nepřál. Nebyl jsem v pionýru ani ve svazácké organizaci na gymnáziu. Až před maturitou mne náš třídní přesvědčil a já jsem maturoval jako většina ve svazácké košili. Měl jsem ji na sobě jen na tu maturitu, když jsem z maturitní místnosti vyšel, hned jsem se převlékl do svého černého kopřivového obleku.

Když ředitele Coufala (místním komunistům vadilo, že měl za manželku dceru kulaka) přeložili do Lešan, přišel na školu Ludvík Palánek z Třebčína. Měl tři děti, mé vrstevníky, jeho nejstarší dceru Martu, když začala chodit na gymnázium, jsem doučoval z matematiky. Moc nás nenaučil, ale dovedl zajímavě vyprávět. Zřejmě si ho vyžádali místní komunisté jako kádrovou posilu. Vzpomínám, jak byl otce přesvědčovat, aby vstoupil do družstva. Přibíjeli jsme právě s otcem odpadlé latě na patře, kde se ukládalo seno. Otec tehdy ani nesestoupil dolů a když mu pan řídící řekl, že když vstoupí do družstva, dostane nějakou funkci, hodil po něm kladivem. Ale pan řídící si z toho nic nedělal. Nevím, jestli proto, že jsem doučoval jeho dceru.

Později se Palánkovi vrátili do Třebčína. Občas jsem si s panem řídícím v hospodě splkl, když jsem tam jezdíval jako zvěrolékař a Třebčín byl v mém obvodě.

Na měšťanku do dva kilometry vzdáleného Bedihoště jsem začal dojíždět od září roku 1952 na kole. Měšťanka sloužila více obcím. Spolu s námi hrubeckými tam chodila i děcka z Čehovic, Výšovic, Kralic a samozřejmě z Bedihoště. Jako v islámských zemích byly zvlášť chlapecké a dívčí třídy. Ředitelem byl bigotní komunista Blažek, který měl učitelský sbor poskládaný vesměs z učitelů neaprobovaných, což lze pochopit, protože za okupace byly vysoké školy zavřené a na učitele nemohl nikdo studovat. Ale bylo to i tím, že nepohodlní kvalifikovaní učitelé museli odejít, jak se tehdy říkalo – do výroby. A tak naším třídním byl Karel Šlachta, který před tím pracoval s mým bratrancem Oldřichem jako úředník. Ale dálkově si kvalifikaci doplňoval. Učil nás ruštinu. Zeměpis nás učila paní Ledererová, která předtím působila v rodinné škole, tam učila vaření, fyziku a chemii nás učila, pochybuji, že aprobovaně, už trochu starší slečna Polášková. Ve fyzice se nedostala dál, než ke vzniku elektrické energie třením ebenové tyče liščí kůží a v chemii nám vtloukala do hlavy, že vzorec vody je H2O, víc si nepamatuji. Byla ale snaživá a jakž takž si udržela ve třídě pořádek. Horší to bylo s učiteli, kteří museli odněkud odejít, protože si nedokázali při vyučování udržet kázeň a Blažek je v zoufalství přijal. Snad si myslel, že děcka na jeho škole jsou hodnější. Byl to pán před důchodem Šimon Bár, který nás v posledním ročníku učil kreslení a matematiku. Bylo mi ho upřímně líto, když zoufale volal: ,,Pětku máš a ještě mluvíš...“, domnívaje se, že když dá někomu pětku, bude postižený zarmoucený a půjde s pláčem domů. Ale takoví v naší třídě nebyli. Zvláště bratři Čechové byli pěkní grázlíci. Když si Bár ve sborovně postěžoval našemu třídnímu, vtrhl tento o přestávce do třídy, že si to s bratry Čechovými ručně stručně vyřídí. Začal bratry ve třídě honit a když mu jeden podrazil nohu a on se natáhl jak dlouhý tak široký, zašel za ředitelem s tím, ať bratry dají do polepšovny. Ale protože bratři měli dobré kádrové krytí, nepochodil. Blažek si uvědomil, že dostat oba bratry do polepšovny by znamenalo konec jeho ředitelské kariéry. A pak tu byla paní, rovněž před důchodem, údajně středoškolská profesorka, Švestková. Učila nás dva roky češtinu. No, učila. S šátkem na hlavě prochodila celou hodinu mezi lavicemi a četla nám z učebnice gramatiky. Že by nám něco vysvětlovala nebo s námi něco procvičovala, na to si nepamatuji. Dokonce ji podezírám, že pod tím šátkem měla vatu v uších, aby nemusela ten ruch ve třídě při její hodině poslouchat. Velice si vážím učitele Alexandra Cibulce, který nás měl z češtiny v šesté třídě. Skutečně s námi pracoval a jeho hodiny jsem měl rád. Líbily se mu mé polohovky, ty jsem musel před třídou číst. Bohužel u nás působil jen jeden rok, pak odešel učit na prostějovské gymnázium. Matematice a zpěvu nás učil pan Chytil. A právě jemu vděčím, že jsem si matematiku tak oblíbil. Ne proto, že by nás tak moc naučil. Spíš naopak. Neustále nám zdůrazňoval, jak jsme blbí, ale že na mistry vysokých sklizní a hluboké orby to bude stačit. A tak jsem se matematikou musel prokousat sám a ona se stala mým koníčkem. Kupoval jsem si příručky se slovními úlohami a nakonec začal bedihošťskou školu reprezentovat na matematických olympiádách. Jediným učitelem, který si dokázal udržet pořádek, byl učitel přírodopisu Procházka. Pro jeho vzezření a malý vzrůst se mu říkalo „křeček“. Chodil do třídy s velkým klackem, kterým nás mlátil před nosy do lavic. A dokonce ani výše zmínění bratři si nedovolili špitnout. Dnes už by ale toto jednání řešili zastánci lidských práv a práv mladistvých. Hodiny, na které jsem se těšil, byly už s trochu postarším učitelem Pospíšilem, hodiny tělocviku. Rád doučoval hlavně dobře urostlá a správně stavěná děvčata. Nejlepší hodiny tělocviku bývaly na fotbalovém hřišti. Přes jeho zídku bylo vidět do fryštenského statku, ve kterém byla tehdy inseminační stanice býků. Bylo zajímavé pozorovat, jak zkušení pracovníci s těmito velkými a nebezpečnými zvířaty zacházeli. Později jsem se tam už podíval jako student veteriny, když jsem byl u prostějovských zvěrolékařů na praxi.

A takto chabě připraven jsem se před prázdninami v roce 1955 ocitl u přijímacích zkoušek na prostějovském gymnáziu, tehdy degradovaném na jedenáctiletku. Přijímací zkouška byla z matematiky a češtiny. Písemnou zkoušku z matematiky, příklady se mi zdály směšně lehké, jsem odevzdal jako první už za dvacet minut. Horší to bylo s češtinou. To jsem z diktátu dostal pětku a musel podstoupit ještě ústní část. Když se můj učitel češtiny z měšťanky Cibulec přišel podívat, jak jeho literární objev dopadl, zhrozil se. Byl však v přezkoušecí komisi spolu s RNDr. Machýčkem, pozdějším děkanem přírodovědecké fakulty v Olomouci. Toho pěkně bavil, zatímco já jsem chabě odpovídal na vytažené otázky z gramatiky. A tak mne ke studiu přijali. Musím přiznat, že jsem se před profesorem Machýčkem vždy trochu styděl, když mne později učil ze zeměpisu. Ale musím dodat, že mně mé literární vlohy, zděděné zřejmě po otci, pomohly ještě jednou. To když jsem musel podstoupit konkurz na ředitele Okresní veterinární správy v Olomouci. Napsal jsem tehdy pro konkurzní komisi humoristickou povídku na aktuální téma a měl jsem vyhráno. Někteří členové komise za mnou pak při různých sezeních chodili, ať napíšu ještě něco legračního. A já skutečně napsal něco o ústředním řediteli a on se urazil. No, vděku se někdy nedočkáš.

Post scriptum

Do měšťanky jsme jezdili na kolech. Já se tehdy kamarádil s Frantou Zatloukalem, naším sousedem a Jirkou Krejčiříkem. Vzpomínám, jak někdy už v září bývaly mrazíky a my jsme museli jezdit v rukavicích. V Bedihošti byl cukrovar a v době řepné kampaně bylo pro nás kluky velké dobrodružství dostat se nepozorovaně do vysoké korby vozu, čekajícího na řízky a s ním pak do cukrovaru. Nebyl to problém, protože hospodáři si nás nevšímali, povídali si, co je v které obci nového. Do cukrovaru dodávala všechna hospodářství v okolí. Jen naši někdy dávali do cukrovaru ve Vrbátkách, když měli řepu na pozemku u Vrbátek, ten obdržel otec jako věno. Ve vlastním provozu nám pak vesměs brigádníci dali ochutnat hnědý, tekutý, dosud nerafinovaný lógr, hnědé homole cukrkandlu a někdy i štangli bílého, na kostky připraveného cukru. To ale jen do té doby, než nás uviděli mistři, kteří nás vykázali.

Nepamatuji si ale, že by nám naši kořist někdy zabavili. Cukrovar měl při silnici k Hrubčicím sedimentační pole, na které se vypouštěla voda z provozu, zejména z praní řepy. Bývala to velká vodní plocha, na které jsme někdy bruslili, když jsme nemohli na močále za hrubeckým okroužkem. Vzpomínám, jak jednou při cestě ze školy jsme zkoušeli, jestli je led dostatečně pevný. Já jsem měl tehdy na nohou úplně nové meltonky, boty s koženým spodkem a filcovým z boku zavíratelným vrchem. Maminka je koupila na body u Baťů. Ostatní v rodině se museli uskrovnit, protože na ně už body nezbyly. Všichni kluci mi je záviděli. Vstoupíme s kamarády na led, zdá se nám dostatečně pevný. Rozběhneme se, chceme se sklouznout a led se s námi prolomí. Zapadli jsme až po kolena do bahna. Problém byl dostat se k silnici, kde jsme měli kola. Přijel jsem domů, naštěstí pro mne maminka měla návštěvu tety Tomigové z Prostějova a nevšímala si mne. Nepozorovaně jsem se převlékl, zničené boty strčil do spíže a šel spát. Když teta autobusem, který vozil lidi na noční směnu, odjela, maminka zničené boty našla. Nebudu líčit, co následovalo, když mne vytáhla za vlasy z postele. Výčitky, že si nevážím toho, že se rodina kvůli mým botám musela uskrovnit, bolely víc, než šlehy elektrickou šňůrou na mém zadku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zpověď zvěrolékaře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.