65. pole

T-Mobile

2036

Tomáš
Sedláček
a hosté:

Jak budeme
žít za 20 let?

Text © Jindřich Šídlo, Šimon Pánek, Josef Šlerka, Cyril Höschl, Bedřich Moldan, Adam Gebrian, Martin Jaroš, Petra Pospěchová, Vladimír Staněk, Tomáš Sedláček, Zbyněk Frolík, Filip Kůžel, Daniel Hořínek, Milan Vašina, Markéta Pravdová, Bob Kartous, Marek Orko Vácha, Petr Čech, David Gaydečka, Vojtěch Kotek, Karel Hlaváček, Kristina Kůlová, Michal Šnajdar, 2016

Copyright © 65. pole, 2016

Copyright © AC&C, 2016

ISBN 978-80-87506-81-3 (tisk)

ISBN 978-80-87506-83-7 (EPUB)

ISBN 978-80-87506-84-4 (MOBI)

Obsah

Úvod

Int(r)o the digital wild

Svět a společnost – politika

1
Jindřich Šídlo
Až mi bude 64…

Svět a společnost – soužití na planetě

2
Šimon Pánek
Zmenšený svět

Svět a společnost – média & sociální sítě a internet

3
Josef Šlerka
Mediálně splněné sny

Svět a společnost – člověk a společnost

4
Cyril Höschl
Jistoty nejisté doby

Svět a společnost – životní prostředí

5
Bedřich Moldan
Úkoly pro správce planety

Životní styl – architektura a bydlení

6
Adam Gebrian
Všechno bude lepší

Životní styl – reklama a marketing

7
Martin Jaroš
Reklama a marketing v časech umělé inteligence

Životní styl – jídlo

8
Petra Pospěchová
Kam směřuje chuť?

Životní styl – móda a beauty

9
Vladimír Staněk
Co nás čeká v módě?

Ekonomika a průmysl – ekonomika

10
Tomáš Sedláček
Digitalizace touhy

Ekonomika a průmysl – podnikání

11
Zbyněk Frolík
Technologický pokrok, ostrý boj a evropské překážky

Věda a technika – mobilní technologie a komunikace

12
Filip Kůžel
Pohled do křišťálové koule budoucích technologií

Věda a technika – biotechnologie a medicína

13
Daniel Hořínek
Neurochirurgické vyhlídky v době robotů

Věda a technika – technologie budoucnosti

14
Milan Vašina
Chytrá budoucnost

Vzdělání a kultura – český jazyk

15
Markéta Pravdová
Vážený pane prezidente…

Vzdělání a kultura – školství a vzdělávání

16
Bob Kartous
Na parním stroji do virtuální reality

Vzdělání a kultura – náboženství a víra

17
Marek Orko Vácha
Budeme věřit? A v co?

Zábava – sport

18
Petr Čech
Nová zlatá generace

Zábava – hudba

19
David Gaydečka
Hudební skoky:
on-line, ale možná taky unplugged

Zábava – divadlo a film

20
Vojtěch Kotek
Divadlo a film – zvítězí obsah, nebo forma?

2036 očima čtenářů

21
Karel Hlaváček
Dystopie 2036: technologická hrozba pro mezilidské vztahy

22
Kristina Kůlová
Digitální komunikace, digitální život

23
Ing. Michal Šnajdar
On-line základ života

Závěr

20 let:
Od zeleného displeje k aplikacím

Vzpomínáte, jak jste si představovali dvacet let vzdálenou budoucnost, když jste v roce 1996 drželi v ruce první mobil s jedním řádkem na zeleně blikajícím displeji? Na jedné straně fantastické představy o létajících automobilech nebo cestování na Mars. Na druhé straně si ani ti nejprozíravější z nás neuměli představit, že ta cihla v naší ruce, která umí pouze telefonovat, bude přetvořena v přístroj se skvělým displejem, dokonalým fotoaparátem, navigací, propojením na celý svět díky sociálním sítím, e-mailu, internetovému prohlížeči, že se stane naším rádcem a zábavným společníkem. Od roku 1996, kdy jsme v ČR pod značkou Paegas začali nabízet první mobily, se náš život zkrátka díky technologiím radikálně změnil. A nás dvacetileté výročí přivedlo k nápadu vytvořit tuto knihu – společně s Tomášem Sedláčkem jsme pozvali osmnáct respektovaných osobností z různých oborů a požádali je, aby se zamysleli nad tím, jak bude jejich obor vypadat za dalších dvacet let. Vznikl tak plastický obraz, který pro spoustu z nás může být inspirací. Nejen k tomu, na co se připravit, ale především k připomenutí toho, že naplnění našich životů vždy bylo, je a bude pouze na nás samotných. Bez ohledu na technologie, které máme k dispozici.

Přejeme vám příjemné čtení!

Milan Vašina

Generální ředitel

T-Mobile Czech Republic a Slovak Telekom

Úvod

Int(r)o the digital wild

Tomáš Sedláček

Člověk je bytost s instinkty z doby kamenné,

institucemi a vírou středověku,

obdarovaná téměř božskou technologií.

Edward O. Willson

Lidská rasa podle všeho existuje nějakých dvě stě tisíc let. Od té doby jí trvalo zhruba 190 000 let, než se pomalu propracovala k vrcholu potravního řetězce – naučili jsme se používat (nejdříve kamenné) nástroje, ale jinak jsme bydleli – a trpěli – se zvířaty. Teprve posledních deset tisíc let se náš druh naučil nejen sbírat jídlo, ale pěstovat jej, měnit svět kolem sebe, ba vytvářet svět vlastní, nám přizpůsobený. Ochočili jsme zvířata a domestikovali zemi. Před šesti tisíci lety jsme se naučili ovlivňovat a využívat sílu kovu, ochočili jsme jej pod šíleným náporem násilí – žhavením a bitím. Před pěti tisíci lety jsme se naučili číst a psát. Pak se toho po několik tisíciletí moc pozoruhodného ve výbavě běžné domácnosti nezměnilo. Třetí revoluce započala před 300 lety, konkrétně v roce 1712, kdy byl v Anglii sestaven první stroj (parní čerpadlo). Nastala doba strojová a s ní tektonické změny, turbulence, které měly dopad doslova na celou planetu, ekonomiku, politiku, naše uvažování. Tímto se lidstvo neotřesitelně uvelebilo na vrcholu potravního řetězce a stalo se prvním tvorem schopným tvořit a ničit na planetární úrovni. Nyní se ocitáme na začátku čtvrté tektonické revoluce: digitální.

Pokud se nám podaří stvořit umělou inteligenci, která žije v digitálním světě, panuje dost silná obava, že o tuto pozici na vrcholu potravního řetězce přijdeme. A kdyby toto vyvolání neovladatelného digitálního démona (jak se obávají taková jména jako Hawking, Musk, Kurzweil) bylo pravděpodobné jen z několika procent – řekněme z třiceti nebo jen pěti procent – a nám hrozila záhuba vlastním stvořením, jak tomu zabránit? Kde je vypínač na internet? Jak zastavit lidskou zvídavost?

V každé touze je strach

Pokrok. Šíleně po něm toužíme, jsme z něj nadšení, čímž se lišíme od jiných ras, pracujeme na něm 40 hodin týdně, upínáme k němu veškeré své naděje a důvody. Když však my lidé o budoucnosti a pokroku natočíme film, je to horor. Dodnes vlastně sám nevím, zda jsem velikým nadšencem do nových technologií, nebo zda se jich spíše bojím. Uzavírám si to tím, že přece obecně je v každé touze přítomen element strachu – a zároveň je v každém strachu malý element touhy.

Tato kniha vychází jako úkaz, svědectví naší doby, našich nadějí z extrapolace současnosti i strachů a obav z toho samého. Pokrok je dvojsečný meč. A zatím to vypadá, že je to na nás lidech, jak si jej ukováme. Třeba počítače a mobilní komunikace – pamatujete si na ten počáteční slib, pro který jsme si je všichni kupovali? Aby nám ušetřily čas. Odpověď na otázku, zda se to povedlo, nebo ne, zda máme času víc než před dvaceti lety, nebo zda věta „nemám čas“ je častější – není triviální a úsudek nechám na čtenáři. Každopádně žijeme v překotné době – to je nejlépe vidět na hračkách našich dětí. Celé generace dětí – až do několika posledních – si hrály víceméně se stejnými hračkami. Dřevěné, plátěné či hliněné reprezentace světa kolem nich. Dnešní hračky dětí by přitom dospělým minulé generace byly zcela nepochopitelné. Během jedné generace se svět dětí změnil k nepoznání – natož pak svět dospělých.

Před deseti lety byl svět celkem předvídatelný – psal se rok 2006 a sice jsme si zažili šok z 11. září, ale bylo ještě dávno před globální finanční krizí, dávno před řeckým kvazibankrotem, dávno před Ukrajinou a běženeckou vlnou, dávno před Brexitem. Překreslují se základní koordináty světa. Kdo by před dvaceti lety tušil, jak rychle se z Číny stane fenomén? A na pozadí všech těchto změn probíhá ještě důležitější revoluce, která nám jako revoluce nepřipadá jen díky tomu, že je relativně pomalá a že s ní nejsou – zatím – větší problémy. Revoluce digitální.

Tento sborník výrazných osobností z mnoha oborů se snaží odpovědět na nemožnou, ale nutnou otázku: jak to tady bude s námi vypadat za dvacet let. Od budoucnosti jídla přes budoucnost architektury či víry po psychologii nebo hudbu – čtenáři se do rukou dostává odvážná publikace, jejíž autoři jsou připraveni se za dvacet let veřejně ztrapnit. Předvídat takto dlouhou budoucnost znamená pustit fantazii na špacír takovým způsobem, že se z toho člověku zatočí hlava. Každý z přispěvatelů se ovšem digitální a technologické změny dotkne.

Social science fiction

Náš strach z budoucna vykreslují naše filmy a knihy. Všechny jsou v jistém smyslu mrazivými dystopiemi, kde je člověk většinou v jednom nebo jiném směru postaven proti stroji (R.U.R., Vesmírná odyssea 2001, Blade Runner, Terminátor, Ghost in the Shell, Matrix, ale i novější Já, robot, Ex Machina, Ona, Transcendence atd.). Zde je možná také na místě si všimnout, že Star Wars je snad jedinou ságou z této kategorie, která tímto dualismem člověk vs. robot netrpí. Není zde ani fascinace roboty, ani z nich nejde strach, což je vzácná výjimka v jinak celkem antirobotickém žánru.

A tak žijeme v době, kdy se z filmů (dělaných pro zábavu) stávají proroctví. Takový dobrovolný Matrix spolu s rebelujícími skupinami, které se nás budou z digitálního snění snažit probudit, je zcela představitelný, když vezmete v potaz nástup virtuální reality (nebo spíše reálné virtuality). Film Ona (ve kterém se hlavní hrdina zamiluje do umělé inteligence ve svém mobilu) je de facto zcela představitelný, stejně jako Transcendence (přestěhování duše do neuronové sítě počítače), i když neurologové říkají, že ještě nějaký pátek potrvá, než něco takového bude možné. Nicméně je představitelné, že by se na internetu časem „dalo žít“. Je představitelné, že časem bude mít člověk místo očí kamery (rozmístěné po celém světě), místo fantazie augmentovanou realitu (bojovat s draky v lese nebude vyžadovat fantazii, ale VR brýle, které nám realitu podle potřeby dotvoří), místo paměti RAM, místo uší mikrofony, místo úst globální štěbetání na Twitteru. Jistě, člověk bude mít své původní oči a biologické uši, ale bude nám to asi tak platné jako dnes neobutá noha. Nebo nahé tělo. Nebo zuby bez zásahů zubaře a staré oči bez brýlí.

Podobně to ještě dávno před zrodem celého internetu popsal sociolog Marshall McLuhan – každá augmentace našich původních vlastností zároveň znamená oslabení těch původních. Automobily nám augmentují nohy, což neznamená, že o své biologické nohy přijdeme, ale již nám nebudou stačit. Bez automobilu se dnes člověk cítí nemobilní, jakoby bez nohou. Bez mobilního aparátu (zkuste ho někdy nechat na den doma) zase budeme mít rychle pocit, že jsme mimo, že nemáme kontakt se světem, neslyšíme a nemůžeme mluvit. Najednou se naše „božiště“, naše sféra vlivu, smrskne z celého světa a znalostí celého světa na naše bezprostřední okolí a ani o milimetr dál. Zajímavý pocit.

Digitální technologie nás spojují, ale zároveň také oddalují (podobně jako peníze). Díky technologickému pokroku a digitálními kolapsu prostoru si můžeme udržovat družinu stovek či tisícovek přátel – ale kolika jste za poslední rok napsali dopis, který měl více než stránku (a poslali třeba e-mailem)? Jsme přítomni celému světu, celý svět je přítomen nám – ale my jsme nepřítomni na večeři s přáteli. Jsme myslí a pozorností někde jinde. Lidstvo dlouho hledalo červí díry – které nás přenesou z jednoho vzdáleného místa na jiné – v hlubinách vesmíru. Přitom každý z nás nosí takovou digitální červí díru v kapse – náš mobilní telefon, černá vstupní brána do časoprostorově zkolabovaného světa-nesvěta digitálního internetu, se stává naším „nejbližším bližním“. Již možná dnes je dost dobře možné, že jste se svým mobilním druhem strávil více času než s živým člověkem – cestujeme s nimi, uléháme s nimi, chodíme s nimi na záchod, do hospody, do školy, do práce. Neustále se jich dotýkáme (člověk má skoro pocit, jako by nám – v jinak stále bezdotykovějším a bezkontaktnějším světě – „vysávaly“ dotyky). Naše těžiště, těžiště naší duše se pomalu stěhuje pryč z tohoto materiálního světa. Koneckonců kdo taky kdy tvrdil, že je biologická forma života tou nejvyšší možnou, že?

Globální nomádi

Ale to je od nás jistě dál než dvacet let. Mezitím se budou – pomalou rychlostí – měnit jiné věci. Všimli jste si, že internet je takový zajímavý experiment ve spontaneitě? Internet nikdo nevlastní (i když různé firmy se jej snaží ekonomicky sklízet, jako Google), státy a národy zde hrají naprosto nevýraznou roli, nejsou zde daně, skoro žádná pravidla. Je to svět ničím neomezené fantazie. Internet funguje na zvláštním ekonomickém modelu, který je srozumitelný nám, ale asi bychom jej marně vysvětlovali generacím před námi. Přístup na internet má dnes skoro každý – chudý či bohatý. Nejbohatší člověk na světě nebude mít o moc lepší smartphone než student bakalářského cyklu. Stejně tak se smývají rozdíly – oblíbená hračka desetiletého kluka (smartphone) bude stejná jako nejdůležitější „pracovní nástroj“ (smartphone) drtivé většiny špičkových manažerů či vědců. Na internetu, který vzniká spontánně, si lidé pomáhají se vším možným (naleznete zde rady téměř na vše a ještě víc) a drtivá většina „služeb internetu“ je zadarmo. Veškerou svou oblíbenou hudbu, přednášky, recepty naleznete na YouTube – o Wikipedii nemluvě. S mým „přítelem“ na Facebooku z Číny mohu mít mnohem více společných zálib a otázek než s mým „biologickým“ sousedem, který sice má stejnou národnost, jazyk, zvyky jako já, ale tím to končí. Možná takováto uskupení ideologicky spřízněných osob budou v budoucnu důležitější než národní státy. Není moc důvodů, proč by naše ideologická preference měla být diktována geografickou proximitou. Takto nějak mohou dost dobře vypadat negeografické „národy“ budoucnosti.

Nebo se to také může všechno pěkně pokazit. Každopádně nás v drtivé většině oborů čekají celkem tektonické změny. Nicméně tato kniha vám jistě pomůže udělat si na věci budoucí vlastní názor. A pro toho, kdo se na vývoj dívá s nedůvěrou – aspoň zde naleznete povzbuzení užít si náš svět přesně tak, jak je. Protože dlouho už takový nebude.

Riziko střetu s asteroidem, který by zničil život na Zemi, je velmi malé, musí se s ním však počítat. Experti se domnívají, že lidstvo by mělo být připraveno na situaci, kdy bude střet hrozit. Například u 300 metrů dlouhého asteroidu 99942 Apophis je v současnosti pravděpodobnost 1:30 000, že v roce 2036 zasáhne Zemi. Podrobné údaje ohledně střetu tohoto asteroidu ze Zemí však budou astronomové mít až v roce 2020. „Pak by bylo možné uspořádat vesmírnou misi, která by změnila jeho kurz,“ řekl astronom Andrea Milani Comparetti z univerzity v Pise.

ČTK, 17. 8. 2006

Svět a společnost – politika

1
Jindřich Šídlo
Až mi bude 64…

CV
* 1972 v Turnově, novinář

Vystudoval žurnalistiku na FSV UK (1995), do médií vstoupil v únoru 1992, kdy se stal reportérem již neexistujícího Českého deníku. Počínaje zářím 1992 strávil devět let v týdeníku Respekt, pak pracoval jako politický zpravodaj v Mladé frontě Dnes (2001–2005). Řídil domácí (2005–2009) a politické (2010–2016) zpravodajství Hospodářských novin, domácímu zpravodajství šéfoval i v České televizi, kde byl také hlavním politickým analytikem a zástupcem šéfredaktora (2009–2010). Od září 2016 pracuje v redakci Seznam.cz. Absolvoval stáže v USA a v londýnských Timesech a je držitelem několika novinářských cen.

Upřímně, sugestivní otázka „jak to bude vypadat za 20 let“ má jedinou pravdivou odpověď: nemám nejmenší tušení. Vím jen s jistotou, že mi bude 64, nejstarší dceři 35, té zatím nejmladší 20 a Jaromír Jágr udělá v NHL kolem 60 bodů, řekne, že je starý, pomalý, příští rok už asi hrát nebude, a v létě podepíše novou smlouvu.

Jak ale budou vypadat média a politika, vážně nevím. Nebo možná ani nechci vědět a tušit, protože mi sice není 64, nýbrž o 20 míň, ale příliš často si uvědomuju, že jsem součástí starého, nepraktického světa starých pořádků, metod a ehm, hodnot, ať už to znamená cokoliv.

Dávnověk bez internetu

Pamatuju časy, kdy se žurnalistika i politika dělaly například bez internetu a mobilních telefonů. Skutečně. Svého poslance jste sháněli po všech čertech po pevných linkách – a dokonce faxem! Víte, co je to fax, pane redaktore? Takový přístroj, který se používal jako e-mail, jen to bylo mnohem horší a fungovalo to úplně jinak. Ok, zapomeňte na to.

Když jste potřebovali třeba výpis z obchodního rejstříku, zašli jste na obchodní soud, zaplatili 50 korun za kolek a pak si výpis přinesli. Ujišťuju vás, že když jste tam byli během jednoho týdne pošesté, hrozně jste si přáli, aby už někdo konečně vynalezl internet.

Lámat se to začalo někdy před 20 lety. Nesl jsem to celkem statečně, bylo mi 24, dělal jsem čtyři roky reportéra v Respektu, což vás vybaví nebezpečným pocitem, že vás na světě nemůže nic moc překvapit.

Taky to byl docela přehledný svět – 90. léta se těm, kteří si je pamatují, zdají neuvěřitelně rychlá, jenže ve skutečnosti tenkrát čas ubíhal pomalu a předvídatelně. Ráno vyšly noviny, večer zprávy v televizi, v pondělí Respekt. V Americe vládnul mladý rockandrollový prezident, v Česku druhý, o něco starší, a jazzový premiér. Svět nebyl úplně v pořádku, to se rozhodně říct nedá, jen pár set kilometrů od našich hranic směrem na jih po sobě lidé stříleli a nebylo to jediné místo na světě. Ale pořád nad tím vším vládnul optimistický duch celé té dekády. (Když vám je 24 a vaší jedinou starostí je, jak vypít po fotbale co nejvíc piva, nemůžete asi svět vidět jinak než optimisticky.)

Evoluce technologií a soumrak klasické žurnalistiky

A pak někdy se to stalo, najednou – a aniž bychom to tušili, změnilo to naši práci, politiku, svět. A mění je dodnes a patrně bude měnit i v dalších 20 letech, o kterých je řeč.

Nebyl to velký třesk, spíš evoluce, ale vcelku svižná.

V šestadevadesátém se tu staly dvě zásadní věci: internetu si všimli i lidé mimo ČVUT. Ondřej Neff spustil Neviditelného psa a Ivo Lukačovič se tak trochu nechal inspirovat Yahoo a stvořil Seznam.

A i do Česka dorazily mobilní telefony GSM a vzápětí začala éra „telefonní žurnalistiky“, při níž seženete během chvíle skoro kohokoliv, jenže protože taky nemá nejspíš mnoho času, vysype na vás maximálně pár vět, čímž se vám plně odevzdá do rukou. O pár let později jsme měli poznat, jak moc se nám tahle metoda bude při on-line zpravodajství hodit, protože kdo by se chtěl přepisovat s dlouhými rozhovory, že.

Babrám se v té minulosti nikoliv kvůli krizi středního věku a stále častější nostalgii za zmizelým mládím. (Ale asi taky trochu.) Snažím se tu hlavně a už asi zdlouhavě vysvětlit, jak se nám do života vloupaly technologie a úplně nám ho převrátily. Během pár let bylo najednou všechno hrozně blízko. Náš monopol na obraz o světě se začal hroutit, i když jsme zdánlivě měli všechno ještě pod kontrolou. Dneska už nemáme a za dvacet let už generace našich dětí absolutně nebude tušit, jak jsme si mohli myslet, že bychom něco takového mohli ovládat.

Stará aliance tradičních médií a s nimi spojené politické elity, jejíž příslušníci dodnes ještě občas trvají na tom, že ten rozhovor, který vám poskytli, musí samozřejmě vyjít i v papíru, prohrála. Relativní bezpečí, které jsme si i v našem vždy konfliktním vztahu poskytovali, je pryč. V žurnalistice existuje termín „strážci zpravodajské brány“, což byli ti, kteří kdysi rozhodovali o tom, co čtenář/divák/volič uvidí, uslyší nebo si přečte. A celkem se solidní jistotou se pak taky dalo předpokládat, jak se zachová a jak třeba bude volit. Podle některých teorií zasadila těmhle „news gatekeeperům“ první ránu už v 80. letech CNN se svým kontinuálním zpravodajstvím. Internet to dodělal definitivně, samozřejmě v neporazitelné alianci se svými dcerami, sociálními sítěmi.

A od té doby skoro nejsme potřeba. Staré značky, které byly zárukou aspoň něčeho, třeba i jen toho, že se u nich spolehlivě rozčílíte, bojují vyčerpávající bitvu o přežití. V níž, přiznejme si to, už utržily spoustu těžkých ran. Že si někdo napíše nějaký blogísek, který se pak šíří Facebookem a Twitterem jako stepní požár, takže jeho čtenost hravě překoná jakýkoliv text vyprodukovaný daný měsíc komentářovým oddělením vašich novin nebo dokonce za posledních pět let vámi samotnými, se dá snést. (Ne moc často.)

Stejně efektivně se ale nekonečným kyberprostorem šíří hoaxy, fámy, pomluvy, lži, dezinformace, cokoliv – a jak s hrůzou poznáte, třeba i mezi vašimi přáteli na Facebooku, které jste považovali za vcelku příčetné lidi.

Tři kroky od průšvihu

Tohle je budoucnost příštích dvaceti let. Žurnalistika se demokratizovala způsobem, který nás před 20 lety nemohl napadnout. Koneckonců to není nic špatného, asi jsme i my, strnulí milovníci starých časů, nějaký takový impulz přímo doprostřed obličeje potřebovali. Ale taky je to celkem pochopitelně nekonečné hřiště, na kterém neplatí žádná pravidla, aspoň ta základní. Že to ničí žurnalistiku, stejně jako politiku a celý veřejný život, je snad docela jasné.

A pokud opravdu platí, že politika je jen odrazem žurnalistiky a naopak (a něco na tom je), měli bychom si radši zvykat na nové poměry – a ne je brát jako cosi výjimečného, co časem zmizí jako úchylná záliba chytat pokémony ve veřejných parcích.

Vidíme to odtud směrem na západ a pak přes Atlantik bohužel všude: tradiční struktury a strany jsou v hluboké defenzivě, pokud ještě vůbec existují, jejich síla a taky sebevědomí a perspektivy vyhlížejí skoro tragicky. Co se to stalo, že američtí republikáni vyprodukují po osmi letech v opozici jako svého prezidentského kandidáta na první pohled šíleného chlápka, který získává popularitu tím, že v zásadě jen lže a popírá u toho všechno, co bylo kdysi pro Ameriku tak důležité – včetně strany, za niž zrovna kandiduje?

V roce 1996 se v Česku ve volbách ustanovil systém dvou velkých stran – ODS a ČSSD, které se střídají u moci, a i když u toho vydávají dost silných slov, v zásadě zemi kormidlují očekávatelným směrem. Přesně před 10 lety se pro jednu z těchto stran ve volbách rozhodlo 67 procent Čechů. Před třemi lety už jen 27 procent a nezdá se, že by to za rok mohlo být o mnoho jiné. Ekonomická krize, která přišla ze dne na den v roce 2008 spolu s pocitem významných členů těchto stran, že všechno, co vidí, jim taky patří, změnily českou politiku během pár let tak, že jsme ji skoro nepoznali. A někdo se vážně ptá, jak to bude vypadat za 20 let? (Téměř jisté snad je pouze to, že u toho už aktivně nebudou asistovat Václav Klaus s Milošem Zemanem, jediné dvě jistoty uplynulých dvaceti let. Ale úplně bych je nepodceňoval.)

Před 20 lety žila Evropa docela předvídatelně nebo jsme si to aspoň mysleli. Nebyl to dokonalý svět, jistě, ale zdálo se, že žijeme možná nejlepší, nejbezpečnější a nejbohatší období dějin. (Dobře, nechytejte mě za slovo, o většině 20. století to ale určitě platilo.) Časy, které nás čekají, jsou ale naprosto nepředvídatelné. Tuším, že týdeník Economist napsal, že svět stojí troje volby od opravdu velkého průšvihu. Jedno takové hlasování už možná máme za sebou – to o Brexitu. Pak se nám blíží americké volby, které mohou vydat největší světovou velmoc do rukou úplného šílence, jenž se chová a mluví přesně tak, jak vypadá (výsledek budeme ve chvíli, kdy dostaneme tuto knihu do ruky, možná již znát – pozn. red.).

A pak už budeme čekat jen na třetí krok. Potom si teprve můžeme říct, jak to možná bude vypadat za dalších 20 let. Nejsem vůbec optimista. A myslím, že až mi bude 64, nebude mi to ještě ani jedno.

Doufám.

Ohlédnutí

Momentka z fotbalového zápasu mezi týmy KDU-ČSL a ODS během volební kampaně před parlamentními volbami v roce 1992. Jindřich Šídlo jako redaktor Českého deníku hrál za ODS, která však prohrála 1:6. První gól zápasu dal Josef Lux.
(© Tomki Němec)

Jindřich Šídlo (čtvrtý zleva) s částí redakce časopisu Respekt v roce 1997.
(Archiv Jindřicha Šídla)

Před 20 lety…

Česká republika podala formální žádost o vstup do EU.
(© ČTK/Doležal Michal)

Na přelomu května a června se uskutečnily první parlamentní volby samostatné České republiky. Vyhrála je ODS v čele s Václavem Klausem.
(© ČTK/Doležal Michal)

V USA byl podruhé zvolen prezidentem kandidát demokratické strany Bill Clinton.
(© ČTK/AP)

V březnu přijela do České republiky na třídenní návštěvu britská královna Alžběta II.
(© ČTK/Ballon Mierny Otto, Zehl Igor)

(© ČTK)

Svět a společnost – soužití na planetě

2
Šimon Pánek
Zmenšený svět

CV
*1967 v Praze, ředitel obecně prospěšné společnosti Člověk v tísni

Studoval biologii na Přírodovědecké fakultě UK, školu nedokončil. V roce 1988 spoluorganizoval humanitární sbírku pro zemětřesením postiženou Arménii. Byl jedním ze studentských vůdců sametové revoluce. V 90. letech krátce působil v Kanceláři prezidenta republiky a současně se věnoval produkci dokumentárních filmů. Spoluzaložil informační a humanitární  agenturu Epicentrum (1992) a v návaznosti na ni humanitární organizaci Člověk v tísni (prvními aktivitami byly pomoc pro Náhorní Karabach, Bosnu či Somálsko), z níž je dnes největší česká humanitární, rozvojová, vzdělávací a lidskoprávní společnost a jejímž je Šimon Pánek ředitelem. Organizace Člověk v tísni působila ve zhruba 60 zemích světa, Šimon Pánek v polovině z nich. Byl také předsedou správní rady Open Society Fund Praha (1997–2007), předsedou správní rady Fóra pro rozvojovou spolupráci – zastřešující platformy nevládních organizací (2004–2010), je členem European Conucil for Foreign Relations, spoluzakladatelem European Partnership for Democracy a v posledních letech vedl Alianci 2015, která sdružuje evropské nevládní humanitární a rozvojové organizace. Je nositelem medaile Za zásluhy za angažovanost ve věcech veřejných (2002), ceny Evropan roku (2003) či Ceny Paměti národa (2010).

Během příštích dvaceti let se svět ještě o velký kus zmenší. Pochopitelně nikoli absolutně. Rychlost, s jakou informační technologie přiblížily donedávna velevzdálené části zeměkoule, je již nyní fascinující, ale zároveň alarmující. Ubude míst, která jsou výjimečná, exotická či „téměř nepoznaná a západní civilizací nepoznamenaná“, řečeno jazykem průvodců nabízejících návštěvu divokých kmenů a neobjevených údolí. Přibude zaručeně autentických etnických show i vymyšlených dobrodružství tak, aby nám, obyvatelům nejrozvinutějších částí světa, nahradily skutečná nebezpečí, která nám kdysi hrozívala a dnes jsme jich už uchráněni.

Nebezpečná rychlost

Cestovatelé zamoří další dosud málo navštěvované oblasti a přinesou s sebou turismus, peníze, ale také urychlení rozpadu do jisté míry původního způsobu života obyvatel odlehlých oblastí. Ostatně právě rychlost, kterou západní svět s rozvojem IT technologií do celého světa přinesl, je tím nejrizikovějším prvkem. Vývoj jde vždy kamsi kupředu (nikoli ovšem nutně k lepšímu) a nelze jej zastavit ani romantickým sněním a vzdechy po kdysi tak krásné a přirozené Africe nebo Indii. Stejně jako my, obyvatelé zemí, které mají to štěstí býti mezi nejvyspělejšími na planetě, i lidé v té nejchudší zemi a nejzapadlejším regionu chtějí lepší životní úroveň, přístup ke zdravotnictví, možnost dát děti do školy, žít v bezpečné zemi a alespoň do nějaké míry moci ovlivňovat věci veřejné, věci spojené s rozhodováním, krátce řečeno politiku.

Mezi státy a kontinenty se budeme pohybovat rychleji, ale zároveň možná budeme hledat cestu zpět k pohybu po zemi, při němž místa, kultury, počasí i lidská společenství na sebe navazovaly a ovlivňovaly se, kdy cestovat po zemi přes kontinent dávalo smysl a přinášelo poznání. Na rozdíl od dnešního přeskoku, který nám nedá čas věci chápat, vstřebávat, vnitřně přijímat a jen posiluje naši povrchnost. V blízké budoucnosti zásadně naroste počet turistů a cestovatelů mířících do Evropy včetně České republiky z míst, kam my nyní jezdíme za exotikou. Čínské, indické, brazilské a další skupiny i jednotlivci se budou čile zajímat o český tradiční zvyk chataření a chalupaření, na každé zřícenině jim nabídneme zaručeně historické šermířské souboje, tradiční řemesla i pohár medoviny. Poměr se obrátí, bude se cestovat především k nám, do skanzenu jménem Evropa.

Vývoj potřebuje čas

Obávám se však, že na rozdíl od Evropy a některých dalších částí světa, které přes současné v řadě aspektů krizové období zůstanou stabilními a bezpečnými a budou si ve svém dostatku pokládat otázky existenciální, bude většina světa stále ještě řešit otázky zemitější, existenční. Bude však svět jako celek bezpečnější? Podaří se zpomalit pokračující klimatické změny a najít způsob, jak v novém světovém pořádku, který nebude bipolární ani unipolární, ale skutečně multipolární, svět více či méně společně řídit? Právě alespoň částečně společné řízení, nikoli světovláda, ale schopnost shodnout se na řešení nejdůležitějších výzev a krizí, bude pro svět, soužití v něm, a tedy i pro nás a naše životy zcela základní a zásadní.

Rychlost, kterou jsme přinesli do světa zejména rozvojem informačních a komunikačních technologií, je na jedné straně úžasným pokrokem, něčím, co jsme si ještě před dvaceti lety vůbec nedokázali představit, na druhé straně pro stabilní rozvoj a vývoj představuje ohrožení. Je totiž nejen příliš vysoká pro naše životy ve vyspělých moderních a postmoderních společnostech a je bezesporu jednou z příčin, proč se nám v mnoha ohledech zdá náš život složitý, je zdrojem nadkomunikace a podílí se na novodobém stresu z přebytku možností a neomezenosti nabídky. Je ale také příliš vysoká pro společenský vývoj. Společenské a politické změny potřebují čas, který se prostě nedá přeskočit či nahradit rychlejší výměnou zpráv či vzájemné komunikace. Je výzvou intelektuální, emoční a vyžaduje často změnu názorů a postojů. Zrychlené vývoje přináší často zrychlené špatné konce. Shodneme-li se na tom, že pro naši budoucnost je dobré žít ve světě, kde bude vládnout převážně demokracie, je pro transformaci společností, které se o přechod k demokracii pokoušejí, třeba dostatek času a ideálně jiná než zblázněně urychlená dynamika virtuálního prostoru. Schopnost spolu komunikovat a shodnout se alespoň na nějakém minimu společných hodnot je přitom pro budoucnost světa klíčová.

Globální řešení globálních agend

Rozdíly mezi bohatými zeměmi a částmi planety, které tak rozvinuté nejsou a navíc je klimatické změny ohrožují hlouběji a podstatněji než například státy mírného severního pásma, jsou již dnes obrovské. Tyto vlivy i napětí, které způsobují, včetně toho, že jsou jedním z migračních push faktorů, povedou nutně k potřebě větších investic formou pomoci i podpory rozvoje a ekonomiky. Svým způsobem tedy k částečnému, byť malému pokusu o spravedlivější přerozdělení bohatství na planetě. Ostatně otázka, zda majetek a finanční zdroje budou z velké většiny stále ještě v rukou malého a dosud stále se zmenšujícího zlomku obyvatel planety, či zda dojde k nějakému přerozdělení, je jednou z nejzajímavějších a nejkritičtější otázek budoucnosti. Stejně tak jak budou pokračovat snahy o lepší správu světa, tedy řízení globálních agend, jako je úsilí o zpomalení změn klimatu a snížení jejich dopadu, o světovou bezpečnost, řešení konfliktů, humanitárních krizí i potenciálních hrozeb pro bezpečnost světa, včetně soupeření světových i regionálních mocností ve zbrojení.

Nevěřím, že svět bude v zásadních otázkách o tolik jiný, až se za dvacet let probudíme – velké světové problémy nebudou nikdy zcela vyřešeny ani nepovedou, alespoň doufám, ke světovým kolapsům a katastrofám. Natolik je svět dnes propojen komunikačně, obchodně a přes všechna úskalí a napětí i politicky a hodnotově, že bude schopen, často sice až za pět minut dvanáct a s velkými ztrátami, řešit přicházející zásadní výzvy a krize. A přes všechny změny zůstanou podstatné základní faktory stability světa, tedy důvěra a pravda mezi státy, kontinenty a společnostmi. Ochota k multilaterálnímu řešení společných problémů, která zároveň znamená ochotu něčeho vlastního se zříci, něco investovat či obětovat, či naopak lež, nedůvěra a agresivní národní zájmy prosazované za každou cenu stylem účel světí prostředky bez ohledu na ostatní. Stejně jako tomu bylo před dvaceti lety a je tomu i nyní.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 2036. Tomáš Sedláček a hosté: Jak budeme žít za 20 let?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.