František Niedl

RŮŽE A LEV

Odpovědná redaktorka Markéta Špačková

Grafická úprava Eva Gomolová

Obálka Karol Lament/PT MOBA

Foto na obálce Nejron Photo

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

© František Niedl, 2016

© foto na obálce Nejron Photo 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-759-2 (ePub)

ISBN 978-80-243-759-8 (mobi)

1

„Jak dlouho si z nás bude ten zlotřilec Hans Křivák ještě tropit žerty?“ to nebyla jen otázka, ale i výtka, kterou směřoval Petr z Rožmberka k Bohušovi ze Smolna, veliteli své osobní stráže. Byla to nejen jeho nejlépe vycvičená jednotka sloužící k jeho osobní ochraně, ale byla využívaná i k úkolům, na něž by jeho ostatní zbrojní nemuseli stačit.

Smolenský stiskl zuby, až se mu lícní svaly napjaly. Tu výtku dopadající na jeho hlavu by nejradši neslyšel, protože byl přesvědčený, že za skutečnost, že Hans Křivák se svou lapkovskou tlupou dál běhá beztrestně po světě, mohou i jiní nebo ještě lépe – především jiní. Zrovna ten zmetek Beneš z Vřesova, který se krčí ve výklenku okna. Pánův oblíbenec. A co dokázal? Jen líbat pánovu řiť – sotva odrostlý smrkáč. Teď se tváří, že se ho to všechno netýká. A přitom to byl zrovna on, kdo vyjel pod velením Zdislava z Pikrše na Křiváka. Smolenský zarazil tok svých myšlenek. Nebo to tak nebylo? Nebylo, musel si neochotně přiznat. S Pikršem sice vytrhli, ale na lidi z močálů. A Pikrš to nepřežil. Na Krumlov ho přivezli už tuhého.

„Tak odpovíš mi, pane Bohuši?“ Rožmberkův hlas byl najednou nepříjemný. Za ty necelé tři roky, co převzal po smrti svého otce vládu nad rožmberským dominiem, se dost změnil. Ze zamlklého a nerozhodného pána se stal někdo, kdo ví, co chce.

„Křivák se přece stáhl dál od rožmberských držav, když mu ten johanita Wolfram Katzinger z Olšové vypálil jeho Krahulčí a pobil víc jak polovinu jeho tlupy,“ zmohl se Smolenský konečně na odpověď. „Teď sedí na hrádku Adlerhorst na samém pomezí Čech, Horních Rakous a Bavorska.“

„To vím také. Alespoň že můj špehéř Sojka odvádí svou práci, jak má.“

„Ale je těžko říct, jestli je to ještě na naší straně, nebo na bavorské.“

„A koho to zajímá?“ vybuchl Rožmberk. „Jako by na tom někdy záleželo. Je to škůdce! Bez ohledu na to, na jaké straně sedí. Škodí všem. Loupí, vraždí, překáží obchodu... Máme právo na něho udeřit, když to neudělají jiní, i kdyby seděl u samotného Pasova!“

„Ano, pane,“ musel neochotně přitakat Smolenský, protože jiná odpověď se od něj ani nečekala.

„Vyrazíš do tří dnů. Tak připrav svoje lidi.“

„Tak brzy?“

„A na co bys chtěl ještě čekat. Až napadne sníh? Je podzim a v těch kopcích napadl sníh kolikrát už v říjnu. Nebo bysme měli počkat na jaro?“ dodal Rožmberk posměšně.

„Jak poroučíš, pane,“ sklonil Smolenský hlavu.

„Jinou odpověď jsem ani nečekal,“ řekl pán Krumlova smířlivě.

Beneš se díval z okna na řeku, jejíž vody, než se dostaly pod strmou skálu, kde stál hrad, se musely protáhnout několika zákruty, do nichž se vměstnalo celé město, které bylo tak řekou chráněno ze tří stran.

Tomu rozhovoru, co se odehrával v Rožmberkově nejoblíbenější komnatě, kterou používal jako pracovnu, sice naslouchal, ale byl by rád, kdyby se ho nemusel zúčastnit, protože byl přesvědčený, že mu v žádném případě nepřinese nic dobrého. Když přišel před dvěma léty na Krumlov, bylo mu sedmnáct. Uměl jezdit na koni – dost dobře, střílet z luku – velmi dobře, ale když odmyslíme, že uměl klást oka na zvěř a že už také dokázal povalit nějakou tu děvečku na seno, čouhala mu tak akorát sláma z bot. Meč sice v ruce udržel, dokázal se s ním i docela ohánět, ale ve skutečném boji by ho snadno zdolal kdejaký průměrný a možná i podprůměrný voják. A tak nastoupil do Smolenského oddílu, kde dřel do úmoru, a jeho dovednosti se začaly postupně zlepšovat, i když ho to stálo hodně potu a krve. Smolenský ho od samého začátku nesnášel a ztrpčoval mu život, jak jen mohl. Ale Beneš u něj zůstával ještě i v době, kdy už se mohl vyhřívat v blízkosti samotného vladaře, jen aby dokázal zvládat všechno tak dobře jako ostatní, a pokud možno ještě lépe.

Rožmberk mu věnoval pozornost od samého počátku a Beneš ani nevěděl proč. Možná v něm vytušil něco víc, co on sám o sobě dosud nevěděl. Chtěl na něm, aby mu říkal svůj názor, i kdyby byl odlišný od toho jeho. A Beneš to dělal. Pak zachránil Petrovi z Rožmberka život – možná. Rozhodně však pomohl překazit úklad, kdy měl být Petr sprovozen ze světa. Teď už sloužil jenom Rožmberkovi, ale se Smolenského lidmi chodil, k nelibosti jejich velitele, dál cvičit.

„Posloucháš nás, Beneši?“

„A mám, pane? Pokud si budeš přát, že jsem neměl nic slyšet, tak jsem nic neslyšel. Ale pokud...“

„Doufám, žes poslouchal pozorně, protože se té výpravy zúčastníš také.“

„K ničemu mi nebude!“ vyprskl Smolenský.

„Ale mně ano, protože je v mých službách – tak jako ty. A ne ve tvých. Tak na to nezapomínej. Ale neboj se, o velení tě nepřipraví. Jen v případě, že by se s tebou něco stalo. Pak by velení převzal.“

Nastalo ticho. Beneš nepromluvil, protože něco takového ho nenapadlo ani ve snu. A Bohuš ze Smolna mluvit nemohl, protože se mu nedostávalo dechu. To až po chvíli.

„Ale já mám svého zástupce. Je jím Zdislav Koníř.“

„A ten také zástupcem zůstane. Protože dokáže dobře vykonávat rozkazy, ale na to, aby je vymýšlel, nemá.“

„To ti řekl tenhle?“ ukázal Smolenský na Beneše.

„Ne. Jak vidíš, je stejně překvapený jako ty. Myslíš, že jsem hlupák, a ke všemu slepý? Rozhodl jsem. A teď jděte. Máte před sebou ještě dost práce, kterou musíte před odjezdem vykonat.“

Smolenský se toporně uklonil a beze slova se vydal ke dveřím. A Beneš za ním. Ale toho v okamžiku, kdy byl u samých dveří, Rožmberk zastavil. „Ještě na slovíčko, Beneši.“ Pak počkal, až Smolenský bouchl dveřmi – víc než bylo třeba. „Posaď se,“ vyzval ho. „Bojíš se Smolenského?“ zeptal se, když se Beneš posadil ke stolu proti němu.

„Ne,“ odpověděl Beneš bez zaváhání. „Horší chvíle jsem zažíval doma, když se otec rozběsnil a svoji zlost si vybíjel na tom, kdo mu byl v té chvíli po ruce. Tehdy jsem se ještě nemohl bránit, protože jsem byl malý. A i kdybych nebyl, pořád tu byla povinná úcta k otci, který sice nakonec skončil přibitý na vratech vlastní tvrze, nicméně pořád to byl otec.“

„Slyšel jsem, že dokonce s něčím nepěkným v jeho ústech.“

„Ano,“ Beneš se začervenal, „ale o tom bych se nerad zmiňoval.“

„Chápu,“ odpověděl Rožmberk účastně, protože ani jemu by se nelíbilo, kdyby měl jednou skončit přibitý na vratech s vlastním přirozením vraženým do pusy. „Ale vraťme se k původní otázce. Co úcta k nadřízenému?“ Ta otázka byla víc než zvídavá. Když Beneš neodpovídal, krumlovský vladař ho pobídl. „Víš, že mi můžeš odpovídat podle svého přesvědčení.“

„I kdybych si tím uškodil, pane? Protože je něco jiného, když ti řeknu názor na něco, co se mě netýká, a něco jiného...“

„Přece bych byl rád, kdybys to zkusil.“

„Poslechnu Smolenského ve všem, co bude k tvému prospěchu. Vím, co musím. Ale budu se bránit, kdyby mi Smolenský usiloval o život. Ne při výkonu služby, s něčím takovým musí člověk počítat, ale kdyby to bylo z jeho osobní zášti vůči mně, pak bych...“

„Ty by sis na něho troufl? Je to zkušený harcovník, který už za sebou něco má.“

„Tady přece nejde o to, jestli bych zvítězil, nebo ne.“

„Tedy jde o čest?“

Beneš pokrčil rameny. „Taky se tomu tak říká.“

„Dobře. Náš špehéř Sojka, se kterým jsi již také ledacos zažil, je už na místě a spojí se s vámi. Pak se rozhodnete, nebo lépe řečeno, Bohuš ze Smolna se rozhodne, jakým způsobem skoncujete s tím Křivákem. Jak bys to udělal ty?“

„To teď nedokážu říct, pane, dokud vše neuvidím. Ale rozhodně bych ten hrad nedobýval.“

„Proč?“

„Předně proto, že jsem vlastně ještě žádný hrad nedobýval,“ zkusil to Beneš s filipikou.

„Ale, no tak. Pokud vím, tak tvůj švagr, ten johanita Wolfram, se pustil do Křivákova Krahulčí téměř za pochodu.“

„Jenže Krahulčí bylo celé ze dřeva. Kromě toho má Wolfram mnohaleté zkušenosti z bojů, obléhání, bránění, v boji ze sedla, pěšmo, dokonce i na moři, kde bojoval proti nepřátelům všeho druhu. Jak nevěřícím, tak pirátům. Tomu se nemůžeme rovnat. Ani já, ani Smolenský.“

„Toho tak mít na svojí straně...,“ zauvažoval Rožmberk nahlas.

„On slouží Bohu.“

„A zdá se, že velmi úspěšně. Nikdy nezapomenu, když jsem se s ním poprvé setkal.“

„Vím. Bylo to na Pražském hradě, tehdy jsem ho i já uviděl poprvé.“

„Ano. Měli jsme jednání s pánem z Lipé. Vešel do komnaty a za ním vkročili dva lidé, kteří nesli okovanou truhlu. Po krátkém dohadování, při němž neprojevil dostatek úcty, což se více dotklo pána z Lipé než mě, protože já byl tehdy mladý a nezkušený, odkopl ten křižák víko truhly. Naskytl se mi pohled, který člověk nevidí každý den. Stříbro, zlato, drahé šperky. Byl to skutečně mimořádný pohled, jenž předčil jenom pohled do očí toho křižáka. Díval se před sebe se stejným nezájmem a neúčastí, jako když odkopával víko té truhly, jako kdyby kopal do odpadků. A přitom před ním leželo bohatství, za jaké by se dalo koupit slušné panství. Nakonec, kdyby si tu truhlu nechal, kdo by vůči němu mohl vznést půhon?“

„Zvláště když si v tomhle království bere každý vše, co se mu podaří urvat,“ pronesl Beneš lakonicky, ale jeho glosa si našla cíl.

„Myslíš tím někoho konkrétně?“ zeptal se Rožmberk vyzývavě.

„Vůbec ne,“ ušklíbl se Beneš. „Co já, bezvýznamný synek ještě bezvýznamnějšího zemana z Vřesova, navíc k tomu druhorozený, bych mohl vědět?“

„Tak se toho drž – aspoň, co se rožmberského dominia týče. Ale co se týče ostatních, tam se tvé všímavosti meze klást nebudou.“

„Budu si to pamatovat, pane.“

„Ještě jednu věc. Pokud si vzpomínám, tvůj nejmladší bratr strávil nějaký čas v Křivákově zajetí. Možná by nebylo od věci vzít ho s sebou. Mohl by být prospěšný, protože zná zvyky té tlupy, zná osobně jejich hejtmana, a jistě by si mohl vzpomenout, jak by se asi Křivák v té které situaci zachoval.“

„To by nešlo.“

„Proč?“

„Protože na Adlerhorstu nikdy nebyl, neví, jak vypadá, dokonce ani neví, kde je. On se od Křivákovy tlupy dostal v ten den, kdy Wolfram zaútočil na Krahulčí a Čeňka osvobodil. Ale i kdyby toho nebylo, je tu dohoda mezi Wolframem a Křivákem.“

„Jak to, že o tom nic nevím?“

„Netýkalo se to tebe, pane Petře.“

„Ale zřejmě se to týká tebe a potažmo i mě.“

„Mne se to týká okrajově a tebe už vůbec, pane.“

„To nech na posouzení mně.“

„Stalo se to o svatbách, kdy si moje sestra Běta brala Wolframova bratra Lothara a Wolframova sestra Hilgret mého bratra Janka. Seděli jsme u hodovních stolů v sadě pod rozkvetlými stromy, když přiletěl šíp a zabodl se do kmene stromu jen kousek nad Čeňkovou hlavou. Na svahu se objevil jezdec – byl to Hans Křivák. A vyzval nás, abychom mu Čeňka vydali, nebo že nás jeho lidé, ukryti v lesích kolem, všechny pobijí.“

„Proč?“

„Nezaplatili jsme mu za Čeňka výkupné,“ odpověděl Beneš málo přesvědčivě. To byla oficiální verze. Pravdu, že se musel Čeněk přidat ve svých dvanácti letech ke Křivákově tlupě, pokud si chtěl zachovat život, znali jenom Křivákovi přeživší lidé, Wolfram a Čeněk. A po čase i on, Beneš, kterému se Čeněk se svými hrůznými zážitky později svěřil.

„Takže vy jste se s Křivákem setkali?“

„Ne tak docela – jenom Wolfram. Vyjel za ním na ten kopec a dlouho se dohadovali. Když se Wolfram vrátil, řekl nám, že se Křivák Olšové a Vřesova nedotkne. Že mu to Hans Křivák slíbil.“

„A to jen tak?“ Petr z Rožmberka luskl prsty.

„To asi ne. Wolfram na něj musí vědět něco, čím ho dokázal přinutit.“

„A co to je, nevíš?“

„Ne, ale musí to být něco strašného.“

„Takže jste vlastně s Hansem Křivákem uzavřeli příměří nebo dokonce přátelství? To bych tě snad ani proti němu neměl vysílat.“

„Já nic neuzavíral,“ ohradil se Beneš dotčeně. „A ani Wolfram mi neřekl nic v tom smyslu, že by se mě jeho dohoda s Hansem Křivákem nějak týkala. Jen to, že jeho nepřátelství s ním dál trvá a součástí té dohody je i to, že se Wolfram nesmí zdržovat na Olšové ani na Vřesově. Pokud by tento slib porušil, hájení obou tvrzí by padlo. To je všechno.“

„Zajímavé,“ zamumlal sotva slyšitelně Petr z Rožmberka. Pak se otřepal, jako by chtěl ze sebe setřást něco nepříjemného. „V tom případě platí mé původní rozhodnutí a ty můžeš vyrazit s panem Bohušem na Hanse Křiváka. A nezapomeň, že se Wolfram zmiňoval ještě o čtyřech truhlách podobných té, kterou přivezl králi, a které stačil Křivák odvézt z Krahulčí dřív, než byl ten hrad zničen. Byl bych rád, kdyby doputovaly bez úhony na Krumlov. A ty dohlédneš na to, aby se z nich nic neztratilo. Bohuš ze Smolna dostal jasný příkaz, že díl z kořisti dostanete až tady.“

„Tak proto mě s ním posíláš?“

„Nejen proto. A pamatuj. Pokud vše dobře dopadne, zbude na tebe tolik, že si budeš moct koupit tvrz mnohem výstavnější, nežli je ten váš Vřesov, nejméně se dvěma třemi vesnicemi.“

2

„Nuže, pánové?“ přelétl Jan Lucemburský, král český a z pověření svého otce římského císaře Jindřicha VII. i generální říšský vikář, ty přítomné členy širší a mimořádné královské rady, kteří se dostavili na Pražský hrad.

Králi bylo teprve šestnáct let, tedy o dva roky víc, než když nastupoval na český trůn. Z nedospělého chlapce dorostl v mladíka, který nejen zmužněl, ale nabyl za ty dva roky i patřičného a ne neopodstatněného sebevědomí, které při neustálém handrkování s českou šlechtou o královskou moc získal. Představy panského stavu, že povoláním nedospělého mladíčka na trůn budou mít v rukou tvárnou loutku, se nenaplnily. Za ty dva roky neustálých tahanic se mu podařilo za pomoci svých rádců, trevírského arcibiskupa a svého strýce Balduina Lucemburského, Bertholda z Hennebergu a především mohučského arcibiskupa Petra z Aspeltu, zajistit si, když ne vítězství, tak alespoň jistý odstup od českých pánů. Ti se však nehodlali vzdát a doufali, že si udrží to, co získali v předešlých letech před Janovým příchodem jak na královském, církevním, tak i z majetků jiných šlechticů – a většinou nikoliv po právu.

Po králově pravici seděl jediný z jeho tří hlavních rádců Berthold z Hennebergu. Petrovi z Aspeltu po jeho opakovaném naléhání povolil císař Jindřich VII., aby se mohl alespoň na krátkou dobu vzdálit, a mohl tak vyřídit neodkladné záležitosti ve své mohučské arcidiecézi. Zároveň ho požádal, aby při té příležitosti zasáhl proti durynskému lantkraběti Fridrichovi řečenému Pokousaný, někdejšímu hlavnímu spojenci svrženého krále Jindřicha Korutanského, který porušoval dohody uzavřené s jeho synem Janem. Ale alespoň tahle povinnost mohučskému arcibiskupovi odpadla, protože mezitím byl Fridrich na hlavu poražen braniborským markrabětem Waldemarem a vzat do zajetí.

Balduin Lucemburský se v té době nacházel v Itálii ve vojsku svého bratra Jindřicha, jehož z počátku triumfální jízda za císařskou korunovací se postupně změnila ve strastiplné putování, doprovázené nekončící řadou střetů a bojů, při nichž šlo mnohdy o holý život. Jindřichovi se postupně podařilo svojí neobratnou politikou postavit proti sobě větší část Itálie. A nejen guelfy, stoupence papežského zřízení, ale postupně i ghibelliny, stoupence císařství. V tom, tedy v představě o absolutní panovníkově moci, bylo Jindřichovo a Janovo pojetí vlády téměř shodné. Ale Jindřich víc ztrácel, než získával. Nejdříve, už v předešlém roce 26. července l. P. 1311, přišel o život při obléhání Brescie císařův bratr Warlam a ještě téhož roku 14. prosince zemřela v Janově jeho manželka Markéta, která svého muže na italském tažení za císařskou korunou též doprovázela.

I Jan byl v nelehké situaci. Jeho otec žádal o vojenskou pomoc, aby mohl v Itálii zvrátit pro něj se nepříjemně vyvíjející situaci. A o to se měl postarat jeho syn. V německých zemích jako říšský vikář a v zemích českých jako jejich svrchovaný král. A přesto Jan cítil, že v Čechách bude jeho pozice při plnění toho úkolu mnohem složitější než v zemích německých, protože české panstvo mělo pramalou chuť zúčastnit se podniku, o kterém bylo přesvědčeno, že mu z něho nevzejde žádný prospěch. Naopak, že budou vystaveni ztrátám jak hmotným, tak na životech. Dobře věděli, že jsou králi povinni pouze proti nepřátelům království, což nebyl tenhle případ, a jinak... Jinak požadovali, aby jim bylo za tažení zaplaceno, pokud se nejednalo o výboj, z něhož by jim kynula tučná kořist.

A z čeho jim on má zaplatit, když je královská pokladna prázdná? Mohl by na nich sice požadovat navrácení všech královských majetků, které si kdysi vzali do zástavy, ta už však dávno vypršela, nebo je přímo naloupili, pak by je měl z čeho vyplatit. Ale může si to dovolit? Místo toho, aby dal dohromady vojsko na pomoc svému otci, vyprovokoval by domácí povstání proti sobě samému. Pak by mu nezbylo než pozvat do země cizí vojska, která by při bojích s odbojnou šlechtou plundrovala i jeho zemi, a otci by tak stejně nepomohl.

Rozhlédl se kolem. U stolu seděli nejvýznamnější čeští a moravští velmožové. A kolik z nich je mu skutečně oddáno? S jistotou to mohl říct jen o Bertholdovi z Hennebergu. To byl ovšem cizinec. Ale jinak? Jindřich z Lipé. Zasloužil se sice o jeho uvedení na český trůn, ale přitom si dokázal toho dost pro sebe nahospodařit a dál v tom úspěšně pokračuje. I na jeho, Janův, úkor. A možná že především. Jan z Vartenberka, nečitelný Petr z Rožmberka, Vilém Zajíc z Valdeka a další. Mnozí ještě nedávno stáli na straně Jindřicha Korutanského, ale to už je zapomenuto. A aby nezapomněl: biskup pražský Jan z Dražic. Jindy tak výmluvný, ve svých názorech suverénní a obávaný i v poli. Sedí zde nyní zaražený, s těkavým pohledem. Jan se musí pousmát. Biskup se teprve nedávno vrátil z francouzského města Vienne, kam byl předvolán papežem Klementem V. k patnáctému obecnému církevnímu koncilu, který měl tři základní úkoly. Především to bylo definitivní odsouzení a rozpuštění řádu templářů a vyhlášení křížové výpravy do Svaté země. Třetím úkolem bylo provést reformu církevní kázně. A právě tento okruh se týkal i Jana z Dražic, který byl obviněn z napomáhání kacířství. Toho se měl dopustit, když v Čechách přivítal ne zrovna vřele řád dominikánů, jehož řeholníci byli představiteli rodící se inkvizice. Jan z Dražic sice neskončil na hranici, přesto se navrátil se silně ožehnutým peřím.

„Víte, proč jsme se zde dnes sešli, pánové,“ navázal král Jan. „Kromě jiného je to kvůli neodkladné pomoci mému císařskému otci při jeho tažení v Itálii.“

„Ale to se nás netýká,“ neudržel se Vilém Zajíc z Valdeka.

Jindřich z Lipé se neubránil úšklebku, protože byl rád, že někdo jiný měl rychlejší ústa, a on tak nemusel odpovídat jako první.

„Ale to se mýlíš, pane Viléme. Čechy jsou říšskou zemí.“

„Ale ne říšským lénem. Český král nepřijímá korunu z císařových rukou, ale je volen českými a moravskými velmoži, jak sám dobře víš.“

Jan stiskl rty. „Díky za připomenutí. Nicméně je nejvyšší světskou autoritou v říši, součástí které je i království české.“ Jan se znovu rozhlédl kolem sebe. „Nebo se snad mýlím, pánové?“

„To jistě ne, Milosti,“ ujal se slova Jindřich z Lipé. „Tu skutečnost nikdo nezpochybňuje. Spíše se jedná o finanční zajištění celé výpravy.“

„Rozumím. Ale to je přece maličkost.“ Jan vstal a vykročil ke dveřím komnaty. Vstali i ostatní, protože se neslušelo, aby bez vyzvání zůstali v králově přítomnosti sedět. Jan se otočil a pokynul jim rukou. „Následujte mě, pánové,“ vyzval je, a aniž by čekal, budou-li ho následovat, vykročil rychlým krokem na chodbu. Nemusel se otáčet, celá suita ho beze slova následovala. Byl to hezký pohled, jak výkvět země následuje svého krále. Chodbou dosud po požáru zpustošeného Pražského hradu se rozléhaly chvatné kroky a sloužící, kteří se chvátajícím mužům připletli do cesty, uskakovali za uctivého uklánění rychle stranou. Jan se zastavil až před okovanými dveřmi královské pokladnice, kterou hlídali dva ozbrojenci. „Co zde hlídáte?“ zeptal se jich.

„Královský poklad, Milosti,“ řekl jeden z nich.

Jan nechal odemknout všechny zámky, které pokladnici zajišťovaly, a sám otevřel těžké dveře. „Jen vstupte, pánové,“ vyzval svůj doprovod. Kolem stěn stály těžké dubové, tepanými pásy okované truhly. Některé měly otevřená víka, ale truhly byly všechny prázdné. Jan osobně pozotvíral i ty ostatní – a i ty byly prázdné. „Nuže, pánové,“ vyzval šlechtice, „berte si podle libosti, každý tolik, kolik si myslí, že bude na tažení potřebovat. A můžete si vzít dokonce i víc, abyste neměli dojem, že váš král je lakotný.“ Zavládlo hrobové ticho, nikdo z mužů se ani nepohnul. „Jen se neostýchejte a berte si, abyste nebyli škodní,“ napínal Jan pomyslnou strunu k prasknutí.

Ještě před zasedáním královské rady nebyl Jan rozhodnutý, jakým způsobem s nimi bude jednat, aby je nepopudil. Ale v jeho průběhu nabyl přesvědčení, že doprošováním se ničeho nedosáhne. Stával se z něho bojovník a ve chvílích, kdy byl na vážkách, zvolil většinou nakonec útok.

Nechal je ještě chvíli dusit, než znovu promluvil. „Je milé, když mezi námi panuje taková shoda. Král dává z celého srdce, co může, a jeho šlechtici jsou tak uznalí, že si nevezmou víc, než musí. A teď se opět můžeme vrátit k poradě.“

Když znovu zasedli v jednací síni, ozval se jako první Jan z Vartenberka. „To bylo zbytečné, Milosti,“ řekl uraženě. „Všichni víme, že na tom královská pokladna není nejlépe. Za ta léta nepokojů a válčení...“

„Ale že při nich zchudla jenom královská pokladna, zatímco jiné se naplnily. Když jsem nastupoval na trůn, nevěděl jsem, že se stávám králem tak chudého království, které – na rozdíl od jiných – si razí stříbrné mince z vlastních stříbrných dolů.“ Jan se odmlčel, jako by musel přemýšlet. Ale nebylo tomu tak. Svoji řeč měl už dávno promyšlenou. „Nuže, co tedy navrhujete?“

„Snad by se dala vypsat nějaká mimořádná daň. A můžeš si také půjčit, Milosti – tak jako už v minulosti. Od měst, církve a ani panský stav ti neodmítne,“ odpověděl Janovi Jindřich z Lipé.

„Jak snadné,“ promluvil Jan zamyšleně. „Že mě to rovnou nenapadlo. Ale musíte omluvit moji mladickou nezkušenost.“ Pak se otočil k písaři, který stál za jeho křeslem, a vzal si od něho dvě listiny. Jednu položil před sebe a druhou podal Jindřichovi z Lipé. Ten ji přelétl pohledem a jeho obličej lehce pobledl. „Tu listinu předávám tobě, pane podkomoří, jako správci královské komory. Z tvého pohledu jsem vyčetl, žes hned pochopil, oč se jedná. Tu listinu můžeš dát kolovat, aby i ostatní páni pochopili, co v ní stojí. Ale abych vás nenapínal... Je to seznam královských majetků, které jsou v současnosti v držení někoho jiného. Ten seznam je v podstatě rozdělený do tří dílů. První jsou majetky, které byly dány do zástavy a dluh s nimi související nebyl ještě vyplacen nebo za dobu jejich užívání ještě nebyl splacen a na tyto zástavy jsou v zemských deskách uloženy řádné smlouvy. Pak jsou to majetky, kde už zástava dávno vypršela, přesto jsou neoprávněně drženy dál. A v poslední řadě jsou to majetky, které byly uchváceny násilně a bez řádné smlouvy jsou dál protiprávně drženy.“

„Chceš nám snad vyhlásit válku, Milosti?“ bouchl pěstí do stolu Vilém Zajíc z Valdeka. „To bych ti neradil, nemáš na to dost sil!“

„A peněz – zapomněl jsi dodat. Ale aspoň jsi upřímný. A děkuju ti, tvoje slova si budu pamatovat.“

„Ale my s tebou, Milosti, přece nechceme bojovat,“ snažil se rozjitřené vášně uklidnit uvážlivý Petr z Rožmberka.

„Jsem rád, že jsme se tak rychle dohodli,“ stavěl se nedovtipným král Jan. „Kdy mi tedy česká šlechta začne vydávat alespoň část královských držav? Těch, u nichž protiprávnost jejich držení je do očí nejvíce bijící? Snad by se mohlo všechno urychlit, kdyby šli členové královské rady ostatním příkladem. A pak i já budu moci zaplatit válečné tažení.“

„Milosti,“ promluvil konečně i biskup Jan z Dražic. „Mnoho těch zástav je právoplatných a jsou drženy za skutečně prokázané půjčky a výdaje poskytnuté Koruně.“

„Jistě i Fridrichu Korutanskému.“

„Ano, i takové závazky zde jsou. Ale když jsi vstoupil na trůn ty, závazky jsi převzal.“

„Ovšem. Nechme tedy ty nesporné stranou a bavme se o těch druhých, které byly uchváceny násilnou cestou.“

„Čistě teoreticky,“ začal Jan z Vartenberka zvolna. „I kdybychom se na některých tady dohodli. Jak chceš donutit ostatní pány, kteří nejsou přítomni, k jejich vydání?“

Jan se rozesmál. „Všichni jsme válečníci, i zde přítomný biskup. A ty se mě ptáš, jak ty majetky získat?“

„Jenom bys rozpoutal domácí válku a svému otci bys nepomohl.“

„Já vás teď opustím, pánové, a prosím vás, abyste setrvali v rokování, protože bez mojí přítomnosti se vám bude jistě volněji jednat. A očekávám, že přijdete s nějakým řešením. Jinak...“ Ale větu Jan už nedokončil a zvedl se.

„Ještě maličkost, Milosti...“

„Ano, pane z Rožmberka?“

„Kdybys mohl tu větu dokončit.“

„Existuje dohoda a nedohoda. Já bych dal přednost dohodě. Ale existují i jiné možnosti – řekněme zvenčí. K těm bych se však nerad uchyloval, protože by jimi trpělo království – moje království. A zvažte i to, že pokud neposkytneme císaři pomoc, on se nakonec obejde i bez ní. A až přijde, bude chtít srovnat všechny účty. A já bych byl rád, kdybychom se bez něčeho takového obešli.“

3

Tentokrát spěchal Jan chodbami královského hradu sám. Stráže před královninými komnatami mu chvatně ustoupily z cesty a vzdaly čest. Prošel předpokojem a vešel do královniny hlavní obytné komnaty. Dvorní dámy, které seděly kolem Elišky, vyskočily, aby se mohly uklonit králi. Vstala i Eliška a Jan jí pokynul hlavou, aby své společnice propustila. Mohl by jim ten příkaz vydat sám, ale to by se nehodilo. Nechtěl snižovat autoritu své ženy.

Když osaměli, pověsila se mu Eliška kolem krku. „Co tě trápí, Jane? Zasedání se nevyvíjelo podle tvých představ?“

„To je výraz mého obličeje tak čitelný?“

Přikývla. „Ano, dá se v něm číst jako v knize.“

„Na tom budu muset tedy ještě zapracovat.“

„Tak povídej.“

„Do podivného království jste mě přivedli.“

„To mě mrzí. Nelíbí se ti ta krajina?“ hrála si Eliška na naivku, i když dobře věděla, co a především koho má Jan na mysli.

„Jsou jako vzteklí psi. Z mord jim ještě kape krev a už se rozhlížejí po další kořisti. A tu starou nehodlají pustit, i kdyby se jim měly břichy roztrhnout.“

„Já vím, jsou tvrdí, ale kdyby nebyli, naše království by zmizelo v zapomnění a s ním i tenhle národ.“

„Zastáváš se jich?“

„Ne. Jen připomínám, že vím, a bezesporu ještě lépe nežli ty, jací jsou. Ale to neznamená, že si to necháme líbit. I my musíme být tvrdí – a také budeme.“

„Jsi mi velikou oporou, Eliško.“ Jan si svoji ženu přivinul k tělu. „A navíc tak krásnou,“ dodal vřele, protože v té době byl do ní ještě velmi zamilován. „Teď, když nejsou přítomni můj strýc Balduin a Petr z Aspeltu, jsi kromě Bertholda z Hennebergu v Čechách mým nejbližším člověkem, na něhož se mohu spolehnout.“

„Jistě by se našli i další. Rozhodně mezi ně patří sedlecký a zbraslavský opat, mohla bych jmenovat i členy panského stavu a také je ti nakloněno čím dál tím víc královských měst.“

„Snad máš pravdu. Ale jako rodina jsme dosud nepočetní.“

„To měla být výtka?“

„Spíše postesknutí.“

„A co ti brání v tom, abys mne dneska navštívil v mé ložnici?“

„A co ti brání v tom, abys mě do té ložnice pozvala už nyní?“

„A to přímo za božího dne? Nebylo by to proti božím přikázáním?“ zhrozila se, ale jen málo, Eliška. Ve věku dvaceti let byla velice žádoucí – a také žádostivá. Byla na vrcholu mládí a jistě jí takových krásných let ještě několik zbývá. Ale mnohé ženy toho věku se už přehouply do druhé poloviny života, kdy jejich tělo už jen ztrácí cestou ke konečnému zmaru.

„Možná by ses na to měla zeptat svého zpovědníka,“ popichoval ji dál Jan. „Neměl bych ho dát zavolat? Možná bych se mohl od toho svatého muže také něčemu přiučit.“

Eliška vyprskla smíchy. „Víš, jak je stydlivý? Po takové otázce by jistě strávil celou noc na modlitbách, kleče v bazilice holými koleny na kamenných dlaždicích... Ne, to ne. S ohledem na jeho zdraví...“ Eliška uchopila Jana za ruku a vedla ho ke své ložnici. „Otoč klíčem, prosím,“ požádala ho, když do ní vstoupili. „Není třeba se ptát zpovědníka. Myslím, že do vladařských povinností patří i zplození následníka trůnu.“

„A já bych řekl, že z celého vládnutí náleží k těm nejpříjemnějším...“

Toho dne, asi hodinu po setmění, se začali k výstavnému domu poblíž Staroměstské radnice, který při svých pobytech v Praze obýval Jindřich z Lipé, trousit dobře oblečení muži. Ne však okázale, protože nechtěli budit zbytečnou pozornost. Lidé z jejich doprovodu zůstávali buď v mázhauzu, nebo šli rovnou do šenku v sousedním domě.

Ve velké jizbě s okny směrem k rynku se postupně usazovali někteří vybraní z těch, kteří se zúčastnili předešlého zasedání královské rady. Kromě už dříve jmenovaných přibyl Ota z Bergova a pár dalších.

„Já myslím, že můžeme začít, pánové,“ ujal se jako hostitel slova Jindřich z Lipé. „Bez pobízení se obslužte z táců přinesených na stůl a rovněž nenechte zvětrat víno ve vašich pohárech – bylo přivezeno z daleka. Když dovolíte, zdržíme se plytkých společenských řečí a pustíme se rovnou do toho, kvůli čemu jsme se tady sešli. Bez okolků se zeptám: Jak se postavíme k tomu, s čím přišel dnes na zasedání rady král Jan?“

„Já jsem jí sice nebyl účasten,“ nenechal se pobízet Ota z Bergova, jehož téměř kamennou tvář přetínala od levého oka až k bradě jizva, „ale rozhodně si nenechám vzít to, co mi po právu...“ Ale nedomluvil. Zarazilo ho dávivé zakašlání. Když se podíval tím směrem, zjistil, že toto zakašlání vyšlo z úst Petra z Rožmberka. „Pokud ti zaskočilo z jídla, pane Petře, doporučoval bych ti, abys nejedl tak hltavě. Pokud by to však měl být projev posměchu, doporučoval bych ti...“

„A já bych tobě, pane Oto, doporučil, abys používal přesnější formulace. Já vím, že čeština není tvým rodným jazykem, ale přesto žiješ v Čechách dost dlouho, abys...“

„Tak dost!“ vyskočil Ota z Bergova ze židle a bouchl pěstí do stolu, až nejbližší číše poskočily. „Nenechám se tady urážet!“

„Ale, páni bratři,“ snažil se rozjitřené ovzduší uklidnit pán z Lipé. Nelíbilo se mu, že sotva začali, už se vyskytla první hádka. „Možná má pan Petr pravdu. Každý z nás ví, jakým způsobem královské majetky získal. Jsme tu mezi svými, bez přítomnosti krále. A není nutné, abychom se tu před sebou jakkoliv obhajovali. Co však je víc než žádoucí, abychom se zde dohodli, jak budeme postupovat ve světle králových požadavků dál. Existuje hned několik možností a o těch budeme jednat. Možnost vrátit vše z toho, co král po právu – a tady bych zdůraznil slovo po právu – požaduje, nepřipadá v úvahu. I kdybychom se všichni, co tady jsme, dohodli na tom, že králi vyhovíme a majetky vrátíme, nedonutili bychom ostatní, aby tak učinili rovněž – a my bychom byli za blázny. Další možnost je králi nevyhovět. Tím ho však sami postrčíme ke krokům, na jejichž konec nikdo nedohlédne.“

„Je tu ještě možnost povolat zpět na trůn Korutana,“ navrhl Ota z Bergova. „Z vděku k nám by nám musel stvrdit, že nám zachová všechny majetky, které jsme v minulosti získali.“

„To by byla ta největší hloupost, kterou bychom udělali,“ namítl Vilém Zajíc z Valdeka.

„A to proč?“ štěkl na Valdeka Ota z Bergova.

„Předně proto, že je nyní, po neúspěšném kralování, ještě chudší nežli Jan. Za jiných okolností by se nám to sice hodilo. Mohli bychom ho založit a on by se tak stal ještě chudším. A až by císař uspořádal svoje záležitosti v Itálii, sebral by říšskou hotovost a rychle by se s námi vypořádal. Z čeho by zaplatil? Sebral by nám to, co patří Koruně, a pravděpodobně nejen to. Mohl by sáhnout i na naše majetky a jimi podělit svoje věrné. Možná by mohl některé z nás pro výstrahu i ukrátit na hrdle. Jak jsem slyšel, stejně tak naložil v Itálii s představiteli některých odbojných měst. Tak je to, pane Oto,“ obrátil se na Bergova.

Po jeho slovech se ozvalo mručivé přitakání. To, co nastínil, bylo velice pravděpodobné. Jen zapomněl dodat, že dalším důvodem, ale to už osobním, je nepřátelství mezi ním a Korutanem. Když svržený král utíkal jen s nepočetnou družinou z Čech, byl to on, kdo ho dostihl, přinutil ho propustit rukojmí a vůbec se k němu choval velmi neuctivě, za což mu Korutan slíbil nepřátelství až za hrob.

„Já bych jednal,“ ozval se Rožmberk. „Zvolna, beze spěchu, jednání se dají protahovat... A nakonec každý králi něco vrátí. On bude rád, že vůbec něco dostal, a kdo ví, jak nakonec dopadne celá ta římská jízda císaře Jindřicha.“

„To jsou rozumná slova, za která ti žehnám, pane Petře,“ pronesl s úlevou biskup Jan z Dražic. „Jako bych slyšel tvého nebožtíka otce, blahé paměti. Někdy se věci vyřeší rychleji mečem, ale tohle není ten případ. Jen bychom uvrhli na naši zemi zkázu. A to přece nikdo z nás nechce.“

„Je to i můj názor,“ přitakal Jindřich z Lipé. Zatím si u krále stál dobře a z toho postavení mohl jen získat, a také že získával – víc než jiní. Tak proč přepřahat, když koně běží tou správnou cestou.

Další debata byla už mnohem uvolněnější a přítomní se postupně propracovávali k téměř všeobecné shodě.

4

Oddíl Rožmberských v počtu šedesáti jízdních, vedený Bohušem ze Smolna, postupoval k zemské hranici. U Želnavy, ještě před krajem močálů, přebrodili Vltavu a u opuštěné uhlířské osady se setkali se zvědem Sojkou. Smolenský rozhodl, že toho dne už dál nepojedou a zůstanou v osadě na noc.

Když chtěli zbrojní rozdělat ohně, Sojka se zhrozil. „Zbláznili jste se? Kouř bude vidět na míli daleko.“

„No a co?“ okřikl ho Smolenský. „Sám jsi říkal, že ten jejich Adlerhorst je od nás dobré dvě míle.“

„To ano. Ale jak chceš, pane Bohuši. Křivákovi lidé o nás stejně nejspíš už ví.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Nevím. Ale jak myslíš, že se jim daří tak úspěšně celá ta léta unikat oněm všelikerým nástrahám? Křivákovi lidé neustále křižují krajinou. A pomáhají jim i místní. Je to pro ně výhodné. Předně si něco přivydělají, a navíc jsou pod ochranou samotného Křiváka. Nemusí se bát, že je přepadnou nějací lupiči. Cizí si sem nedovolí přijít, protože tady vládne Hans Křivák.“

„Ale už dlouho nebude,“ odsekl Bohuš ze Smolna.

„Když myslíš,“ ušklíbl se Sojka.

Smolenský Sojku neposlechl a ohně rozdělat dal. Ale alespoň přikázal, že dříví musí být suché a ohně se rozdělají v polorozpadlých chýších, aby plameny nebyly na dálku vidět.

„Ráno vyrazíme a rád bych na ten hrádek zaútočil ještě toho dne, když soudíš, že se to tu hemží zvědy. Budeme mít na naší straně výhodu překvapení.“

„To chceš vzít hrad útokem?“

„A proč myslíš, že jsme sem přijeli? Mám tu snad čekat, až napadne sníh?“

„To nedopadne dobře,“ zavrtěl hlavou Sojka.

„Co to žvaníš? Chceš zasít mezi mé lidi strach?“

„Jenom bych rád, aby nezemřeli zbytečně. Jsem zrovna tak ve službách pána z Rožmberka jako ty. Místo tolika koní jste měli mít nějaké pěšáky, protože hrad na koních nedobudete.“

„Nestarej se, jízdní sesednou.“

„Už aspoň od Hořic jste se měli přesouvat jenom v noci a ve dne spát. Takhle Křiváka nepřekvapíte.“

„My jsme řádní zbrojní jednoho z nejvýznamnějších velmožů království!“ zvýšil Smolenský nepříjemně hlas, který teď přímo skřípal. „A nebudeme se plížit tmou jako nějací lapkové!“

„Měl bys to zvážit, Bohuši,“ přidal se na Sojkovu stranu Smolenského zástupce Zdislav Koníř.

„Už jsem to zvážil,“ odsekl Smolenský. „Zítra vyrazíme ještě za tmy. Za svítání dorazíme k Adlerhorstu, přirazíme k hradbám čtyři ostrve, po nichž vyšplhají vybraní muži, zatímco ostatní je budou krýt střelbou z kuší. Až ti chlapi překonají hradby, otevřou nám bránu a my vnikneme do hradu. Pobijeme posádku, vezmeme kořist a zapálíme hrad. Je na tom snad něco nejasného?“

Zavládlo rozpačité ticho. Smolenský očekával souhlas, ale z přítomných se k souhlasu nikdo neměl.

„Ani náš chytrolín, urozený rytíř Beneš z Vřesova, jindy tak výřečný, zvláště před panem vladařem, k tomu nic nemá? Jeho bohaté zkušenosti by nám mohly být oporou,“ řekl Smolenský do prostoru, aniž by uznal za nutné podívat se přímo na Beneše.

„Ve všem souhlasím s tím, co řekl Sojka,“ odpověděl Beneš klidně. „Dokonce ani ty ostrve ještě nemáme. To je budeme otesávat až pod hradem, aby ty rány všichni slyšeli?“

„Vynikající postřeh,“ řekl Bohuš ze Smolna uštěpačně. Ty ostrve nachystáme ještě zde. Máme s sebou nákladní muly, které vezou proviant. Ten tu necháme a zítra na ty muly ty ostrve zavěsíme. A ty se o to, Beneši, postaráš. Vyber si nějaké lidi a můžete se dát hned do práce, abyste byli hotoví, než se setmí.“

„Jak si přeješ, udatný vojevůdče,“ připepřil svoji odpověď Beneš.

Reakce na ni se nedočkal, protože Smolenskému chvíli trvalo, než si přebral, zdali se jedná o výstižné vykreslení jeho charakteru, čemuž by dal přednost, protože tak se ve svých očích viděl i on sám. Postupně však docházel k tomu, že by se mohlo jednat i o drzost, ale aby si to s Benešem vyřídil, na to bylo už pozdě, protože ten už byl dávno pryč. Jen počkej, ty páníčkův spratku, nadával Smolenský Benešovi v duchu. Při zítřejším útoku bude zase řada na mně, abych ti připravil nějaké povyražení. Ještě poznáš, že se nevyplácí být vtipný na velitelův úkor. Protože o tom, co je k smíchu a co ne, rozhoduji já.

O třetí ráno vstali a o půl hodiny později se vydali na cestu. Hvězdy už nesvítily a nízký měsíc kryla mlha, zvedající se z nedalekých močálů. Kdyby s sebou neměli Sojku, který se v krajině slušně vyznal, nikdy by nedokázali najít tu správnou cestu k hradu, zvláště když k němu z tohoto směru ani vlastně žádná nevedla.

Prvních pár set kroků tu jakási cesta sice byla, nejspíše vyšlapaná uhlíři, ale ta se rychle změnila v sotva znatelný chodníček, používaný pravděpodobně pouze zvěří. Ale Sojka se vyznal. Asi nebyl jen tak pro nic za nic nejuznávanějším zvědem v rožmberských službách.

Pochodový tvar oddílu se rychle změnil v dlouhého hada, v němž nebylo místo pro to, aby šli dva koně vedle sebe. I soumaři, vlekouce za sebou ostrve, museli jít jeden za druhým. Tam, kde je měli soumaři tím tlustším koncem připevněné k zadkům, byly kmínky na délku jednoho sáhu zcela zbaveny větví, aby soumarům nepřekážely. Dál byly větve osekány tak, aby zůstaly z kmínku trčet výčnělky na stopu dlouhé. A jejich špičkám, které byly vláčeny smykem, byly ponechány zelené větve i s celým chvojím.

Postupovali beze slov. Předně – hovor byl zakázán, a konečně – nikomu nebylo do řeči. I tak nedokázali postupovat v naprosté tichosti. Bylo slyšet nespokojené frkání koní, kteří tak protestovali proti brzkému probuzení, vrzání sedel a postrojů, zazvonění zbroje a především zvuky vydávané podkovami koní, když jim jejich nohy sjely po mokrých kamenech, porostlých mechem.

Nebylo to ještě svítání, jen nad východním obzorem se čerň měnila v tmavou šeď. To, čím se nyní prodírali, už nebyl les, klučený uhlíři, ale prales s popadanými stromy. Některé byly ještě čerstvé, jiné však už začaly práchnivět, aby si je příroda vzala zase zpět. Museli sesednout a koně vést, protože jízda byla stále obtížnější. Najednou se před nimi objevila postava a nejbližší ze zbrojných sáhli po zbraních.

„Nechte toho,“ sykl na ně Sojka. „To je můj člověk, kterého jsem tady nechal, aby hlídal. Tak povídej, Lejsku,“ obrátil se Sojka na mládence. „Jsou na hradě?“

„Asi půl tuctu jich sice odjelo, ale ostatní by tam měli bejt.“

„A Křivák?“ zeptal se dychtivě Smolenský.

„Ten by tam měl bejt taky. Odjíždět jsem ho neviděl,“ dodal Lejsek.

Smolenský si zamnul ruce, až mu železné rukavice zachrastily. „Jde to, jak sem očekával,“ řekl spokojeně.

„To bejvá někdy ta potíž – když si člověk myslí, že to jde podle jeho představ,“ prohodil Jáchym, jeden ze tří nižších velitelů.

„Drž hubu!“ zasyčel na něj Bohuš ze Smolna. „Až mě bude zajímat tvůj názor, dám ti vědět. „Jak je to ještě daleko?“ zeptal se Lejska.

„Sotva dvě stě kroků.“

Na místě nechali všechny koně i soumary, kterým pomohli od ostrví, a také tři muže, kteří je měli hlídat. Dál postupovali s nejvyšší obezřetností. Tma ještě víc ustoupila a před nimi se objevila silueta spíše hrádku nežli hradu. Ten hrádek byl však kamenný, dobře udržovaný, a jak bylo na první pohled vidět, i pevný. Další překážka spočívala v tom, že před vraty byl řetězy zdvižen malý dřevěný mostek, jenž se jinak spouštěl přes přírodní skalní proláklinu, kterou stavitelé hradu využili při jeho stavbě, a jedinou hradební bránu směrovali právě tím směrem. To o tom padacím mostku se dozvěděl Smolenský sice teprve včera, přesto na svých plánech nic nezměnil.

Smolenský začal rozdělovat útočníky podle toho, jakou měl který z nich výstroj a výzbroj. On, Beneš, Zdislav Koníř a tři nižší velitelé měli drátěné košile, asi tucet mužů mělo přední a zadní plechy, ostatní byli oblečení jen do prošívanic. Všichni měli helmice a železné rukavice. Asi polovina mužů disponovala štíty. Všichni vlastnili meče, někteří navíc kopí, jiní vrhací oštěpy. Zhruba patnáct nejlepších střelců bylo vyzbrojeno kušemi. Ke každé ze čtyř ostrví vybral Smolenský pět mužů v prošívanicích, protože při lezení by jim železná výstroj překážela. Vlastně u jedné učinil výjimku. Ke čtyřem mužům v prošívanicích přidal Beneše v drátěné košili.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Růže a lev.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.