Angela Duckworthová

HOUŽEVNATOST

Síla vytrvalosti a vášně

Copyright © 2016 by Angela Duckworth

All rights reserved, including the right to reproduce this book or portions thereof in any form whatsoever.

Podle anglického originálu Grit: The Power of Passion and Perseverance vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2017. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Eva Nevrlá

Odpovědná redaktorka Vladimíra Válková

Redakční spolupráce Vít Šebor, Tomáš Baránek

Sazba a grafická úprava David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Obálka Pavel Junk

Ekniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-houzevnatost]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #houzevnatost

© Jan Melvil Publishing, 2017

ISBN 978-80-7555-022-4

Pro Jasona

PŘEDMLUVA

V dětství jsem kolem sebe pořád slýchala slovo génius.

Vždycky s ním vyrukoval můj táta. S oblibou říkával – aniž by se to vztahovalo k něčemu konkrétnímu – „No, nejsi žádnej génius.“ Konstatoval to třeba uprostřed večeře, během reklamy při seriálu The Love Boat, nebo když se uvelebil na gauči s výtiskem Wall Street Journalu.

Už si nepamatuji, co jsem mu na to říkala. Možná jsem předstírala, že neslyším.

Otec se v myšlenkách často zabýval genialitou, talentem, kdo ho má víc a kdo ho má méně. Hodně mu záleželo na tom, jak moc je chytrý. A záleželo mu na tom, jak chytří jsou členové jeho rodiny.

Nebyla jsem jediná, kdo mu dělal starosti. Ani o mých sourozencích si nemyslel, že by byli geniální. Podle jeho měřítek se nikdo z nás nemohl rovnat Einsteinovi, což pro něj bylo zjevně velkým zklamáním. Obával se, že kvůli svému intelektuálnímu handicapu nedosáhneme v životě úspěchu.

Před dvěma lety jsem získala velké ocenění – bylo mi uděleno stipendium MacArthurovy nadace nazývané též „grant géniů“. O toto stipendium nežádáte. Nemůžete o nominaci poprosit ani přátele nebo kolegy. O přidělení rozhoduje tajná komise složená ze špičkových odborníků konkrétního oboru. Kritériem je důležitost a originalita vaší práce.

Když mi zavolali s tou naprosto nečekanou zprávou, nejprve jsem pocítila vděčnost a úžas. Ale hned poté jsem se v myšlenkách vrátila k tátovi, jak kdysi „diagnostikoval“ můj intelektuální potenciál. Přitom nelze říct, že by se mýlil. Nezískala jsem MacArthurovo stipendium proto, že bych byla výrazně chytřejší než jiní psychologové. Odpověděl správně („Ne, není“), jen otázka („Je génius?“) byla nesprávná.

Od telefonátu z nadace to do oficiálního vyhlášení trvalo zhruba měsíc. Kromě manžela jsem o stipendiu nesměla nikomu dalšímu říci. Měla jsem tak dost času vychutnat si ironii situace. Holka, které pořád říkají, že není génius, nakonec dostane cenu za to, že je géniem. A pozor: cenu dostane za objev, že naše úspěchy ve finále závisí více na vytrvalosti a vášni než na našem vrozeném talentu. Za svůj život nashromáždila diplomy z několika prestižních škol, ale přitom ve třetí třídě neprošla testem na zařazení do výběrové třídy pro talentované děti. Rodiče jsou čínští imigranti, ale nikdy jí nevštěpovali, že ji spasí jen tvrdá práce. Oproti stereotypu neumí hrát ani na klavír, ani na housle.

Toho rána, kdy vyhlásili udělení stipendií MacArthurovy nadace, jsem zašla k rodičům. Už o té novině slyšeli, stejně jako několik „tetiček“, které volaly v rychlém sledu s gratulacemi. Když telefon konečně přestal vyzvánět, táta se ke mně obrátil a řekl: „Jsem na tebe pyšný.“

Měla jsem toho na jazyku spousta, ale nakonec jsem jen řekla: „Díky, tati.“

Nemělo smysl omílat minulost. A věděla jsem, že na mě opravdu je pyšný.

Ale stejně se jedna moje část chtěla vrátit zpět do doby, kdy jsem byla malá holka. Řekla bych mu to, co vím dnes.

Řekla bych tehdy: „Tati, říkáš, že nejsem génius. O tom se nebudu přít. Znáš spoustu lidí, kteří jsou chytřejší než já.“ Představuji si, jak rozvážně přikyvuje na souhlas.

„Ale něco ti řeknu. Až vyrostu, tak budu svou práci milovat tak, jako ty miluješ svou. Nebude to jen moje zaměstnání. Bude to moje poslání. Každý den bude pro mě výzva. Když se mi něco nepodaří, začnu znova. Možná nebudu nejchytřejší ze všech, ale budu nejhouževnatější.“

A jestli bude ještě poslouchat, řeknu to hlavní: „A dlouhodobě, tati, bude houževnatost důležitější než talent.“

Dnes, po mnoha letech, mám pro své tvrzení i vědecké důkazy. Navíc už vím, že houževnatost není nic neměnného. Z mého výzkumu vyplynuly i poznatky, jak lze houževnatost zvýšit.

V této knize shrnuji vše, co jsem se o houževnatosti naučila.

Po dokončení knihy jsem jela za tátou. Kapitolu po kapitole jsem mu po několik dní četla každou řádku. Posledních zhruba deset let bojuje s Parkinsonovou chorobou a nejsem si zcela jistá, kolik toho pochopil. Zdálo se však, že soustředěně naslouchá, a když jsem skončila, pohlédl na mě. Měla jsem pocit, že ten pohled trvá věčnost. Pak pokývl. A usmál se.

➦ Část I

CO JE HOUŽEVNATOST A PROČ JE DŮLEŽITÁ

Kapitola 1

NĚKDO TO VZDÁ A NĚKDO NE

Než nastoupíte na Vojenskou akademii Spojených států ve West Pointu, musíte si to pořádně zasloužit.

Přijímací řízení na West Point je přinejmenším stejně náročné jako na nejprestižnější univerzity v zemi. Podmínkou je samozřejmě špičkový prospěch na střední škole. Ale když se hlásíte na Harvard, nemusíte podávat přihlášku už ve třetím ročníku na střední a nemusíte si zajistit doporučení člena Kongresu, senátora či viceprezidenta USA. Také nepotřebujete mít vynikající hodnocení z fyzické zdatnosti, která zahrnuje běh, kliky, sedy-lehy a shyby.

Každoročně se do přijímacího procesu zapojí přes čtrnáct tisíc studentů1 předposledního ročníku středních škol. Postupně se jejich množství zužuje až na zhruba čtyři tisíce uchazečů, kteří získají požadované doporučení. Náročným studijním a fyzickým standardům West Pointu obvykle vyhovuje zhruba polovina z nich – asi dva tisíce pět set – a z této skupiny je jich pak ke studiu přijato pouze dvanáct set. Téměř všichni mladí muži a ženy, kteří přicházejí na West Point, reprezentovali dříve svou školu v některém sportu, většina z nich byla kapitány týmů.

A přesto podle statistik jeden z pěti kadetů West Point nedokončí2, zanechá studia. Ještě zajímavější je fakt, že podstatná část z nich opustí školu hned během prvního léta – v průběhu intenzivního sedmitýdenního tréninkového programu, pro nějž se dokonce i v oficiálních materiálech používá název „Beast Barracks“, bestiální kasárny. Nebo prostě jen Beast.

Kdo stráví dva roky tím, že se snaží sem dostat, a pak odejde během prvních dvou měsíců?

Znovu si připomeňme, že se nejedná o nějaké obyčejné dva měsíce. V příručce pro nové kadety se Beast popisuje následovně: „Fyzicky a emocionálně nejnáročnější část vašeho působení na West Pointu... která vám má pomoci v přerodu z nového kadeta na vojáka3.“

Typický den v „bestiálních kasárnách“

5.00

budíček

5.30

ranní nástup

5.30–6.55

tělesný trénink

6.55–7.25

osobní hygiena

7.30–8.15

snídaně

8.30–12.45

výcvik/výuka

13.00–13.45

oběd

14.00–15.45

výcvik/výuka

16.00–17.30

organizované sporty

17.30–17.55

osobní hygiena

18.00–18.45

večeře

19.00–21.00

výcvik/výuka

21.00–22.00

doplňkový výcvik podle úvahy velitele

22.00

večerka

Den začíná v pět ráno. V půl šesté už kadeti stojí seřazeni v nástupu a vzdávají čest stoupající vlajce Spojených států. Následuje tvrdá rozcvička – běh nebo kondiční cvičení – a pak už nekonečný kolotoč pochodování v útvarech, výcviku, výuky, tréninku se zbraněmi a sportování. Večerku v deset hodin ohlašují melancholické tóny trubky v písni zvané „Taps“. A další den všechno znovu. A mimochodem – žádné víkendy, žádné jiné přestávky než na jídlo a prakticky nulový kontakt s rodinou a přáteli mimo West Point.

Jeden z kadetů popsal bestiální kasárny takto: „Vyvíjí se na vás tlak ve všech myslitelných směrech – duševně, fyzicky, vojensky i sociálně. Systém odhalí každou vaši slabinu. Ale o to právě jde. West Point vás má zocelit4.“

Takže kdo úspěšně projde bestiálními kasárnami?

Otázkou jsem se začala zabývat v roce 2004, ve druhém ročníku postgraduálního studia psychologie. Americká armáda ovšem řeší stejnou věc již celá desetiletí. Už v roce 1955 – téměř padesát let předtím, než jsem se hádanku pokusila rozluštit já – najala armáda mladého psychologa jménem Jerry Kagan a odvelela ho na West Point. Měl za úkol testovat nové kadety a zjistit, které jejich vlastnosti rozhodují o tom, zda ve výcviku zůstanou, či nikoliv5. A osud tomu chtěl, že Jerry nebyl jen prvním psychologem, který studoval faktory dokončení studia na West Pointu, ale také prvním psychologem, kterého jsem potkala na univerzitě. Nakonec jsem v jeho laboratoři pracovala na částečný úvazek dva roky.

Své první pokusy oddělit na West Pointu zrno od plev Jerry charakterizoval jako totální neúspěch. Vzpomínal, jak trávil stovky hodin tím, že kadetům ukazoval kartičky s obrázky, a oni k nim měli vymýšlet nějaký vhodný příběh. Test měl odhalit hluboce zakořeněné nevědomé motivy. Kadeti, kteří v příběhu ztvárnili nějaké ušlechtilé činy a odvážné skutky, měli být mezi těmi, kteří školu úspěšně absolvují. Podobně jako mnoho jiných myšlenek, jež v principu znějí dobře, ani tato idea v praxi příliš nefungovala. Příběhy byly barvité a zábavné, ale naprosto nesouvisely s tím, jak se pak kadeti rozhodovali v reálném životě.

Od té doby se výzkumu přirozeného úbytku studentů na West Pointu věnovalo několik dalších generací psychologů. Nikdo z nich však nebyl schopen s jistotou odpovědět na otázku: Proč někteří z nejslibnějších kadetů pravidelně školu opouštějí, a to jen nedlouho po zahájení výcviku?

Brzy poté, co jsem se dověděla o bestiálních kasárnách, jsem se vydala do kanceláře Mikea Matthewse, vojenského psychologa, který byl již roky členem fakultního pedagogického sboru ve West Pointu. Mike mi vysvětlil, jak během přijímacího procesu na West Point6 identifikují ty uchazeče, kteří mají potenciál na škole uspět. Využívají k tomu nástroj zvaný Whole Candidate Score, tedy celkové skóre kandidáta. Jde o vážený průměr jeho výsledků v testech SAT nebo ACT1*, pořadí studenta v jeho třídě na střední škole, odborného posouzení jeho vůdčího potenciálu a výsledků v testech fyzické zdatnosti.

Whole Candidate Score si můžete představit jako kvalifikovaný odhad West Pointu o tom, kolik talentu má žadatel vzhledem k různým úskalím čtyřletého studijního programu. Jinými slovy jde o odhad, jak kadeti zvládnou dovednosti požadované u vojenského velitele.

Skóre patří k nejdůležitějším faktorům, které rozhodují o přijetí na West Point. A přesto skóre nepredikuje spolehlivě, kdo projde bestiálními kasárnami a kdo ne. Kadeti s nejvyšším skóre odcházejí ze zahajovacího tréninku se stejnou pravděpodobností jako kadeti s nejnižším skóre7. A právě proto jsem měla u Mikea otevřené dveře.

Jistý klíč k té hádance Mikeovi poskytly vlastní zkušenosti z doby, kdy jako mladík nastoupil k letectvu. I když okolnosti jeho výcviku nebyly tak drastické jako na West Pointu, dost se podobaly. Nejtěžší byly situace, které přesahovaly současné schopnosti nováčků. Poprvé v životě musel Mike s ostatními rekruty dělat na povel věci, jež nikdy předtím nedělal. „Během dvou týdnů,“ vzpomínal Mike, „jsem byl totálně unavený, frustrovaný, cítil jsem se hrozně sám8 a měl jsem chuť se sbalit a odjet – stejně jako všichni ostatní.“

Někteří skutečně odešli. Ale Mike ne.

Mikea tehdy zaujalo, že zvládání obtížných situací naprosto nesouviselo s talentem. Ti, kteří z výcviku odešli, ho jen zřídkakdy opustili kvůli nedostatku schopností. Podle Mikea hrál roli spíš mentální postoj „nikdy to nevzdám“9.

Mike Matthews nebyl jediným, s kým jsem v té době probírala postoj „nenechat se odradit“ nepříznivou situací. V rámci studia psychologie jsem se věnovala psychologii úspěchu, a tak jsem zpovídala mnoho význačných osobností ze světa podnikání, umění, sportu, žurnalistiky, vědy, medicíny a práva. Zajímalo mě: Kdo jsou lidé, kteří jsou na špici vašeho oboru? Jací jsou? Čím se podle vás odlišují od ostatních?

Některé z vlastností, jež z těchto rozhovorů vyplynuly, se týkaly specificky daného oboru. Podnikatelé například často zmiňovali ochotu jít do finančního rizika: „Musíte být schopni rozhodnout o milionech dolarů, a přesto jít večer v klidu spát.“ Podobný postoj byl naprosto irelevantní pro lidi z umělecké sféry, kteří naopak uváděli nutnost kreativity: „Baví mě něco tvořit. Nevím proč, ale prostě je to tak.“ Sportovci uváděli ještě jiný druh motivace – touhu po vítězství: „Vítězové jdou rádi do přímého souboje s ostatními. Vítězové nesnášejí prohru.“

Kromě specifických rysů však vyplynuly i určité společné charakteristiky – a právě ty mě zajímaly nejvíce. Bez ohledu na obor činnosti byli úspěšní lidé vždy talentovaní a měli štěstí. To jsem již věděla a nezpochybňovala jsem to.

Avšak tím příběhy úspěchu nekončily. Mnozí, se kterými jsem mluvila, mi vyprávěli o stoupajících hvězdách, které k všeobecnému úžasu stejně rychle vyhasly nebo ztratily zájem, než svůj potenciál realizovaly.

Začal se rýsovat další klíčový prvek – a vůbec ne snadný: schopnost pokračovat po neúspěchu: „Někteří lidé jsou skvělí, když jde všechno dobře, ale jakmile se nedaří, zhroutí se a nedokážou jít dál.“ Úspěšní lidé popisovaní v rozhovorech dokázali věci dotáhnout do konce: „Ten chlapík na začátku nebyl nijak skvělý spisovatel. Četli jsme si jeho povídky a smáli jsme se jim, ale spíš proto, že měl takový... no... neohrabaný styl, melodramatický. Ale zlepšoval se a zlepšoval, až loni získal Guggenheimovo stipendium.“ Úspěšní lidé měli stále chuť se zdokonalovat: „Nikdy není spokojená. Mysleli byste si, že už nemá co zlepšovat, ale ona sama je svým největším kritikem.“ Nejúspěšnějšími byli jedinci, kteří vynikali ve vytrvalosti.

Proč si šli vysoce úspěšní lidé tak tvrdošíjně za svým cílem? Většina z nich ve skutečnosti neočekávala, že někdy naplní své ambice. Ve svých očích nebyli nikdy dost dobří. Byli opakem sebeuspokojení. V podstatě byli spokojeni s tím, že nebyli spokojeni. Každý se honil za věcí jedinečného zájmu a důležitosti. A ten závod – stejně jako konečné vítězství – byl sám o sobě radostný, uspokojující. I když něco z toho, co museli dělat, bylo nudné nebo otravné, či dokonce bolestné, ani na vteřinu neuvažovali, že by to vzdali. Jejich vášeň přetrvávala.

Můžeme konstatovat, že bez ohledu na obor činnosti mají úspěšní jedinci jistý druh urputného odhodlání, které se projevuje dvojím způsobem. Za prvé jsou tito lidé neobvykle odolní a pracovití. Za druhé, někde hluboko uvnitř sebe vědí, co chtějí. Nemají jen odhodlání, mají jasný směr.

Právě kombinací vytrvalosti a vášně se skutečně úspěšní lidé odlišovali od ostatních. Jedním slovem, byli houževnatí.

Otázka teď ale zněla: Jak by se houževnatost, něco tak nehmatatelného, dala měřit? Měřit něco, co psychologové nebyli schopni kvantifikovat už desítky let? Co tito velmi úspěšní lidé z mého výzkumu dovedli rozpoznat na pohled, ale netušili, jak to zjistit nějakým testem?

Znovu jsem si prostudovala poznámky ze svých rozhovorů s úspěšnými osobnostmi. A začala jsem si vypisovat otázky, které obsahovaly, někdy doslova, co to znamená „být houževnatý“.

Polovina otázek se týkala vytrvalosti. Dotazovaní například měli odpovědět, zda souhlasí s výrokem „Už se mi stalo, že jsem při realizaci nějaké důležité věci musel překonávat náročné překážky,“ nebo „Když něco začnu, tak to taky dokončím.“.

Druhá polovina otázek se týkala vášně. Lidé měli odpovídat, zda se „jejich zájmy každým rokem mění“, nebo zda bývají „krátkou dobu posedlí určitým nápadem nebo projektem, ale později ztratí zájem“.

Z těchto otázek jsem nakonec sestavila test houževnatosti (Grit Scale). Pokud si na otázky v testu odpovíte pravdivě, změří, do jaké míry přistupujete k životu houževnatě.

V červenci roku 2004, druhého dne v bestiálních kasárnách, zasedlo 1 218 kadetů West Pointu k testu houževnatosti.

Předchozího dne se rozloučili s rodinami (na loučení West Point přiděluje přesně devadesát vteřin), oholili jim hlavy (pouze mužům), vyměnili civilní oděv za slavné šedobílé uniformy West Pointu a nafasovali bednu na osobní věci, helmy a další výstroj. Ačkoliv si možná mysleli, že budou umět předstoupit před velícího důstojníka, kadet čtvrtého ročníku je tvrdě poučil o správném provedení („Budete stát přesně u této čáry! Ne na čáře, ne před čárou, ne za čárou. Budete stát u této čáry!“).

Nejprve jsem zkoumala, jak výsledky v testu houževnatosti korelují s výsledky způsobilosti ke studiu na West Pointu (celkové skóre kandidáta). A víte, jak to dopadlo? Výsledky v houževnatosti neměly s výsledky v celkovém skóre kandidáta, tak pečlivě kalkulovaném během přijímacího řízení, vůbec žádný statistický vztah. Neboli: to, jak byl kadet talentovaný, nevypovídalo nic o jeho houževnatosti, a naopak.

Nezávislost houževnatosti a talentu odpovídala i Mikeovým poznatkům z výcviku nováčků ve vojenském letectvu. Ale když jsem to poprvé viděla podložené výsledky, černé na bílém, stejně mě to překvapilo. Nakonec, proč by nemohli talentovaní jedinci být i vytrvalí? Logicky by právě talentovaní měli vykazovat nejvíc úsilí, protože když vloží do své činnosti ještě vytrvalost, mohou dosáhnout fenomenálních výsledků. Například na West Pointu, vezmeme-li už kadety, kteří prošli bestiálními kasárnami, tak jejich celkové skóre výborně předikovalo veškeré výkonové ukazatele, jež West Point sleduje. A nepredikovalo jen studijní výsledky, ale i známky z tělesné a vojenské způsobilosti.10

Je tedy opravdu překvapivé, že talent vůbec negarantuje houževnatost. V této knize si vysvětlíme, proč tomu tak je.

Než nastal poslední den bestiálních kasáren, odešlo z výcviku jednasedmdesát kadetů.11

Ukázalo se, že houževnatost byla dokonale přesným prediktorem, kdo výcvik zvládne a kdo nikoliv.

Příští rok jsem se na West Point vrátila a provedla tutéž studii znovu. Tentokrát z letního výcviku odešlo dvaašedesát kadetů a test houževnatosti opět předpověděl, kdo zůstane.

V kontrastu k tomu výchozí celková skóre měli ti, co zůstali, i ti, co odešli, téměř k nerozeznání. Prozkoumala jsem podrobněji i jednotlivé komponenty podílející se na celkovém skóre. Opět žádný významný rozdíl.

Co tedy hraje roli při zvládnutí bestiálních kasáren?

Není to výsledek v testu SAT, ani to, na jakém místě jste figurovali ve své třídě na střední, ani vaše vůdčí schopnosti, ani sportovní zdatnost.

Není to celkové skóre kandidáta.

To, na čem záleží, je houževnatost.

Hraje však houževnatost roli i mimo kasárna West Pointu? Chtěla jsem to zjistit, a tak jsem hledala jiné náročné situace, kde to lidé v hojné míře vzdávají. Zajímalo mě, zda houževnatost vyžaduje jen drsné prostředí bestiálních kasáren, nebo zda houževnatost obecně může lidem pomoci vydržet u svých cílů.

Další arénou, kde jsem se rozhodla houževnatost otestovat, byl obchod: prodejní profese má přece odmítání a neúspěch na denním pořádku. Požádala jsem zaměstnance firmy zabývající se prodejem takzvaného timeshare (vlastnictví časového podílu na prázdninových apartmánech) o vyplnění několika osobních dotazníků, včetně testu houževnatosti. Prodejců bylo několik stovek. Za půl roku jsem firmu navštívila znovu. Z prodejců, kteří dotazníky vyplnili, jich už ve firmě padesát pět procent nepracovalo.12 Výsledky v testu houževnatosti predikovaly, kdo odejde a kdo ne. A co víc, žádný jiný osobnostní rys, který se v této souvislosti běžně zjišťuje – například extroverze, emoční stabilita nebo svědomitost – nepredikoval udržení zaměstnání tak účinně jako houževnatost.

Zhruba v téže době mě oslovili také ze školské organizace Chicago Public Schools. Podobně jako psychologové na West Pointu chtělo zdejší vedení získat více informací o studentech, kteří úspěšně získají jejich středoškolský diplom. Na jaře toho roku tak tisíce studentů třetích ročníků vyplňovaly spolu s další baterií dotazníků i zkrácenou verzi testu houževnatosti. O rok později dvanáct procent z nich u závěrečných zkoušek neuspělo. Studenti, kteří studium řádně ukončili, vykázali předchozího roku vyšší míru houževnatosti. Houževnatost byla významnějším prediktorem než například to, jak studentovi na škole záleželo, jak byl ve studiu svědomitý nebo jak bezpečně se ve škole cítil.

Podobně jsem i ve dvou velkých vzorcích americké populace zjistila, že dospělí jedinci s vyšší houževnatostí dosahovali ve větší míře vyššího akademického vzdělání. Lidé s titulem MBA, Ph.D., M.D., J.D. či jiným diplomem z magisterského a doktorského studia vykázali více houževnatosti13 než lidé s bakalářským diplomem. Lidé s bakalářským vzděláním zase měli více houževnatosti než lidé, kteří studovali na vysoké škole, ale nezískali diplom. Zajímavé bylo, že lidé, kteří úspěšně dokončili dvouleté vyšší studium, byli houževnatější než absolventi čtyřletého (bakalářského) studia. Nejprve mi to nešlo na rozum, ale pak jsem si uvědomila, že míra odchodů na komunitních vysokých a vyšších odborných školách bývá až osmdesát procent.14 Jedinci, kteří se této pravděpodobnosti vymykali, museli být obzvlášť houževnatí.

Paralelně s těmito aktivitami jsem začala spolupracovat s armádními speciálními jednotkami známými jako Zelené barety. Působí zde nejlépe vycvičení vojáci z celé armády vysílaní na maximálně náročné a nebezpečné mise. Výcvik pro Zelené barety je naprosto zničující záležitostí. Probíhá v několika fázích. Fáze, kterou jsem studovala já, následovala po devíti týdnech základního výcviku, čtyřech týdnech pěchotního výcviku, třech týdnech výsadkového výcviku a čtyřech týdnech kurzu pozemní navigace. Všechny přípravné kurzy jsou extrémně náročné a v každé fázi se najde několik jedinců, kteří neprojdou. Ale takzvaný výběrový kurz (Special Forces Selection Course), který následuje, je ještě těžší. Slovy tehdejšího velícího generála Jamese Parkera, „tady rozhodujeme, kdo postoupí a kdo nepostoupí“15 do konečné fáze výcviku Zelených baretů.

V porovnání s výběrovým kurzem Zelených baretů se bestiální kasárny jeví jako letní dovolená. Začíná se před úsvitem a maká na plný plyn bez přestávky do devíti večer. Kromě denních a nočních cvičení v terénu musejí uchazeči absolvovat šesti- a desetikilometrové pochody, někdy s třicetikilogramovou zátěží. Také musejí úspěšně zdolat překážkovou dráhu zvanou „Nasty Nick“: plazí se vodou pod ostnatým drátem, balancují přes zavěšená polena, šplhají po provazových sítích a přeskakují mezi vodorovnými žebříky.

Dostat se do výběrového kurzu se považuje za obrovský úspěch. A přesto 42 % kandidátů16, které jsem studovala, z výběrového kurzu v jeho průběhu dobrovolně odešlo. Co tedy odlišovalo vojáky, kteří kurz zvládli? Houževnatost.

Které další faktory kromě houževnatosti predikují úspěch v armádě, vzdělání a obchodě?17 V obchodě, jak jsem zjistila, hrály roli předchozí zkušenosti. Nováčci si práci udrželi s menší pravděpodobností než lidé, kteří již s prodejem měli zkušenost. Ve školách skupiny Chicago Public Schools měl na úspěšné absolvování žáka vliv podporující učitel. A u Zelených baretů měla významný vliv výchozí úroveň fyzické zdatnosti uchazeče.

Ale v každé z těchto oblastí platilo, že při porovnání jedinců se stejnou úrovní tohoto klíčového faktoru predikovala úspěch právě houževnatost. Bez ohledu na další vlastnosti a faktory, které napomáhají dosažení úspěchu v tak různorodých doménách – houževnatost hrála roli všude.

Toho roku, kdy jsem začala studovat psychologii, uvedli do kin dokumentární film Spellbound. Dokument sleduje přípravu osmi dětí (tří chlapců a pěti děvčat) na finále celoamerické soutěže v hláskování Scripps National Spelling Bee. Dostat se do finále – třídenní adrenalinové show, která se většinou koná ve Washingtonu a vysílá ji živě stanice ESPN (vysílající standardně jen nejvýznamnější sportovní události) – znamená, že tyto děti musely „přehláskovat“ tisíce jiných studentů ze stovek škol po celé zemi. Musely umět bezchybně hláskovat stále těžší slova, kolo za kolem. Nejprve překonaly všechny žáky ve své třídě, pak na škole, v kraji a ve státě.

Spellbound mě přinutil uvažovat: Do jaké míry závisí bezvadné hláskování slov typu schottische (šotyš, lidový tanec 19. století, pozn. red.) nebo cymotrichous (kudrnatý, z řečtiny, pozn. red.) na vrozeném talentu a do jaké míry hraje roli houževnatost?

Zavolala jsem ředitelce soutěže, energické ženě (a dřívější vítězce) Paige Kimbleové. Stejně jako já měla zájem dovědět se více o psychologických vlastnostech vítězů. Dovolila mi poslat všem 273 účastníkům18, kteří se toho roku kvalifikovali do finále, sadu dotazníků. Do finále zbývalo několik měsíců. Díky slušné odměně (dárkovému poukazu v hodnotě dvaceti pěti dolarů) mi vyplněné dotazníky vrátily skoro dvě třetiny soutěžících. Nejstaršímu z nich bylo patnáct let, což je maximální věková hranice, nejmladšímu bylo pouhých sedm.

Kromě testu houževnatosti vyplňovali soutěžící i údaj o množství času, který věnují tréninku hláskování. V průměru trénovali během týdne víc než hodinu denně a o víkendech víc než dvě hodiny denně. V rámci tohoto průměru však existovaly velké odchylky: někteří finalisté si spellování neprocvičovali skoro vůbec, jiní věnovali tréninku některý víkendový den i devět hodin!

Zvlášť jsem ještě kontaktovala podmnožinu soutěžících a provedla jsem s nimi test verbální inteligence. Skupina jako celek vykázala neobvyklou míru verbálních schopností. Ale opět tu byl značně široký rozptyl. Některé děti vykázaly nadprůměrnou úroveň, jiné pouze průměrnou vzhledem ke svému věku.

Když na ESPN vysílali finále, bedlivě jsem celý přenos sledovala až do závěrečného napínavého momentu, kdy třináctiletý Anurag Kashyap správně vyhláskoval slovo A-P-P-O-G-G-I-A-T-U-R-A (hudební termín pro melodickou ozdobu) a soutěž vyhrál.

Měla jsem teď k dispozici výsledky finále a mohla jsem data analyzovat.

Zjistila jsem následující: měření houževnatosti provedené měsíce před vlastním finále predikovalo, jak soutěžící nakonec uspějí. Zjednodušeně řečeno, houževnatější děti postoupily ve finále dál. Jak to dokázaly? Trénovaly větší počet hodin a také se zúčastnily hláskovací soutěže vícekrát.

A co talent? I verbální inteligence predikovala, jak daleko se účastník ve finále dostane. Ale neexistoval vůbec žádný vztah mezi verbální inteligencí a houževnatostí. A navíc, verbálně talentované děti netrénovaly o nic víc než děti s menším talentem, ani za sebou neměly více účastí v soutěži.

Nezávislost houževnatosti a talentu se prokázala i v další studii, kterou jsem prováděla mezi absolventy univerzit Ivy League. Zde dokonce skóre SAT a skóre houževnatosti19 vykázala inverzní vztah. Studenti z tohoto vzorku, kteří měli vyšší skóre SAT, měli v průměru o něco nižší houževnatost než jejich spolužáci. Když jsem dala dohromady výsledky této studie s dalšími zjištěními, jež jsem nashromáždila, došla jsem k zásadnímu poznatku, který ovlivnil veškerou mou budoucí práci: Náš potenciál je jedna věc. Co s ním uděláme, je věc zcela jiná.

Kapitola 2

JSME PŘÍLIŠ ZAUJATI TALENTEM

Než jsem šla studovat psychologii, pracovala jsem jako učitelka. A právě ve škole1 – roky předtím, než jsem se dověděla o bestiálních kasárnách – jsem začala pozorovat, že talent nemá na úspěch až takový vliv.

V sedmadvaceti jsem začala učit na plný úvazek. Odešla jsem z globální konzultační společnosti McKinsey, jejíž newyorské kanceláře zabíraly několik pater modrého proskleného mrakodrapu v centru města. Kolegové nad mým rozhodnutím kroutili hlavami. Proč odcházet z firmy, kam se většina lidí touží dostat a která je pravidelně řazena mezi nejchytřejší a nejvlivnější společnosti světa?

Známí se domnívali, že chci vyměnit osmdesátihodinový pracovní týden za volnější životní styl – ale samozřejmě každý, kdo někdy učil, ví, že to je nejtěžší práce na světě. Proč jsem tedy odešla? Svým způsobem byla pro mě objížďkou práce konzultanta, nikoliv učitelství. V době bakalářského studia jsem pomáhala s učením dětem na místních státních školách, působila jsem jako mentor. Po dokončení studia jsem založila bezplatný program akademického rozšiřujícího vzdělávání a dva roky ho provozovala. Pak jsem šla na Harvard a dokončila si vzdělání v neurovědách; studovala jsem neurologické procesy související s dyslexií. Když jsem tedy začala učit, měla jsem pocit, že jsem se konečně vrátila tam, kam patřím.

Ale i tak to byl tvrdý přechod. Během týdne se můj plat přesunul z kategorie Vážně? Opravdu mi platí tolik? do kategorie No teda! Jak můžou učitelé v tomhle městě vyjít s penězi? Na večeři už nebylo suši objednané na účet klienta, ale sendvič snězený ve spěchu nad opravováním písemek. Do práce jsem dojížděla stejným metrem, jen jsem nevystoupila v centru, ale o šest stanic dál na jih v Lower East Side. Místo lodiček, perel a kostýmku na míru jsem na sobě měla pohodlné boty, ve kterých vydržím celý den stát, a oblečení, na němž nebudou vidět šmouhy od křídy.

Mým žákům bylo dvanáct až třináct let. Většina z nich bydlela ve velkých bytových domech nahuštěných na jihovýchodním konci Manhattanu mezi Avenue A a D. Bylo to předtím, než v této čtvrti na každém rohu vyrostla hip kavárna. Toho podzimu, kdy jsem tu začala učit, naši školu vybrali jako místo natáčení pro film o drsných školách v problematických městských čtvrtích. Dostala jsem na starost matematiku v sedmých třídách: zlomky, desetinná čísla a základní prvky algebry a geometrie.

Hned od prvního týdne bylo vidět, že některé děti chápou matematiku lépe než ostatní. Byla radost vyučovat tyto talentované žáky. Doslova jim to „šlo rychle do hlavy“. Bez velkého vysvětlování pochopili na základě několika příkladů princip (zatímco méně nadaní spolužáci se trápili, než na to přišli). Sledovali mě, jak jsem vypočítala příklad na tabuli, řekli „Jasně!“ a další už spočítali správně sami.

A přesto jsem na konci prvního čtvrtletí s překvapením zjistila, že někteří z těch nadaných studentů neměli zdaleka tak dobré známky, jak bych očekávala. Někteří samozřejmě ano. Ale bylo mezi nimi dost takových, kteří měli průměrnou známku nebo i horší.

A naopak několik dětí, které na začátku s matematikou zápasily, mělo mnohem lepší výsledky, než jsem čekala. Tito snaživí žáci měli na hodinách vždycky všechno, co mít měli. Nekoukali z okna, nehráli si s něčím. Dělali si poznámky a ptali se. Když se jim něco napoprvé nepodařilo, zkoušeli to znovu a znovu. Někdy se přišli poradit během přestávky na oběd nebo chodili na odpolední nepovinné hodiny. A usilovná práce se promítla do jejich známek.

Bylo zřejmé, že nadání úspěch negarantuje. Talent na matematiku a výborné výsledky z matematiky byly dvě odlišné věci.

Dost mě to překvapilo. Přece podle obecně vžitého názoru je matematika předmětem, v němž excelují děti nadané na matematiku, kdežto ty, co „na matiku nejsou“, bývají pozadu. Přiznávám, že přesně s takovým míněním jsem na školu nastupovala. Dokonce jsem očekávala, že se rozdíl mezi přirozeně nadanými žáky a zbytkem třídy bude časem ještě zvyšovat.

Byla jsem příliš zaujata talentem.

Postupně jsem si začala klást nesnadné otázky. Když jsem probírala nějaké nové učivo a děti princip nepochopily, nemohlo to být proto, že méně nadaní žáci se prostě potřebovali tématu věnovat déle? Neměla jsem k vysvětlení použít jinou metodu? Neměla jsem dřív, než jsem učinila rychlý závěr, že je za vším talent, uvažovat o důležitosti úsilí? A nebylo mou zodpovědností jako učitelky zjistit, jak úsilí podpořit, jak ho udržet – a nejen u žáků, ale i u sebe?

Současně jsem si začala všímat, jak chytří jsou i mí nejslabší žáci, když se mluví o něčem, co je skutečně zajímá. Při těchto rozhovorech jsem zjistila, že se skoro vůbec nechytám: debaty o basketbalových statistikách, textech jejich oblíbených písniček nebo o složitých zápletkách, kdo se už s kým nebaví a proč. Když jsem žáky lépe poznala, zjistila jsem, že každý z nich musel během svého komplikovaného života zvládnout x složitých konceptů. Ruku na srdce, nebylo to mnohem těžší než vypočítat x v matematické rovnici?

Mezi jednotlivými žáky byl v talentu určitě rozdíl. Ale pokud šlo o to, naučit se matematiku sedmé třídy, nebylo to spíš tak, že když oni a já vynaložíme dostatek času a úsilí, zvládnou to, co je potřeba? Ale ano, uvědomila jsem si, talentu máme všichni dost.

Koncem školního roku jsem se vdala. Můj manžel také odešel ze své pozice ve společnosti McKinsey a další zaměstnání si našel v San Francisku. A tak jsme se přestěhovali a já si našla nové místo učitelky matematiky – ve škole Lowell High School.

V porovnání s mou třídou v newyorské Lower East Side byl Lowell úplně jiným světem.

Zahalen do neustálého mlžného oparu poblíž Pacifiku je Lowell jedinou státní střední školou v San Francisku, kam studenty přijímají výběrově, na základě jejich studijních výsledků. Z Lowellu pochází největší část studentů Kalifornské univerzity a jeho absolventi se dostávají i na nejprestižnější univerzity v zemi.

Pokud jste jako já vyrůstali na východním pobřeží, můžete si Lowell představit jako Stuyvesant San Franciska, prostě špičkovou výběrovou střední školu. Možná vám při té představě automaticky naskočí obraz zázračných dětí – mnohem chytřejších než ostatní, které neměly natolik vynikající výsledky, aby se sem dostaly.

Zjistila jsem však, že studenti na Lowellu se od jiných odlišují spíš svou pracovní morálkou než inteligencí. Jednou jsem se na třídnické hodině žáků ptala, kolik času věnují učení. Typická odpověď? Hodiny a hodiny. A ne týdně, každý den.

Ovšem podobně jako na jiných školách i zde existovaly velké odchylky v intenzitě práce studentů i v dosahovaných výsledcích.

Ukázalo se totéž co v New Yorku: někteří studenti, u nichž jsem očekávala, že budou vynikající, protože jim matematika šla snadno, měli horší výsledky než ostatní. Na druhé straně někteří z těch nejpilnějších patřili pravidelně mezi žáky s nejlepšími známkami z písemek a úkolů.

Jedním z těch, kteří tvrdě pracovali, byl David Luong.

Chodil do mé první třídy, kde jsem vyučovala matematiku. Na Lowellu mají dva druhy matematických tříd. Pokročilou matematiku určenou těm, kteří chtějí v posledním ročníku skládat z tohoto předmětu závěrečnou zkoušku. A základní matematiku, kterou jsem učila já a která tento cíl neměla. Neboli v mé třídě neměli studenti ve vstupním testu z matematiky tak dobré známky, aby se dostali do třídy pro pokročilé.

Zpočátku David nijak nevynikal. Byl to tichý hoch, sedával vzadu. Málokdy se přihlásil nebo šel k tabuli dobrovolně vypočítat nějaký příklad.

Brzy jsem si ale při známkování testů a úkolů všimla, že David pokaždé odevzdal vynikající práci. Všechny testy a kvízy měl správně. Když jsem nějakou jeho odpověď označila jako nesprávnou, většinou jsem pak zjistila, že jsem se spletla já. Ale hlavně – měl takovou chuť se učit! Při vyučování pozorně naslouchal. Po vyučování zůstával a uctivě žádal o další, těžší úkoly.

Uvažovala jsem, co proboha tenhle kluk dělá v mé třídě.

Když mi došla absurdita situace, zašla jsem s Davidem do kanceláře vedoucího mého oddělení. Naštěstí to byl skvělý zkušený učitel, pro něhož byly důležitější děti než byrokracie. Okamžitě připravil potřebné papíry, aby David mohl přejít ode mne do třídy pokročilé matematiky.

Já jsem ztratila, ale nový Davidův učitel získal. Všechno samozřejmě nešlo hladce, David nedostával jen samá áčka. „Když jsem přešel do třídy pro pokročilé, byl jsem trochu pozadu,“2 vyprávěl mi později. „A v dalším roce, kdy se brala geometrie, to bylo taky těžké. Nedostal jsem A, ale B.“ A v dalším ročníku dostal z prvního testu dokonce D.

„Jak ses s tím vyrovnal?“ zeptala jsem se ho.

„Bylo mi hrozně – fakt hrozně – ale moc jsem se v tom nebabral. Věděl jsem, že se musím soustředit na to, co bude dál. Šel jsem za svým učitelem a poprosil ho o pomoc. Hlavně jsem chtěl zjistit, v čem jsem dělal chyby. Co musím dělat jinak.“

David vydržel ve třídě pro pokročilé na Lowellu až do posledního ročníku. A na jaře dosáhl při závěrečné zkoušce maximálního výsledku: pěti bodů z pěti.

Po Lowellu nastoupil David na Swarthmore College a vystudoval dva obory, strojírenství a ekonomiku. Na promoci jsem seděla s jeho rodiči a vzpomínala na tichého studenta, který seděl vždy vzadu, ale nakonec dokázal, že vstupní testy měřící pouze talent nic nedokazují.

Před dvěma lety získal David titul Ph.D. v oboru strojírenství na UCLA. Téma jeho dizertační práce znělo: algoritmus optimálního výkonu pro termodynamické procesy v motorech nákladních automobilů. Přeloženo do normálního jazyka – David se pomocí matematiky snažil vyrobit výkonnější motory. Dnes pracuje jako inženýr v Aerospace Corporation. Takže z chlapce, který podle testů nebyl dost dobrý na pokročilejší matematickou třídu, se stal doslova „raketový vědec“.

V průběhu dalších let své praxe jsem byla stále méně přesvědčena o klíčovém významu talentu. O to víc mě zajímal účinek úsilí. Tak moc jsem té záhadě chtěla přijít na kloub, že jsem se nakonec učitelství vzdala a začala se věnovat psychologii.

Na postgraduálním studiu jsem zjistila, že se psychologové otázkou úspěchu zabývají už dlouhá léta. Proč někteří lidé mají úspěch a jiní nikoliv? Mezi prvními byl anglický vědec Francis Galton, který o tématu diskutoval i se svým bratrancem Charlesem Darwinem.

Podle všech dochovaných záznamů byl Galton zázračným dítětem. Ve čtyřech letech se naučil číst a psát. V šesti už uměl latinsky, zvládal písemně dělit a recitoval nazpaměť pasáže ze Shakespeara. Učení mu šlo snadno.3

V roce 1869 Galton uveřejnil svou první vědeckou studii o původu mimořádného úspěchu. Sestavil seznam známých osobností z oblasti vědy, sportu, hudby, poezie, práva a dalších oborů a shromáždil o nich veškeré dostupné biografické informace. Osoby, které nejvíce vynikaly, se podle Galtona vyznačovaly třemi charakteristikami: vykazovaly nějakou neobvyklou schopnost, projevovaly mimořádný zápal a dovedly usilovně pracovat.4

Darwin si přečetl prvních padesát stran Galtonovy knihy a napsal mu dopis, v němž vyjadřuje podiv, že se talent (schopnosti) dostal na užší seznam faktorů úspěchu. „V jistém smyslu jsi způsobil obrácení protivníka,“ napsal Darwin. „Vždy jsem totiž zastával názor, že s výjimkou bláznů se lidé v intelektuálních schopnostech příliš neliší, pouze v zápalu a usilovné práci; a stále si myslím, že je to nesmírně významný rozdíl.“5

Pochopitelně i Darwin sám patřil mezi mimořádně úspěšné jedince, kteří byli předmětem Galtonova studia. Byl považován za jednoho z nejvlivnějších vědců historie, jako první vysvětlil rozdílnost rostlinných a živočišných druhů jakožto důsledek přirozeného výběru. Z uvedeného plyne, že byl Darwin vynikajícím pozorovatelem – nejen fauny a flóry, ale také lidí. Dalo by se říci, že jeho posláním bylo pozorovat jemné rozdíly, které ve svém důsledku vedly k přežití.

Bude tedy užitečné zastavit se na chvíli u Darwinova názoru na určující faktory úspěchu – neboli jeho přesvědčení, že zápal a usilovná práce jsou ve výsledku důležitější než intelektuální schopnosti.

Obecně Darwinovi životopisci netvrdí, že by disponoval nějakou nadpřirozenou inteligencí.6 Jistěže byl inteligentní, ale jeho poznatky k němu nepřišly v jakýchsi oslnivých záblescích geniality. Vlastně mu všechno dost trvalo. Darwin sám to ve své autobiografii potvrzuje: „Neměl jsem tu schopnost vše rychle chápat7, kterou vynikají někteří velmi bystří lidé,“ připouští. „A má schopnost sledovat dlouhý, čistě abstraktní tok myšlenek je značně omezená.“ Domníval se, že by z něj nebyl dobrý matematik ani dobrý filozof a také že má podprůměrnou paměť: „Moje paměť je v jistém směru tak chabá, že určité datum nebo nějaký verš si nejsem schopen pamatovat víc než pár dnů.“

Možná byl Darwin příliš skromný. Ale na druhou stranu mu nečinilo problém ocenit své pozorovací schopnosti a horlivost, se kterou svá pozorování aplikoval na zákony přírody: „Myslím, že většinu běžných lidí převyšuji v zaznamenávání věcí, jež snadno uniknou pozornosti, a v jejich pečlivém pozorování. V pozorování a shromažďování faktů jsem opravdu mimořádně pilný. Ale co je ještě mnohem důležitější, má láska k přírodním vědám je stálá a vášnivá.“

Jeden životopisec popisuje Darwina jako člověka, který o určité otázce přemýšlí ještě dlouho poté, co se ostatní už dávno věnují jinému – a bezpochyby snadnějšímu – problému:

Když nám něco nejde do hlavy, obvyklá reakce je, že si řekneme: „Později o tom popřemýšlím.“ A pak na to v podstatě zapomeneme. U Darwina máte pocit, že se podobnému druhu poloúmyslného zapomínání zásadně vyhýbá. Někde vzadu ve své mysli si všechny otázky udržuje otevřené a je připraven je kdykoliv vytáhnout, objeví-li se nějaká nová relevantní informace.8

O čtyřicet let později se otázky, jak se lidé odlišují v realizaci svých cílů, chopil na opačné straně Atlantiku harvardský psycholog William James. Koncem své dlouhé a vynikající kariéry napsal James na toto téma článek pro časopis Science (tehdy i dnes přední světový akademický časopis, nejen pro psychologii, ale pro veškeré přírodní a sociální vědy). Článek nesl název „Energie člověka“9.

James se v něm zabývá úspěchy a neúspěchy svých přátel a kolegů a přemítá i o tom, jak se míra jeho vlastního úsilí různila v jeho „dobrých“ a „špatných“ dnech:

V porovnání s tím, jací bychom mohli být, jsme jen napůl probuzeni. Náš plamen skomírá, naše směnky jsou vyinkasovány. Využíváme pouze malou část svých potenciálních duševních a tělesných zdrojů.

Podle Jamese existuje propast mezi naším potenciálem a jeho uplatněním. James nepopírá, že se naše talenty liší10 – někdo má větší talent na hudbu než na sport, nebo na podnikání než na umění – nicméně tvrdí, že „lidský jedinec obvykle prožívá svůj život zdaleka pod své možnosti; disponuje schopnostmi různých druhů, které zpravidla vůbec nevyužije. Vydává energii pod své maximum a chová se hluboko pod svým optimem.“.

„Samozřejmě limity existují,“ uznává James. „Stromy nevyrostou až do nebe.“ Ale tyto vnější hranice, za nimiž se již objektivně nemůžeme zlepšovat, u velké většiny z nás vůbec nepřijdou ke slovu: „Holým faktem zůstává, že lidé na celém světě disponují množstvím zdrojů, které pouze výjimeční jedinci využijí na maximum.“

Jeho slova napsaná v roce 1907 mají svou plnou platnost i dnes. Proč tedy stále klademe takový důraz na talent? A proč se fixovat na krajní meze svých možností, když se ve skutečnosti většina z nás nachází na samém počátku své cesty, tak velmi velmi daleko od těchto vnějších hranic? A proč předpokládáme, že to je náš talent, nikoliv úsilí, co bude rozhodovat, kam se v dlouhodobém horizontu dostaneme?

Již roky se v několika celostátních průzkumech klade respondentům otázka: Co je pro úspěch důležitější – talent, nebo úsilí? Američané s dvakrát větší pravděpodobností upřednostňují úsilí.11 Totéž platí, zeptáte-li se Američanů na sportovní schopnosti.12 A u otázky „Kdybyste přijímali nového zaměstnance, kterou z následujících vlastností byste považovali za nejdůležitější?“ označí Američané „pracovitost“ téměř pětkrát častěji než „inteligenci“.13

Výsledky těchto průzkumů odpovídají i experimentu, který psycholožka Chia-Jung Tsayová prováděla mezi hudebními experty. Jednoznačně označili usilovný trénink za důležitější než přirozené nadání. Když ale Chia ověřovala jejich postoj nepřímou metodou, zjistila odchylky, které ukazovaly právě opačným směrem: lidé přirozený talent milují.

V jejím experimentu se účastníci – profesionální hudebníci – dověděli o dvou klavíristech, jejichž životopisy byly z hlediska dosažených úspěchů prakticky totožné. Pak si poslechli krátké ukázky jejich hry na klavír. Netušili, že obě ukázky hraje tentýž pianista; zahrál dvě různé části ze stejné skladby. Jediný rozdíl byl v tom, že jeden z klavíristů byl v popise označen jako „přirozený talent“, u něhož se již v raném věku projevilo vrozené hudební nadání. Druhý byl charakterizován jako „pilný“, již od dětství s vysokou motivací a vytrvalostí. V přímém rozporu s názory na význam úsilí a talentu, jež prezentovali v dotazníku, hudebníci vyhodnotili u klavíristy s přirozeným talentem vyšší pravděpodobnost úspěchu a lepší uplatnění.14

V návazné studii Chia testovala, zda se stejná nekonzistentnost projeví i v oblasti lidské činnosti, kde je tvrdá práce a úsilí předmětem obdivu: ve světě podnikání. Najala stovky dospělých jedinců s různou mírou zkušeností z podnikání a náhodně je rozdělila do dvou skupin. Polovina účastníků si přečetla profil „pilného“ podnikatele: svého úspěchu dosáhl prostřednictvím tvrdé práce, úsilí a zkušeností. Druhá polovina účastníků si přečetla profil „přirozeně talentovaného“ podnikatele – úspěchu dosáhl díky svým vrozeným podnikatelským schopnostem. Pak si účastníci vyslechli nahrávku obchodní nabídky a bylo jim řečeno, že tuto nabídku učinil podnikatel, jehož profil si přečetli.

Stejně jako ve studii s hudebníky Chia zjistila, že přirozeně talentovanému podnikateli účastníci přiřadili vyšší pravděpodobnost úspěchu15, lepší uplatnění a jeho obchodní nabídku hodnotili jako kvalitnější. V příbuzné studii si měli účastníci vybrat, kterého ze dvou podnikatelů podpoří: jeden byl charakterizován jako usilovný pracant, druhý jako přirozený talent. Lidé opět upřednostnili přirozený talent.16 Bodu indiference mezi pracantem a přirozeným talentem se dosáhlo teprve v případě, že měl pracant o čtyři roky více manažerských zkušeností a o čtyřicet tisíc dolarů větší startovní kapitál.

Výsledky Chiaina výzkumu poodhalují náš ambivalentní postoj k talentu a úsilí. To, o čem tvrdíme, že si toho vážíme, nemusí korespondovat s tím, co hluboko uvnitř považujeme za cennější. Je to podobné, jako když říkáme, že nám u partnera nezáleží na fyzickém vzhledu – ale pak, když si máme vybrat, s kým půjdeme na rande, dáme přednost hezčímu před hodným.

Upřednostňování přirozeného talentu je skrytým předsudkem proti lidem, kteří dosáhli úspěchu, protože tvrdě makali, a skrytou preferencí jedinců, kteří svého místa v životě podle nás dosáhli proto, že jsou přirozeně nadaní. Možná svou předpojatost pro přirozený talent před ostatními nepřipouštíme. Možná si ji nepřipouštíme ani sami před sebou. Nicméně tato předpojatost se projevuje v rozhodnutích, která činíme.

Život samotné Chiai je zajímavým příkladem fenoménu přirozený talent versus úsilí. Dnes je profesorkou na University College London a své vědecké poznatky publikuje v prestižních vědeckých časopisech. Jako dítě navštěvovala kurzy v umělecké škole Juilliard: do svých přípravných programů škola zve děti, „které projevují talent, potenciál a výsledky nezbytné pro realizaci kariéry v oblasti hudby“, aby mohly zažít „atmosféru, kde mohou prospívat umělecká nadání a technické dovednosti“.17

Chia má několik diplomů z Harvardu. Nejprve zde získala bakalářský diplom z oboru psychologie. Absolvovala magna cum laude a s červeným diplomem. Dále získala dva magisterské tituly – jeden z dějin vědy a další ze sociální psychologie. A pak na Harvardu získala Ph.D. z organizačního chování a psychologie a ještě další Ph.D. z oboru muzikologie.

Jste ohromeni? Pokud vám to nestačí, dodám, že Chia má diplomy z Peabody Conservatory v oboru hry na klavír a pedagogiky. Vystupovala mimo jiné v Carnegie Hall, v Lincolnově centru, Kennedyho centru nebo na sólovém recitálu u příležitosti předsednictví Evropské unie.

Po přečtení jejího životopisu byste mohli snadno dojít k závěru, že Chia byla obdařena mnohem větším nadáním než kdokoliv, koho znáte: „Bože! Jak mimořádně talentovaná mladá žena!“ A má-li pravdu Chiain výzkum, toto vysvětlení by její úspěch přikrášlovalo větším leskem, záhadností a úžasem než alternativa: „Bože! Jak mimořádně houževnatá, usilovně pracující mladá žena!“

A co by se stalo pak? Máme k dispozici spoustu výzkumů, co nastane, když se domníváme, že je nějaký student mimořádně talentovaný. Máme tendenci mu věnovat víc pozornosti a také od něj více očekávat. Předpokládáme, že bude výborný, a toto očekávání samo může přivodit své naplnění.18

Zeptala jsem se Chiai, co ona sama soudí o svých hudebních úspěších. „No, myslím, že mám určitý talent,“ řekla Chia. „Ale zároveň si myslím, že důležitější je jiná věc – milovala jsem hudbu tak moc, že jsem celé dětství cvičila čtyři až šest hodin denně.“ A na škole si i přes náročný rozvrh také udělala na cvičení čas. Takže ano, má jistý talent – ale zároveň usilovně pracovala.

Zajímalo mě, proč Chia tak moc cvičila. Vyžadovalo se to od ní? Měla v tomto ohledu nějakou volbu?

„Ale to já. Já jsem to chtěla. Chtěla jsem být lepší a lepší a lepší.19 Když jsem cvičila na klavír, představovala jsem si sama sebe na pódiu před zaplněným sálem. Představovala jsem si, jak mi všichni tleskají.“

V roce, kdy jsem odešla ze společnosti McKinsey a začala učit, zveřejnili tři z partnerů firmy studii s názvem „The War for Talent“20 (Válka o talent). Na jejím základě vznikla kniha, která vyvolala širokou odezvu a nakonec se stala bestsellerem.21 Hlavním sdělením bylo, že společnosti v moderní ekonomice stojí a padají se svou schopností přitáhnout a udržet si takzvané „A hráče“.

V úvodu knihy si autoři kladou otázku: „Co vlastně míníme talentem?“22 A hned na ni odpovídají: „V nejobecnějším smyslu je talent souborem schopností jedince – jeho vrozená nadání, dovednosti, znalosti, zkušenosti, inteligence, úsudek, postoje, charakter a elán. Zahrnuje také schopnost se učit a schopnost růst.“ Je to dlouhý seznam – a odpovídá tomu, že většina z nás má problém definovat, co přesně talent znamená. Nepřekvapuje mě však, že na prvním místě figurují „vrozená nadání“.

Když časopis Fortune umístil firmu McKinsey na obálku, začínala hlavní reportáž slovy: „V přítomnosti mladého partnera firmy McKinsey nabude člověk zřetelného dojmu, že i kdyby mu objednával jeden koktejl za druhým, on se stejně nakloní přes stůl a navrhne něco děsného, například ať si porovnáte skóre SAT.“23 Je téměř nemožné, poznamenal dále novinář, dost docenit „důraz kladený v rámci firemní kultury McKinsey na analytické schopnosti, nebo, jak tomu lidé uvnitř říkají, být ‚brilantní‘24“.

Společnost McKinsey je proslulá tím, že přijímá mimořádně chytré jedince – některé s MBA z univerzit jako Harvard nebo Stanford, ti ostatní, mezi které jsem patřila i já, pak musí mít jiné osvědčení o extra schopném mozku.

V rámci vstupních pohovorů do společnosti McKinsey jsem musela vyřešit sérií problémů, které měly otestovat mou analytickou zdatnost. Jednou mi například pracovník provádějící pohovor hned poté, co mě usadil a představil se mi, položil otázku: „Kolik tenisových míčů se ve Spojených státech vyrobí za rok?“

„Myslím, že k otázce je možno přistoupit dvěma způsoby,“ odpověděla jsem. „První způsob spočívá v tom, že najdu správnou osobu nebo instituci, kde mi informaci sdělí.“ Pracovník pokývl, ale stále na mě s očekáváním hleděl, protože chtěl slyšet jinou odpověď.

„Nebo lze vyjít z několika základních předpokladů, znásobit pár čísel a dojít k určitému výsledku.“

Pracovník se široce usmál. Řekla jsem mu, co chtěl slyšet.

„Dobře. Předpokládejme, že v USA žije zhruba dvě stě padesát milionů lidí. Nejaktivněji hrají tenis pravděpodobně osoby ve věku deset až třicet let. To je zhruba čtvrtina populace. Tím dostáváme něco přes šedesát milionů potenciálních tenisových hráčů.“

Na pracovníkovi bylo vidět, že je opravdu nadšený. Pokračovala jsem v logické hře, násobila a dělila čísla podle svých naprosto nekvalifikovaných odhadů o tom, kolik lidí hraje tenis, jak často hrají, kolik míčů použijí za jednu hru a jak často musí nahradit ztracený nebo ohraný míč.

Dostala jsem se k údaji, který byl zřejmě úplně mimo, protože jsem při každém kroku učinila další neinformovaný předpoklad, v té či oné míře chybný. Nakonec jsem řekla: „Matematika pro mě není problém. Doučuji dívku, která právě teď ve škole probírá zlomky, takže spolu provádíme spoustu matematických cvičení. Ale pokud byste chtěl vědět, co bych opravdu udělala, kdybych chtěla zjistit odpověď, řeknu vám, že bych prostě zavolala někomu, kdo to bude skutečně vědět.“

Další úsměv a pak ubezpečení, že se z našeho rozhovoru dověděl vše, co potřeboval. Ovšem také z mého životopisu obsahujícího skóre z testů SAT, na které McKinsey klade při výběru kandidátů zásadní důraz. Jinými slovy, pokud rada korporátní Americe zní „vytvořte kulturu, která cení talent nade vše“, pak se společnost McKinsey opravdu vlastními radami řídí.

Když jsem přijala nabídku nastoupit do newyorské kanceláře McKinsey, bylo mi řečeno, že první měsíc pojedu na školení do Clearwateru na Floridě. V luxusním hotelu jsem se tam připojila k dalším asi třem desítkám nových zaměstnanců, kteří podobně jako já neměli s firemním světem žádné zkušenosti. Každý z nás ovšem vlastnil nějaký skvělý akademický titul. Seděla jsem například vedle člověka s doktorátem z fyziky. Z druhé strany seděl chirurg, za mnou dva právníci.

O managementu obecně toho nikdo z nás moc nevěděl, ani o nějakém konkrétním odvětví. Ale to se mělo změnit: během jediného měsíce jsme absolvovali rychlokurz zvaný „mini MBA“. Všichni jsme se dokázali velmi rychle učit, a tak nebyl problém vstřebat za krátký čas obrovské množství informací.

Vybaveni všeobecnými znalostmi o cash-flow, rozdílu mezi obratem a ziskem a dalšími základními fakty potřebnými pro něco, co nyní již vím, že mám nazývat „soukromým sektorem“, jsme vyrazili do určených poboček po celém světě. Připojili jsme se k týmům ostatních konzultantů připraveni řešit jakýkoliv problém, který nám korporátní klienti předhodí.

Brzy jsem zjistila, že základní obchodní model společnosti McKinsey je celkem jednoduchý. Za velikou sumu peněz si podniky mohou najmout konzultanty z McKinsey, aby vyřešili problém příliš ožehavý, než aby jej vyřešili jejich vlastní lidé (kteří na něm pracují). Na konci takového „angažmá“ (jak to firma nazývala) jsme měli předložit podrobnou zprávu, která byla dramaticky nápaditější než cokoliv, co podnik vyprodukoval vlastními silami.

Připadalo mi, jak jsem tak dávala dohromady prezentaci sumarizující odvážná komplexní doporučení pro multimiliardový farmakologický konglomerát, že opravdu ale vůbec nemám ponětí, o čem mluvím. V týmu byli starší zkušení konzultanti, kteří možná věděli víc, ale byli tam i mladší konzultanti, čerství absolventi, kteří toho určitě znali ještě méně než já.

Proč si nás tedy společnosti najímaly za tak astronomické sumy? Jistě, měli jsme výhodu nezávislého pohledu zvenčí, nebyli jsme zatíženi interním politikařením. Pracovali jsme se sofistikovanou metodou řešení obchodních problémů na bázi hypotéz a dat. Zřejmě existovalo dost dobrých důvodů, proč se generální ředitelé obraceli právě na firmu McKinsey. Ale jedním z nich určitě bylo, že nás považovali za chytřejší než své vlastní lidi. Najmout si konzultanty McKinsey znamenalo najmout ty úplně „nejlepší a nejchytřejší“ – jako by nás chytrost automaticky dělala nejlepšími.

Podle knihy The War for Talent (Válka o talent) charakterizuje společnosti, které vynikají, společný znak: agresivně povyšují nejtalentovanější zaměstnance a stejně tak agresivně se zbavují těch nejméně talentovaných. V takových společnostech jsou velké platové rozdíly nejen odůvodněné, ale přímo žádoucí. Proč? Protože konkurenční prostředí, kde „vítěz bere vše“, podporuje ty nejtalentovanější k tomu, aby zůstali, kdežto nejméně talentované vede k hledání jiného zaměstnání.

Novinář Duff McDonald, který se prostředím a metodami společnosti McKinsey zabýval velmi důkladně, došel k závěru, že by tuto specifickou obchodní filozofii bylo vhodnější nazvat Válkou o zdravý selský rozum25. Poukazuje, že společnosti uvedené v původní studii McKinsey jako příklady jejich prosazované strategie si v následujících letech nevedly nijak dobře.

Také novinář a spisovatel Malcolm Gladwell podrobil knihu The War for Talent kritice. Upozorňuje, že ztělesněním „zaměření na talent“, který McKinsey tak propaguje, je společnost Enron. Jak všichni víme, příběh společnosti Enron neměl šťastný konec. Kdysi patřila k největším energetickým společnostem na světě, časopis Fortune ji šestkrát za sebou vyhlásil nejinovativnější společností Ameriky. A přece na konci roku 2001 musela vyhlásit bankrot. Vyšlo najevo, že mimořádně vysoké zisky společnosti vznikaly díky systematickým účetním podvodům. Když Enron zkolaboval, tisíce jeho zaměstnanců, kteří neměli na nelegálních praktikách žádný podíl, přišly o práci, zdravotní pojištění a důchodové úspory. Svého času šlo o největší korporátní bankrot26 v dějinách USA.

Z debaklu Enronu jistě nelze vinit přemíru IQ jejich zaměstnanců. Nelze vinit ani nedostatek houževnatosti. Gladwell ale přesvědčivě dokládá, že vysoké nároky na zaměstnance a důraz na to, aby byli chytřejší než všichni ostatní, bezděky v Enronu přispěly ke vzniku narcistické kultury. Zaměstnanci měli potřebu se nadměrně prezentovat a zároveň je stále poháněla vnitřní nejistota – musím se ukázat! Firemní kultura tak vlastně podporovala krátkodobý výkon na úkor dlouhodobého učení a růstu.

Stejný názor se objevil i v dokumentárním filmu o Enronu natočeném po zániku společnosti a příhodně nazvaném The Smartest Guys in the Room (Nejchytřejší lidi v místnosti). Během vzestupu společnosti byl jejím šéfem drsný a brilantní Jeff Skilling, který dříve působil právě jako konzultant firmy McKinsey. Skilling v Enronu zavedl nový systém osobního hodnocení. Zaměstnanci se podle něj každoročně „seřadili“ a dolních patnáct procent šlo automaticky z kola ven.27 Jinými slovy, bez ohledu na absolutní úroveň vašeho výkonu, pokud jste byli vzhledem k ostatním slabší, propustili vás. Mezi zaměstnanci se systému říkalo „rank-and-yank“ (seřaď-a-vyhoď). Podle Skillinga to byla jedna z nejdůležitějších strategií podniku. V konečném důsledku však mohla přispět k vytvoření pracovního prostředí, které odměňovalo podvody a naopak čestnost trestalo.

Je talent špatná věc? Jsme všichni stejně talentovaní? Odpověď na první i druhou otázku zní ne. Schopnost rychle šplhat po učící křivce jakékoliv dovednosti je objektivně dobrá věc. A ať se vám to líbí nebo ne, někteří z nás v tom jsou lepší než ostatní.

Tak proč je potom špatné upřednostňovat přirozené talenty před pracanty? Jaká negativa v sobě skrývají televizní soutěže typu Amerika má talent, X Faktor nebo Dětský génius? Proč bychom neměli rozdělovat děti již v raném věku sedmi či osmi let na dvě skupiny: na těch pár, které jsou „nadané a talentované“, a na zbytek, mnohem větší, které nejsou? Co je špatného na tom, že má talentová show v názvu „talentová show“?

Proč je tedy přílišné zaujetí talentem škodlivé? Podle mého názoru je hlavní důvod jednoduchý: Zaměříme-li svou pozornost pouze na talent, riskujeme, že vše ostatní zůstane ve stínu. A tak nevědomky vyšleme vzkaz, že tyto další faktory – včetně vytrvalosti a úsilí – nemají takový význam, jaký ve skutečnosti mají.

Vezměte si například příběh Scotta Barryho Kaufmana. Scott sedí jen o pár kanceláří dál ode mě a vypadá jako spousta jiných akademických psychologů, které znám. Většinu dne stráví tím, že čte, přemýšlí, shromažďuje data, dělá statistiky a píše. Publikuje své vědecké články v odborných časopisech. Zná spoustu komplikovaných a cizích slov. Má diplomy z Carnegie-Mellonovy univerzity, Cambridgeské univerzity a Yaleovy univerzity. Pro zábavu hraje na cello.

Ale v dětství Scotta považovali za málo učenlivého. Což byla pravda, učil se pomalu. „V podstatě šlo o to, že jsem jako dítě hodně trpěl záněty uší,“ vysvětluje Scott. „Bohužel jsem pak měl problém zpracovávat slyšené informace v reálném čase. Vždy jsem byl o krok nebo dva pozadu28 za ostatními dětmi ve třídě.“ Jeho školní pokroky byly dokonce tak pomalé, že ho umístili do třídy se speciální výukou. Třetí třídu musel opakovat. Zhruba v té době také u školního psychologa dělal test IQ. Při vypracování testu, které Scott popisuje jako „hrůzyplnou zkušenost“, si vedl tak špatně, že ho přeřadili do zvláštní školy pro děti s omezenými učícími schopnostmi.

Teprve když mu bylo asi čtrnáct, jeden pozorný učitel si vzal Scotta stranou a zeptal se ho, proč nechodí na náročnější výuku. Do té doby Scott nikdy svůj intelektuální stav nezpochybňoval. Bral jako fakt, že nemá dost nadání, a bude proto značně omezen v tom, co bude jednou v životě dělat.

Setkání s učitelem, který věřil v jeho potenciál, znamenalo kritický obrat: od Toto je maximum, co můžeš dělat ke Kdo ví, co všechno můžeš dokázat? V tom okamžiku začal Scott vůbec poprvé uvažovat: Kdo vlastně jsem? Jsem dítě, co se nikdy nic nenaučí a nemá žádnou budoucnost? Anebo jsem možná něco jiného?

Aby to zjistil, začal se Scott přihlašovat do každého kroužku a na každou akci, které jeho škola organizovala. Hodiny latiny. Školní muzikál. Sbor. Ne ve všem samozřejmě exceloval, ale všude se něco naučil. Hlavně se ale naučil, že zdaleka není beznadějný případ.

U jedné věci Scott zjistil, že se ji učí velmi snadno – byla to hra na cello. Jeho dědeček hrál na cello ve Filadelfském orchestru téměř padesát let a Scotta napadlo, že by mu děda mohl dávat lekce. Stalo se. Toho léta, kdy Scott poprvé sedl k cellu, začal cvičit osm až devět hodin denně. Byl rozhodnutý se zlepšovat, a nejen proto, že měl cello rád: „Byl jsem šíleně motivovaný29, protože jsem chtěl někomu, prostě komukoliv, ukázat, že jsem intelektuálně schopen čehokoliv. A v tom momentě mi bylo jedno, co to bude.“

Opravdu se zlepšil a na podzim už získal místo v orchestru jejich střední školy. Kdyby tady příběh skončil, nemusel by být ještě o pravé houževnatosti. Ale poslechněte si, co bylo dál. Scott u cvičení vydržel, dokonce ho ještě zintenzivnil. Cvičil místo oběda. Někdy i místo vyučování. V posledním ročníku na střední už byl druhým nejlepším cellistou v orchestru. Kromě toho zpíval ve sboru a získal všechna možná ocenění hudebního kabinetu.

Zlepšil se také v ostatních předmětech, z nichž některé patřily mezi předměty pro pokročilé studenty. Skoro všichni jeho kamarádi byli ve třídách pro talentované děti a Scott chtěl mezi ně. Chtěl se bavit o Platonovi, řešit mentální hlavolamy a dovědět se víc, než už věděl. Jenže s jeho výsledky z testů IQ z dětství žádnou takovou možnost neměl. Vzpomíná, jak mu školní psycholog na druhou stranu ubrousku namaloval křivku ve tvaru zvonu a ukázal na její horní část – „Toto je průměr“, pak ukázal doprava – „Tady bys musel být, abys mohl jít do třídy pro talentované děti“, a nakonec ukázal doleva – „A tady jsi ty.“

„A v kterém bodě,“ zeptal se Scott, „úsilí překonává inteligenci?“30

Školní psycholog zakroutil hlavou a poslal Scotta pryč.

Ten podzim se Scott rozhodl, že bude tu věc zvanou „inteligence“ studovat a že si udělá vlastní závěry. Přihlásil se na obor kognitivní vědy na Carnegie-Mellonově univerzitě. Nepřijali ho. V dopise informujícím o nepřijetí nebyl uveden důvod, ale vzhledem k jeho výborným známkám a mimoškolním úspěchům mohl Scott usuzovat, že to bylo zřejmě kvůli nízkému skóre SAT.

„Byl jsem však vytrvalý,“31 vzpomíná Scott. „Řekl jsem si: ‚Dokážu to. Kašlu na to, že mě nevzali. Najdu způsob, jak studovat to, co studovat chci.‘“ A pak se přihlásil na Carnegie-Mellonovu univerzitu na obor opera. Proč? Protože tento studijní program příliš nehledí na skóre SAT, ale zaměřuje se na hudební schopnosti a projev. V prvním ročníku si Scott přibral psychologii jako volitelný předmět. Nedlouho poté si přidal psychologii jako vedlejší obor. Pak si přesunul hlavní obor z opery na psychologii. A nakonec promoval jako člen společnosti Phi Beta Kappa.2*

Podobně jako Scott i já jsem absolvovala na začátku školní docházky IQ testy a z nich vyplynulo, že nejsem dost chytrá32 na zařazení do třídy pro nadané děti. Z nějakého důvodu – možná o nové testy zažádal můj učitel – jsem příští rok šla na testy znovu a tentokrát jsem těsně prošla.33 Dalo by se říci, že jsem měla „hraniční“ talent.

Takové příběhy by bylo možno interpretovat tak, že talent je skvělý, ale testy talentu pokulhávají. Určitě by se dalo prokázat, že testy talentu – a testy čehokoliv dalšího, co psychologové studují, včetně houževnatosti – jsou vysoce nedokonalé.

Lze však učinit i jiný závěr. Že zaměření na talent odvádí naši pozornost od něčeho přinejmenším stejně tak důležitého – a to je úsilí. V následující kapitole se pokusím ukázat, že i když talent má značný význam, úsilí má význam dvojnásobný.

Kapitola 3

ÚSILÍ SE POČÍTÁ DVAKRÁT

Neuplyne ani den, abych někde něco nečetla nebo neslyšela o talentu. V každé rubrice novin – ať je to sportovní stránka nebo ekonomická rubrika, profil herce nebo hudebníka ve víkendové příloze či hlavní reportáž o stoupající politické hvězdě – všude najdete zmínky o talentu. Zdá se, že dosáhne-li někdo věci, o níž stojí za to napsat do novin, spěcháme dotyčného ohodnotit jako mimořádně „talentovaného“.

Klademe-li přílišný důraz na talent, podceňujeme všechno další. Bráno do extrému – jako bychom někde hluboko v sobě měli zafixováno následující:

Nedávno jsem například v rádiu slyšela úvahu, kde komentátor porovnával Hillary a Billa Clintonovy. Poukázal, že oba dva mají neobvykle dobré komunikační schopnosti. Ale zatímco Bill Clinton má na politiku přirozené nadání, Hillary se musí do této role vpravovat. Bill je přirozený talent, Hillary je pouze dříč. Z čehož v podstatě plyne (i když to nebylo v pořadu řečeno), že Hillary nikdy nedosáhne jeho politických kvalit a úspěchů.

Přistihla jsem se, že také uvažuji podobně. Když mě někdo opravdu silně zaujme, bezděky si pomyslím: Teda to je génius! A zrovna já bych měla vědět, jak to je. Takže o co tady jde? Proč v sobě chováme to nevědomé upřednostňování talentu?

Před pár lety jsem četla studii o závodních plavcích s názvem „The Mundanity of Excellence“1 (Obyčejnost výtečnosti). Studie dochází k závěru, který naznačuje již její název: za nejúžasnějšími úspěchy lidstva stojí ve skutečnosti vždy soubor jednotlivých prvků, z nichž každý je ve své podstatě obyčejný.

Sociolog Dan Chambliss, který studii prováděl, konstatuje: „Vynikající výkon vzniká skutečně souběhem desítek drobných dovedností2 či činností, naučených nebo náhodně vytvořených, pečlivě vydrilovaných do podoby zvyku a propojených do syntetického celku. Na žádné z těchto činností není nic mimořádného nebo nadpřirozeného. Pouze skutečnost, že se provádějí konzistentně, správně a všechny najednou, vede k výtečnosti.“

Jenže obyčejnost nejde dobře na odbyt. Po dokončení své analýzy dal Dan přečíst několik kapitol jednomu kolegovi. „Potřebuje to trochu oživit,“3 radil mu kamarád. „Musíš ty lidi udělat zajímavější...“

Obrátila jsem se na Dana, abych s ním probrala některé jeho poznatky, a zjistila, že téma talentu – a toho, co lidé za talent považují – ho naprosto fascinuje. Sám závodně plaval a několik let poté působil jako pomocný trenér. Jako mladý odborný asistent se Dan rozhodl, že provede důkladnou kvalitativní studii plavců. Svému projektu věnoval šest let. Prováděl rozhovory, pozorování, zaznamenával výsledky, někdy se závodníky i trenéry cestoval a pobýval. Zkoumal plavce všech výkonnostních úrovní – od místního plaveckého klubu po elitní tým připravovaný na olympiádu.

„Talent,“ poznamenal, „je asi nejrozšířenějším laickým vysvětlením pro sportovní úspěch.“4 Jako kdyby byl talent nějakou neviditelnou „substancí skrývající se pod viditelnou realitou výkonu, která ve finále odlišuje ty nejlepší mezi sportovci“.5 Zdá se nám, že tito skvělí sportovci jsou obdařeni „zvláštním darem, jakousi věcí uvnitř nich, jež je nám ostatním odepřena – a může to být věc tělesného, genetického, psychologického či fyziologického rázu. Někteří ‚ho‘ prostě mají a někteří ne. Někteří jsou přirozeně talentovanými sportovci a jiní ne.“

Myslím, že Dan má úplnou pravdu. Když nedokážeme vysvětlit, jak se sportovci, hudebníkovi či komukoliv jinému podařilo něco, při čem nám spadla čelist, máme tendenci rozhodit rukama a pronést v úžasu: „To je talent! Tohle tě nikdo nenaučí.“ Jinými slovy, nedokážeme-li jednoduše pochopit, jak zkušenost a trénink přivedly danou osobu k takové úrovni excelence, která překračuje normy, automaticky dotyčného označíme za „přirozený talent“.

Ve své studii Dan uvádí, že životopisci význačných plavců odhalili mnoho faktorů podílejících se na jejich konečném úspěchu. Úspěšní plavci měli například téměř vždy rodiče, kteří je ve sportu podporovali a vydělávali dost peněz, aby mohli zaplatit trenéry, cesty na závody a samozřejmě i to úplně základní – vstup do bazénu. A klíčové pak byly tisíce hodin tréninku v bazénu, rok za rokem, kdy se postupně pilovalo mnoho jednotlivých prvků, jejichž součet vytvořil unikátní bezchybný výkon.

Zdá se tedy chybné předpokládat, že by talent poskytoval úplné vysvětlení mimořádného výkonu. Je to ale zároveň i pochopitelné. „Člověk k tomu snadno sklouzne,“6 vysvětloval Dan, „hlavně když s vrcholovým sportem přijde do styku prakticky jen jednou za čtyři roky, když se v televizi dívá na olympijské hry nebo když sleduje sportovce jen při závodech a ne při jejich každodenním tréninku.“

Dan se také domnívá, že minimální talent potřebný pro úspěch v plavání je nižší, než si většina z nás myslí.

„No doufám, že tím nechceš říct, že by každý z nás mohl být Michael Phelps,“ řekla jsem mu na to. „Nebo ano?“

„Ne, jistěže ne,“ odpověděl Dan. „Například existují jisté anatomické výhody7, kterých skutečně nemůžeš tréninkem docílit.“

„A taky,“ pokračovala jsem, „nemyslíš, že někteří plavci se při stejném tréninku pod vedením téhož trenéra zlepšují víc než ostatní?“

„Ano, ale podstatné je to, že výtečnost je uskutečnitelná. Výtečnost se skládá z celé řady jednotlivých činů a každý z nich je uskutečnitelný.“

Dan to přibližuje takto: kdybyste měli časosběrný záznam jednotlivých hodin, dnů, týdnů a roků, jejichž výsledkem je vynikající výkon, viděli byste to, co on – že vysoká úroveň výkonu je ve skutečnosti souhrnem obyčejných činností. Zajímalo mě však, zda rostoucí míra ovládání obyčejných jednotlivých prvků opravdu vysvětluje vše. Je to opravdu jen v tom?

„No, všichni máme rádi záhady a kouzla,“ řekl. „Já také.“

Pak mi Dan vyprávěl, jak byl svědkem tréninku Rowdyho Gainese a Marka Spitze. „Spitz vyhrál na olympiádě v roce 1972 sedm zlatých medailí a stal se nejúspěšnějším plavcem všech dob – než přišel Michael Phelps,“ vysvětloval. „V roce 1984, dvanáct let po ukončení kariéry, se znovu objevil na scéně. Bylo mu tehdy třicet čtyři. A skáče do vody s Rowdym Gainesem, který v té době držel světový rekord na sto metrů volným způsobem. Dali několik padesátek, tedy vždy dvě délky bazénu, samé sprinty, jako na závodech. Gaines většinu z nich vyhrál, ale když měli za sebou asi polovinu, všichni z týmu už stáli kolem bazénu, jen aby sledovali Spitze.“

Každý v týmu trénoval s Gainesem a věděl, jak je dobrý. Nebylo žádným tajemstvím, že je favoritem na olympijské zlato. Ale vzhledem k věkovému rozdílu nikdo nezažil trénink se Spitzem.

Jeden z plavců se obrátil k Danovi a ukázal na Spitze: „Můj bože. On je snad ryba.“

I po tolika letech jsem slyšela v Danově hlase úžas. Přestože se tak dlouho zabýval studiem obyčejnosti, i on se nechal zlákat k vysvětlení talentem. Trochu jsem na něj zatlačila. Byl tento typ impozantního výkonu něčím nadpozemským?

Dan mi na to řekl, abych si přečetla Nietzscheho.

Nietzscheho? Toho filozofa? Co by mi mohl německý filozof 19. století říci tak podstatného, aby to vysvětlovalo Marka Spitze? Ukázalo se ale, že Nietzsche se podobnými otázkami zabýval dlouho a důkladně.

„U všeho, co je dokonalé,“ napsal Nitzsche, „jsme zvyklí neptat se na jeho vznik.“8 Namísto toho „se těšíme z toho, co stojí před námi, jako by se to rázem vynořilo ze země mávnutím kouzelného proutku“.9

Při čtení té pasáže jsem si znovu vybavila mladé plavce, jak pozorují svou ikonu, Spitze, který má takovou formu, že v jejich očích už skoro ani není člověkem.

„Nikdo nemůže dílu umělce přihlížet při jeho vznikání,“ píše Nietzsche. „To je jeho výhoda, neboť všude, kde vznikání vidět můžeme, nadšení poněkud chladne.“10 Jinými slovy, my chceme věřit, že byl Mark Spitz k plavání zrozen. Že proto plave způsobem, kterého nikdo z nás nebude schopen dosáhnout. Nechceme sedět u bazénu a sledovat, jak se z amatéra prokousává k profesionálovi. Dáváme přednost již hotové, plně zformované výtečnosti. Upřednostňujeme kouzlo před obyčejností.

Ale proč? Co je důvodem, že sami sobě namlouváme, že si Mark Spitz své mistrovství nevysloužil?

„Naše ješitnost a naše sebeláska tak podporuje kult génia,“11 napsal Nitzsche. „Neboť jen tehdy, myslíme-li ho jako od nás úplně vzdáleného, jako mirákulum, nezraňuje... Nazvat někoho ‚božským‘ znamená: ‚tady nemusíme soutěžit‘.“

Neboli: když přirozený talent opředeme mýtem, jsme z obliga. Můžeme si v klidu užívat svůj status quo. Toto se bezpochyby dělo v raných dobách mé pedagogické praxe, když jsem chybně stavěla na roveň talent a úspěch. A tím jsem z dalších úvah zcela vytěsnila úsilí – jak mých studentů, tak moje vlastní.

Jaká skutečnost se tedy skrývá za velikostí, genialitou? Nietzsche došel ke stejnému závěru jako Dan Chambliss. Velkých věcí dosahují „lidé, jejichž myšlení je zacíleno jedním směrem12, kteří vše používají jako svou látku, kteří vždy zaníceně sledují svůj vnitřní život i život druhých, všude nacházejí vzory a podněty a nikdy je neunaví kombinovat své prostředky“.

A co talent? Nietzsche nás nabádá, abychom vynikající jedince brali především jako obratné řemeslníky: „Nemluvte o nadání, o vrozeném talentu!13 Ve všech oblastech lze uvést řadu velkých mužů, kteří byli nadáni málo. Avšak nabyli velikosti, stali se ‚génii‘ (jak se říká). ... Všichni měli onu zdatnou řemeslnou vážnost, která se nejprve učí vytvářet dokonale části, než se odváží udělat velký celek; dopřáli si k tomu čas, protože je víc těšilo dobře utvářet maličkosti a věci vedlejší než efekt oslnivého celku.“

V druhém ročníku na psychologii jsem měla pravidelnou týdenní schůzku se svým konzultantem Martinem Seligmanem. Byla jsem hodně nervózní. Martin už má na lidi takový vliv, hlavně na studenty.

Ve svých šedesáti letech tehdy Martin dosáhl téměř na veškeré pocty, které psychologie nabízí. Jeho výzkumy vedly k převratným objevům na poli klinické deprese. Nedávno ho zvolili prezidentem Americké psychologické asociace. Stál u zrodu pozitivní psychologie, oboru, který na otázky duševní pohody14 aplikuje vědecké metody.

Martin má statnou postavu a hluboký hlas. Možná zkoumá štěstí a osobní pohodu, ale určitě byste ho nepopsali jako veselého člověka.

Už si nepamatuji, co jsem zrovna říkala – asi jsem shrnovala práci za minulý týden nebo jaké další kroky se chystám ve svém výzkumu udělat – když mi Martin skočil do řeči. „Za celé dva roky jsi nepřišla s dobrou myšlenkou.“

Hleděla jsem na něj s pusou otevřenou a pokoušela se zpracovat, co právě řekl. Nevěřícně jsem zamrkala. Za dva roky? Vždyť jsem na škole ještě ani dva roky nebyla!

Ticho.

Pak si založil ruce na hrudi, zamračil se a prohlásil: „Můžeš provádět nevím jakých statistik, kolik chceš. Nějak se ti vždycky podaří přesvědčit všechny rodiče ve škole, aby ti podepsali souhlas. Došla jsi k několika dost zajímavým poznatkům. Ale nemáš žádnou teorii. Nemáš pro psychologii úspěchu žádnou teorii.“

Ticho.

„Jakou teorii?“ vypravila jsem ze sebe konečně. Neměla jsem zdání, o čem to mluví.

Ticho.

„Přestaň tolik číst a začni přemýšlet.“

Odešla jsem z jeho kanceláře, zavřela se k sobě a rozbrečela se. Když jsem se o tom doma bavila s manželem, plakala jsem ještě víc. V duchu – a i nahlas – jsem Martinovi nadávala do pitomců. Proč mi říkal, co dělám špatně? Proč mě nepochválil za to, co dělám dobře?

Nemáš žádnou teorii...

Ta slova se mi honila hlavou celé dny. Nakonec jsem si otřela slzy, přestala nadávat a posadila se k počítači. Otevřela jsem textový procesor a zírala na blikající kurzor. Uvědomovala jsem si, že jsem opravdu nepokročila dál za základní poznatek, že talent k úspěchu v životě nestačí. Nepřišla jsem na konkrétní a přesný způsob, jak spolu talent, úsilí, dovednosti a výsledky navzájem souvisejí.

Teorie je vysvětlení. Teorie vezme určité množství faktů a poznatků a na jejich základě vysvětlí – v co nejjednodušších pojmech – o co tady k čertu jde. Teorie je nevyhnutelně nekompletní. Příliš zjednodušuje. Ale právě díky tomu nám pomáhá problém pochopit.

Jestliže talent nepostačuje k vysvětlení úspěchu, co je tím chybějícím článkem?

Pracuji na teorii úspěchu od okamžiku, co mi Martin vyčetl, že žádnou teorii nemám. Mám spoustu stránek poznámek a grafů zaplňujících minimálně desítku laboratorních zápisníků. Po více než desetiletí úvah o tématu, někdy o samotě, jindy společně s kolegy, jsem konečně uveřejnila článek, ve kterém uvádím dvě jednoduché rovnice. Vysvětlují, jak se dostanete od talentu k úspěchu. Zde jsou:

Talent ovlivňuje, jak rychle15 se vaše dovednosti zdokonalují, vynaložíte-li úsilí. Vezmete-li pak osvojené dovednosti a používáte je, dostaví se úspěch. Samozřejmě mají vliv i vaše příležitosti (vnější okolnosti), například že máte skvělého trenéra nebo učitele, možná dokonce větší než veškeré další vlastnosti jedince. V mé teorii ale tyto vnější faktory nejsou zahrnuty, a stejně tak není zahrnuto štěstí nebo smůla. Teorie je o psychologii úspěchu, ale protože psychologie není vše, na čem záleží, je teorie nekompletní.

Přesto se domnívám, že je užitečná. Říká totiž, že budete-li posuzovat jedince v totožných podmínkách, pak to, čeho dosáhnou, bude záležet pouze na dvou věcech: na talentu a na úsilí. Talent – jak rychle si danou dovednost osvojíme – rozhodně má vliv. Ale úsilí vstupuje do hry dvakrát, nikoliv jen jednou. Úsilí se podílí na vybudování dovednosti. A současně úsilí činí dovednost produktivní. Dovolte mi to vysvětlit na několika příkladech.

V Minnesotě žije jeden známý umělecký výrobce keramiky, jmenuje se Warren MacKenzie. Dnes je mu už přes devadesát. Svému řemeslu se věnoval bez přestávky skoro celý svůj dospělý život. Zpočátku spolu se svou pozdější ženou, také výtvarnou umělkyní, zkoušeli spoustu jiných věcí: „Víte, když jste mladí, myslíte si, že můžete dělat všechno. No a my jsme si mysleli, jo, budeme dělat keramiku, budeme malovat, budeme dělat textilní design, budeme vyrábět šperky, budeme trochu to a trochu tamto. Budeme renesanční lidé.“16

Brzy však začalo být jasné, že dělat jednu věc lépe a lépe přináší víc uspokojení, než dělat více věcí, ale stále na amatérské úrovni. „Nakonec jsme oba vzdali kreslení a malování, nechali jsme sítotisku i textilního designu, a soustředili jsme se na výrobu keramiky, protože to nás opravdu bavilo.“17

Pan MacKenzie mi vyprávěl, že „dobrý hrnčíř může vyrobit čtyřicet i padesát nádob za den“.18 Z nich „některé jsou dobré, některé průměrné a některé špatné“. Jen pár se jich hodí na prodej a ještě méně z nich „zaujme vaše smysly19 i po každodenním používání“.

Není to samozřejmě jen počet dobrých nádob, co ke dveřím pana MacKenzieho vábí umělecký svět. Je to krása a forma těchto předmětů: „Snažím se tvořit věci, které jsou neobyčejné20 a zároveň se lidem hodí domů.“ Zjednodušeně by se dalo říci, že to, čeho pan MacKenzie dosáhne jako umělec, je dáno počtem krásných a zároveň užitečných keramických nádob, který dokáže vyrobit. Asi by ho neuspokojovalo vědomí, že patří k nejzručnějším výrobcům keramiky na světě, ale přitom by za svůj život vyrobil jen dva nebo tři kousky.

A tak Warren MacKenzie dál každý den nahodí na hrnčířský kruh hlínu a díky úsilí se jeho dovednost stále zdokonaluje. „Někdy vzpomínám na nádoby, které jsme vytvořili, když jsme s výrobou keramiky začínali. Byly to příšerné kousky. V té době jsme si mysleli, že jsou dost dobré, nakonec – byly nejlepší, jaké jsme dovedli vyrobit. Jenže naše myšlení bylo tak elementární, že keramika převzala tuto vlastnost. Neměla tu bohatost, o kterou se ve své práci snažím dnes.“21

„Prvních deset tisíc nádob jde ztěžka,“22 řekl. „Pak už to jde o něco snadněji.“

Jak to šlo snadněji a MacKenzie se zdokonaloval, začal vyrábět za den víc dobrých nádob:

talent x úsilí = dovednost

Tím se současně zvýšil i počet kvalitních kousků, které se dostaly do světa:

dovednost x úsilí = úspěch

S vynaloženým úsilím se MacKenzie stával ve „výrobě věcí, které jsou neobyčejné a zároveň se lidem hodí domů“ stále lepším a lepším. A současně díky vynaložení stejného úsilí dosáhl i většího úspěchu.

„Garp měl přirozený dar vyprávět příběhy.“23

Toto je úryvek ze čtvrtého románu John Irvinga, Svět podle Garpa. Stejně jako fiktivní postava románu i Irving vypráví skvělé příběhy. V médiích bývá veleben jako „velký vypravěč24 americké literatury dneška“. Doposud napsal víc než desítku románů, z většiny se staly bestsellery a polovina z nich byla zfilmována. Za Svět podle Garpa obdržel Irving Národní knižní cenu a za scénář k filmu Pravidla moštárny dostal Oscara.

Na rozdíl od Garpa však Irving není přirozeným talentem. Zatímco Garp „si dovedl věci jednu po druhé vymýšlet25 a zdálo se, že události do sebe přesně zapadají“, Irving neustále pracovní verze svých románů předělává. O svých raných textech se Irving vyjádřil: „A hlavně, všechno jsem po sobě neustále přepisoval... Naučil jsem se brát svůj nedostatek nadání26 vážně.“

Irving vzpomíná, že na střední měl z angličtiny C–. V testu SAT z verbálních dovedností získal 475 bodů27 z 800, což znamená, že skoro dvě třetiny studentů, kteří prošli testem SAT, měly lepší výsledky. Musel si studium na střední škole prodloužit, aby získal počet kreditů požadovaný pro úspěšné absolvování. Irving vzpomíná, že učitelé si o něm mysleli, že je zároveň „líný“ i „hloupý“.28

Irving ale nebyl ani líný, ani hloupý. Trpěl silnou dyslexií. „Prohrával jsem... Jestliže se spolužáci naučili látku z dějepisu za hodinu, já jsem si na ni vyhradil dvě hodiny nebo tři. Měl jsem potíže se čtením a psaním; napsal jsem si tedy seznam slov, ve kterých jsem nejčastěji chyboval29, a tento seznam jsem nosil stále u sebe.“ Když jeho vlastnímu synovi diagnostikovali dyslexii, konečně Irving pochopil, proč on sám byl tak špatným studentem. Irvingův syn ve škole četl podstatně pomaleji než ostatní, „ukazováčkem sleduje text – stejně jako já, čtu tak i dnes. Pokud to nenapíšu sám, čtu všechno velice pomalu – a pomáhám si ukazováčkem.“30

Protože mu čtení a psaní nešlo snadno, naučil se Irving, že „když chcete něco dělat opravdu dobře, musíte se překonat31, udělat něco navíc. ... V mém případě jsem zjistil, že prostě musím věnovat dvakrát větší pozornost. Začal jsem si uvědomovat, že když něco dělám znovu a znovu, tak něco, co pro mě nikdy nebylo přirozené, se časem stane mou druhou přirozeností. Zjistíte, že máte schopnost to dělat a že se to nestane přes noc.“.

Dojdou k takovému poznatku jedinci obdaření talentem? Přijdou na to, že schopnost dělat něco znovu a znovu, snažit se, mít trpělivost se lze naučit – ale ne přes noc?

Někteří možná ano. Ale ti, kteří se musí snažit už dříve, to pochopí lépe: „Jedním z důvodů, proč mám sebedůvěru k psaní románů,“ řekl Irving, „je to, že mám důvěru ve svou vytrvalost. Vím, že budu schopen text procházet znovu a znovu, bez ohledu na to, jak to bude obtížné.“32 Po napsání svého desátého románu Irving poznamenal: „Přepisování, to mi jde ze spisovatelských činností nejlépe.33 Revizemi románu nebo scénáře strávím víc času než napsáním první pracovní verze.“

„Nakonec se z toho pro mě stala výhoda,“ poznamenal Irving ke své neschopnosti číst a hláskovat tak plynule jako ostatní. „Při psaní románu nikomu nevadí, že musí postupovat pomalu.34 Nikomu jako spisovateli nevadí, když musí text procházet znovu a znovu.“

Díky svému úsilí se Irving stal jedním z nejschopnějších a nejplodnějších autorů v dějinách. Díky úsilí se stal mistrem svého oboru, a díky úsilí produkovalo jeho mistrovství příběhy, které dojímají miliony lidí, mě nevyjímaje.

Will Smith je držitelem hudebních cen Grammy a jako herec byl nominovaný na Oskara. O otázkách talentu, úsilí, schopností a úspěchu hodně přemýšlí. „Nikdy jsem se nepovažoval za nějak obzvlášť talentovaného,“ poznamenal jednou. „Jestli v něčem vynikám, tak je to absurdní, nechutná pracovní morálka.“35

Úspěch dle Willa spočívá ve schopnosti vydržet až do konce. Když měl vysvětlit, jak se mu podařilo prorazit v elitě zábavního průmyslu, Will řekl:

Jediná věc, kterou vidím jako rozdíl mezi mnou a ostatními, je tato: Já se nebojím na běžeckém pásu vypustit duši. Jsem prostě pracovitější než všichni ostatní, tečka. Můžete být talentovanější než já, můžete být chytřejší, můžete být víc sexy. Můžete být toto všechno dohromady. Nandáte mi to v devíti kategoriích. Ale když si vedle sebe stoupneme na běžecký pás, dopadne to jen jedním ze dvou způsobů: Vy slezete první, nebo já umřu.36 Tak jednoduché to je.

V roce 1940 dostali vědci na Harvardu stejný nápad. Ve studii, jejímž cílem bylo zkoumat „vlastnosti zdravých mladých mužů“37, a tím „pomoci lidem žít šťastnější úspěšnější životy“, dostalo sto třicet studentů druhého ročníku za úkol běžet pět minut na běžeckém pásu. Trenažér byl nastaven na běh do kopce a tempo se postupně tak zvyšovalo, že to průměrný člověk vydržel maximálně čtyři minuty.38 Někteří účastníci vydrželi jen minutu a půl.

Test na běžeckém pásu byl tedy záměrně vyčerpávající. Nejen fyzicky, ale i mentálně. Na základě měření výsledků a následného porovnání s výchozí tělesnou zdatností vědci pomocí testu hodnotili „výdrž a pevnou vůli“39. Harvardští vědci si byli dobře vědomi skutečnosti, že výkon při běhu není jen funkcí aerobní kapacity a svalové síly, ale také míry, do jaké je „subjekt buď ochoten se přemoci, nebo naopak věc vzdát, než bude prožitek příliš nepříjemný.“40

O desítky let později psycholog George Vaillant zkoumal jedince, kteří se kdysi testu na běžeckém pásu zúčastnili. Bylo jim už kolem šedesáti let a pravidelně každé dva roky, co na škole odpromovali, je vědci z Harvardu kontaktovali. Pro každého z nich se na Harvardu vedla složka, doslova nacpaná dotazníky, korespondencí a poznámkami z různých pohovorů. Sledoval se například jejich příjem, postup v kariéře, počet dnů na nemocenské, společenské aktivity, úroveň spokojenosti s pracovním a manželským životem, návštěvy psychiatra nebo používání psychoaktivních léků, například sedativ. Z těchto informací se sestavoval souborný odhad jejich celkové psychické přizpůsobivosti v dospělosti.

Ukazuje se, že doba běhu na pásu v jejich dvaceti letech byla překvapivě spolehlivým prediktorem psychické přizpůsobivosti během dospělého věku. George se svým týmem uvažovali, že výdrž na běžeckém pásu mohla také vyplývat z tehdejší tělesné zdatnosti mužů. A tedy že jen tento samotný fakt mohl znamenat, že tělesné zdraví predikuje pozdější psychickou pohodu. Zjistili však, že když vyloučili výchozí tělesnou zdatnost jakožto faktor, „mělo to na korelaci doby běhu na pásu a mentálního zdraví41 malý vliv“.

Lapidárně řečeno, Will Smith na to kápl. Jde-li o to, jak dopadneme v maratonu života, úsilí bude mít nesmírný vliv.

„Jak dlouho bys vydržel na pásu ty?“ zeptala jsem se George nedávno. Zajímalo mě to, protože z mého pohledu je George přímo prototypem houževnatosti. Ke studii běžeckého pásu a informacím o účastnících nashromážděných do té doby se George dostal někdy hned počátkem své pracovní kariéry, nedlouho po dokončení atestační praxe na psychiatrii. Studii jako štafetový kolík předával jeden vědecký tým dalšímu, přičemž zájem o ni postupně upadal. Dokud se nedostala k němu.

George studii oživil. Znovu se kontaktoval s účastníky, poštou a telefonicky, a s každým z nich vedl rozhovor, přičemž musel cestovat doslova do všech koutů světa. Dnes ve svých osmdesáti George většinu účastníků původní studie přežil. Momentálně píše o této doposud nejdelší dlouhodobé kontinuální studii lidského vývoje již čtvrtou knihu.

Na mou otázku ohledně vlastní případné výdrže na běžeckém pásu George odpověděl: „Hm, já nejsem vůbec tak vytrvalý.42 Když v letadle luštím křížovku a nejde mi to, vždycky se hned podívám na řešení.“

Takže ne moc vytrvalý, pokud jde o křížovky.

„A když se něco pokazí doma, přehodím to na svou ženu a ona opravu zařídí.“

„Takže si nemyslíš, že jsi houževnatý?“ zeptala jsem se.

„Důvod, proč tahle Harvardská studie funguje, je v tom, že na ní dělám neustále a vytrvale. Je to ten jediný míč, který nespouštím z očí. Protože mě to téma naprosto fascinuje. Není nic zajímavějšího, než sledovat, jak se lidé vyvíjejí.“

A pak po krátké pauze George zavzpomínal na dobu, kdy chodil na univerzitní přípravku. Závodně skákal o tyči a byl ve školním reprezentačním týmu. V rámci tréninku dělali všichni skokani shyby. Říkali tomu „dělat brady“, protože se nejprve zavěsíte na hrazdu a pak se musíte zvednout tak, abyste měli bradu nad úrovní hrazdy, pak zase dolů a tak pořád dokola.

„Dokázal jsem na jeden zátah udělat víc brad než ostatní. Ne že bych byl zdatnější než oni, to jsem nebyl. Důvod byl ten, že jsem jich celkově dělal hodně. Trénoval jsem.“

Známého spisovatele a režiséra Woodyho Allena se kdysi v jednom rozhovoru ptali, co by poradil mladým umělcům. Odpověděl:

Vypozoroval jsem, že jakmile člověk opravdu dokončí hru nebo román, má už dobře nakročeno k tomu, aby mu dílo vydali nebo produkovali – na rozdíl od převážné většiny lidí, kteří mi říkají, že by velice moc chtěli psát, ale zaseknou se na první překážce a ve skutečnosti nikdy hru nebo knihu nenapíšou.43

Později to Woody Allen formuloval ještě stručněji: „Osmdesát procent úspěchu v životě spočívá v tom, pokračovat v započaté práci.“44

V 80. letech tento citát ve svých politických projevech často používal jak George H. W. Bush, tak Mario Cuomo a stal se z něj téměř módní slogan. Takže i když spolu tehdejší lídři republikánů a demokratů v mnoha věcech nesouhlasili, ohledně důležitosti dokončit, co jednou člověk začne, byli naprosto zajedno.

Řekla jsem Georgi Vaillantovi, že kdybych byla v roce 1940 v harvardském výzkumném týmu, měla bych jeden návrh. Dala bych mladíkům možnost se další den vrátit, pokud by chtěli, a vyzkoušet si test na běžeckém pásu znovu. Domnívám se, že někteří by přišli znovu, aby zjistili, jestli vydrží na pásu déle, a jiní by byli spokojení se svým prvním výsledkem a nepřišli by. Někteří by se možná experimentátorů zeptali, jestli neznají nějakou taktiku, fyzickou či duševní, aby vydrželi déle. A možná by ti mladíci měli zájem o třetí pokus, čtvrtý... Pak bych vytvořila skóre houževnatosti na základě toho, kolikrát by se účastníci dobrovolně vrátili a pokusili se zlepšit.

Vydržet na pásu je jedna věc a skutečně si myslím, že to souvisí s tím, jak dodržujeme svá předsevzetí a závazky, i když nejsou pro nás příjemné. Ale vrátit se další den na pás a zkusit to znovu – to podle mého názoru vypovídá o houževnatosti ještě výrazněji. Protože když příští den nepřijdete – když se neustále stavíte ke svým závazkům zády – vaše úsilí klesne na nulu. Tím pádem se vaše schopnosti nebudou zdokonalovat a současně přestanete produkovat cokoliv, co s vaší schopností souvisí.

Běžecký pás je vlastně velmi příhodná metafora. Podle některých odhadů zhruba čtyřicet procent lidí, kteří si zakoupili domácí cvičební přístroj, později konstatuje, že ho používají méně, než předpokládali.45 Jak usilovně se nutíme do domácího cvičení, samozřejmě má význam, ale myslím, že větší překážkou v pokroku je to, že někdy s posilováním přestaneme úplně. Jak vám řekne každý trenér nebo sportovec, dlouhodobě je nejdůležitějším ze všeho konzistentnost úsilí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Houževnatost.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.