ZÁZRAK V PLECHOVCE

JOTA / 2017

Copyright © C. D. Payne, 2016

Translation © Naďa Funioková, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN  epub 978-80-7565-119-8

ISBN  mobi 978-80-7565-120-4

1. kapitola

Wilder S. Flint ujížděl po Highway 46 na jih kolem ohijského Ashtabuly, když natrefil na budovu ve tvaru kuřete. Propracovaný štukovaný exteriér připomínal křídla. Po obou stranách vstupních dveří se tyčily velké kuří nohy vymodelované z cínu. Kovový štít připevněný na zlatém zobáku inzeroval KUŘECÍ MENU KOMPLET SE VŠEMI PŘÍLOHAMI za 99 centů. Cena činila původně 79 centů, ale někdo první číslici neumětelsky přepsal černou barvou, která se v tenkých šmouhách roztekla po ceduli.

Interiér zdobily postavičky kuřat všemožných podob a velikostí. Vedle pokladny ležely spolu s dalšími suvenýry na danou tematiku krabice čokoládových kuřátek. Wilder se posadil k pultu. Kromě něj zel celý podnik prázdnotou. Možná to bylo špatné znamení, ale na druhou stranu byly skoro tři hodiny: obědová špička už dávno skončila. Žádnou servírku kolem postávat neviděl.

„Dal bych si to kuřecí menu za devětadevadesát centů,“ zavolal na osamělého chlápka u grilu. „A kolu.“

„Kuřata nevedem,“ odvětil muž a poškrábal se na zarostlém podpaží. „Doporučuju hamburger deluxe.“

„Můžu se mrknout na jídelní lístek?“

„Doporučuju hamburger deluxe,“ zopakoval kuchař. „Nebo tu mám ještě cheesburger deluxe. Ten ale stojí o deseťák víc.“

Hamburger chutnal, jako by do masomlýnku přihodili větší množství vnitřností blíže neurčeného původu. Houska byla oschlá. List hlávkového salátu, který měl karbanátek zdobit, nesl otisk čísi boty. Nazelenalé a zplihlé hranolky evidentně strávily v tuku víc času, než by bylo záhodno. Láhev koly nebyla zrovna bůhvíjak vychlazená a brčko mu pochopitelně nenabídli.

Kuchař si vzal hrnek kafe a posadil se na stoličku vedle Wildera. Zapálil si cigaretu a začal si pohrávat se zapalovačem. Na hlavě měl vysokého ježka a ruce děsně chlupaté, jako by si nechával narůst vlastní svetr.

Wilder si nandal na housku další dávku hořčice, aby nějak zamaskoval původní chuť. Zalitoval, že se neplácl přes kapsu a nekoupil si radši ten cheesburger. Sýr by snad dokázal odvést pozornost od játrovité pachuti masa. Byl to jeden z nejhorších burgerů, co kdy jedl (rozhodně se řadil do horní pětky), ale máma ho vždycky vedla ke zdvořilému chování, takže si stížnosti nechal pro sebe.

„Z kerýho roku je ten váš plymouth?“ optal se kuchař.

„Ze sedmatřicátýho.“

„To sem si myslel. Vypadá jak byznys kupé. Koukám, že vám zadní sedadlo přišlo zbytečný.“

„Ten vůz patřil mému strýci,“ vysvětlil Wilder. „Dělal obchodního zástupce. Prodával takový poniklovaný serepetičky a vzadu vozil kufříky se vzorkama.“

„Přešel na něco víc nóbl?“

„Ne. Nevrátil se z Filipín. Pohřešován v boji.“

„Hádám, že vy ste byl na tu estrádu eště moc mladej. Mrzí vás, že ste vo to přišel?“

„Vůbec ne. Nijak zvlášť netoužím nechat si ustřelit palici.“

„Na vojnu vás asi ještě nevodvedli, co?“

„Ne, ale jsem v kategorii 1 A, plně schopen služby.“

„Nejspíš už se nemůžou dočkat, až chytěj do spárů takovýho hezkýho silnýho klučinu jako ste vy. Kampak máte namíříno?“

„Hledám jednoho chlápka. Slyšel jste někdy o masti, který se říká Zázračný krém? Prodává se to v takový plochý zelený plechový krabičce.“

„Jasně, mám jednu tu plechovku vzadu. Čistím s tím gril. Zrovínka se blejská. Sehnal sem to na vokresním jarmarku od jednoho z těch tajtrlíků, co tam předváděj zboží. V obchodě ho nekoupíte. Zpětně si říkám, že sem měl koupit dvě. Ten chlap měl tu drzost říct si tři doláče za pikslu, ale dvě už nabízel za pět babek. Nebo pět za deset. Ale kdo si bere s sebou na jarmark volnou desetidolarovkou, aby ji jen tak vypláznul za nějakej záhadnej zelenej sajrajt v plechovce, že jo?“

„Jak ten chlápek vypadal?“

„To kdybych sakra věděl. Koukal sem na tu patlaninu, co tam předváděl, ne na něho. Moje stará si do toho namáčí natáčky a má to skoro jak trvalou.“

„Byl to hezký chlap?“

„No, vošklivej nebo nějak znetvořenej nebyl. To bych si nejspíš zapamatoval. A ani neměl žádný viditelný válečný zranění.“

„Kolik mu asi bylo?“

„To nevím. Možná pětadvacet, možná třicet. Starej teda určitě nebyl. A huba mu jela jak namydlená. Dluží vám nějaký prachy?“

„Ne. Jenom s ním chci mluvit.“

Útrata vyšla na třiaosmdesát centů. Těch sedmnáct do dolaru tam nechal Wilder jako dýško. Kuchařovu nabídku na jojo ve tvaru kuřete za pouhých padesát centů odmítl. Zato se ale zeptal, proč v restauraci, která je vymodelovaná do podoby obřího kuřete, nemají na jídelním lístku ani kousek drůbežího masa.

„Ceny vylítly do stropu,“ vysvětlil chlápek. „To by jednoho kleplo, co si sou dneska schopný říct za vočištěný kuře. Víte přece, co provádí Truman s tou svojí bandou, ne?“

„Co?“

„Pouštějí našim prašulím žilou, aby mohli zacálovat ty obrovský válečný dluhy lacinějšíma dolarama. Takže teď musej obyčejný lidi za všecko solit jak mourovatý.“

Na pánských toaletách visel kalendář nalistovaný na aktuální měsíc (červenec 1949) s obrázkem nějaké zrzky, která si vyhrnovala svetřík. Místní šprýmaři opatřili její ukázkové přednosti hustou změtí komentářů vyvedených tužkami i pery. Wilder vytáhl vlastní plnicí pero (čerstvý dárek k maturitě) a připsal jí tiskacími písmeny úhledně na čelo: „Zázračný krém ze mě udělal nymfomanku.“

Tlačítko startéru musel Wilder zmáčknout hned třikrát, než se plymouth rachotivě a v oblaku modrého kouře probral k životu. Měl takové podezření, že se vozu za těch pět let, kdy stál na špalcích v garáži jeho rodičů, zanesly vnitřnosti. Erijská střední sice nabízela hodiny automechaniky, jenže on skončil kvůli kolidujícímu rozvrhu namísto toho na španělštině. Dost pochyboval, že s někým kdy promluví jediné slůvko španělsky, zato problémy, jak udržet vůz v chodu, ho budou trápit vždycky. Taky choval jisté obavy, že chlap z příjmové skupiny, do které bude pravděpodobně v budoucnu spadat, se nejspíš bude muset potýkat s dlouhou řadou zastaralých a vrtošivých vozů.

Neměl dostatečné znalosti ani na to, aby si ohlídal hladinu oleje v motoru. Navíc mu měkký pedál připomínal, aby při každém nákupu benzínu doplnil brzdovou kapalinu. A taky bylo něco šejdrem s přední nápravou, protože se auto v ostrých zatáčkách znepokojivě potácelo. Aspoň si nemusel dělat starosti, že mu rádio vybije baterii. Strejda Paul byl moc velký škrt, než aby si nějaké pořídil. Dokonce se neobtěžoval připlatit ani za vyhřívání, ačkoli každou zimu najezdil po vymrzlém Středozápadě tisíce mil.

Teď už strejdovi Paulovi zima nikdy nebude, pomyslel si Wilder. Jenže táta nebyl přesvědčený, že jeho brácha opravdu umřel. S oblibou poukazoval na fakt, že Filipíny tvoří sedm tisíc sto sedm ostrovů – a bratr mohl zůstat na kterémkoli z nich, pokud zdrhnul od jednotky. Podle jeho názoru se ten „lenoch lenošnej Paul“ válí pěkně v klídku na pláži s nějakou domorodkou v sarongu. Proto odmítal i po všech těch letech přenechat klíčky od plymouthu Wilderovi.

Když dostal Wilder v šestnácti řidičák, začal se dožadovat přístupu k nevyužitému kupé. Jenže s tátou nebyla řeč. „Ten vůz mi nepatří, tak ti ho nemůžu dát,“ prohlašoval zarputile. „Budeš se muset zeptat strejdy, až se vrátí.“ Celou dobu poctivě platil každoroční registrační poplatek, aby vůz nevyřadili z evidence. Měl v plánu předložit bratrovi podrobně rozepsaný účet za všechny náklady, pokud se zas objeví. Takže zatímco Wilder jezdil do školy ve sněhu a náledí na kole, v odstaveném plymouthu si podnikavé myšky vybudovaly útulné zimní bydlení. Wilder všecky hnízda, která se mu podařilo najít, vyklidil, ale ten smrad tam zůstal.

Po pár mílích zastavil Wilder stopujícímu černochovi. Nabírání stopařů mu pomáhalo udržet se v bdělém stavu, protože poslední dny spal dost mizerně. Černoch měl na sobě elegantní oblek a kravatu. Wildera napadlo, jestli to není nějaký mladý kazatel, ale vyklubal se z něj vysokoškolák, který si vydělával na školné tím, že chodil od domu k domu a snažil se lidem vnutit předplatné na časopisy. Povídal, že je to pěkná fuška, protože si lidi můžou časopisy přečíst zadarmo v knihovně, a navíc mají někteří předsudky vůči jeho rase.

Wilder se zeptal, jak se mu líbí na vysoké. Prý je to ohromně podnětné prostředí, protože se každý den setkává s novými myšlenkami a novými lidmi.

„Nevadí vám ti upjatí profesoři a jejich nudné přednášky?“ zajímal se Wilder.

„Tajemství spočívá v tom dostat se jim pod kůži. Musíte si s nima po vyučování povídat. Nechat se pozvat k nim domů. Hlídat jim děti. Číst knížky, co vám doporučí. Pokud projevíte zájem, tak se docela otevřou. Všiml jsem si, že tam vzadu máte rybářský prut. Můžu vám udělat skutečně skvělou nabídku na předplatné Lovu a rybolovu.“

„Už ho mám,“ zalhal Wilder.

„Vsadím se, že vaše máma by byla štěstím bez sebe, kdyby jí začala pravidelně chodit Vzorná hospodyňka. Nemá teď někdy narozeniny?“

„Ne, to nemá.“

Wilder raději přesměroval konverzaci na zelenou mast v ploché plechovce.

„Zázračný krém, jo, můj děda s ním roztahuje boty. Jedna paní od nich z kostela mu pravidelně nosí pěkné italské mokasíny, akorát že jsou mu o pár čísel menší. No a on je vždycky napatlá tím krémem a postaví na den na dva na slunko. Prý potom kůže skvěle povolí.“

„A odkud bere ta paní nadbytečné boty?“

„Má děsně rozmazleného synáčka, co se furt honí za všema nejnovějšíma módníma výstřelkama. Jenže má bohužel hrozně malý nohy. Vy snad ten krém prodáváte? To proto jezdíte po světě v tomhle stařičkém byznys kupé?“

„Ne, jenom se snažím vystopovat toho chlapa, co ho prodává. Povídali mi, že jezdí od města k městu v karavanu.“

„To je možný. Pokud si vzpomínám, děda ho koupil na pouličním jarmarku v Columbusu.“

„Aha, a kdy se koná?“

„No, tuším v září.“

„To je až za dlouho. Potřebuju toho chlapa najít hned. Co nejdřív.“

„A co časopis Collier’s? Každý týden přináší svět faktu i fikce až na práh vašich dveří.“

„Promiňte, nemám tolik času, abych četl časopisy.“

„Tohle slýchám pořád. Lidi nechávají mozek čím dál tím víc zahálet. A určitě bude ještě hůř, až se pořádně rozjede televize.“

Wilder, který neměl školu nikdy rád, zastával názor, že většina lidí jde na vysokou jenom proto, aby vypadli z domu, nemuseli narukovat a zašukali si. Prakticky se čtyři roky jen tak flákáte, jídlo máte zadara a všecko vám to platí tatík nebo armáda. A to jsou tady ještě postgraduální studenti, kterým se daří tenhle podfuk protahovat prakticky donekonečna. Takže ho překvapilo, když potkal někoho, kdo usiloval o diplom z intelektuálních důvodů.

Na trumbullský okresní jarmark v ohijském Courtlandu dorazil zhruba v době večeře. Barbecue, které nabízeli stánkaři, vonělo lákavě, ale on se spokojil se sendvičem s burákovým máslem ze zásob, které měl uložené vzadu v autě. Aby mohl vůbec vyrazit na cestu, prodal své válečné dluhopisy, i tak ale musel obracet každý dolar. Benzín byl mimo velká města nepříjemně drahý. Při posledním tankování musel vycálovat sedmadvacet centů za galon.

Vstupné na jarmark dělalo padesát centů, ale Wilder namluvil děvčeti v pokladně, že je na opušťáku, a ona ho pustila dovnitř bez placení. Okamžitě zamířil do výstavní haly, ale nikoho, kdo by prodával Zázračný krém, v ní nepotkal. Zeptal se plešatého chlápka, který tam vychvaloval patentní pěnový mop, jestli prodavače krému nezná, ten ho ale jen stroze odbyl. Ve Wilderovi začínalo klíčit podezření, že tihle předváděči jsou pevně provázaná a dost uzavřená partička. Vlastně žádný div, že chrání jeden druhého před rozkacenými zákazníky, kteří se dožadují vrácení peněz.

Organizátoři těchhle akcí projevovali podle jeho zkušeností stejnou neochotu ke spolupráci. Pokud jim člověk zavolal, aby se zeptal, jestli u nich někdo prodává Zázračný krém, nechali ho věčnost čekat na telefonu (a nutili ládovat do automatu jeden čtvrťák za druhým), a když se pak zase ozvali, akorát mu oznámili, že jejich seznamy prodejců jsou přísně důvěrné. Za co ho měli? Za špeha z konkurenčního jarmarku, který se jim snaží přetáhnout prodavače věčných mucholapek nebo polštáře slibujícího spánek bez chrápání?

Deprimovaný a bezradný Wilder bloumal kolem kolotočů, aby nějak zabil čas. Celý den obloha hrozila deštěm, ale teď se vynořilo slunce a vrcholky pouťových atrakcí se koupaly ve zlatavém světle. Nebylo by mu proti mysli projet se na autodromu nebo řetízkáči, ale takovou marnotratnou extravaganci si nemohl dovolit. Utratil desetník za nadýchaný obláček modré cukrové vaty, protože ji prodávala půvabná dívka s pískově blond vlasy. Měla je svázané do koňského ohonu, který Wildera z jakéhosi neznámého důvodu vždycky uváděl do vytržení. Odhadoval, že dívka bývala na střední populární roztleskávačka nebo mažoretka. Zdržel se u jejího stánku a pokusil se zapříst rozhovor.

„Nemáte tu zrovna rušno, koukám,“ poznamenal.

„Přes den je to lepší. To je tu víc malých dětí. Dospělým moc cukrový vaty neprodáte.“

„Nezmodrá mi z toho jazyk?“

„Nejspíš jo,“ zasmála se. „A taky se vám z toho nadělají zubní kazy.“

„Nechápu, jak dokážete proměnit cukr v něco takovéhohle.“

„Kouzlo vědy.“

„Cestujete z jednoho jarmarku na druhý?“

„Jo. Celé léto.“

„To by mohla být docela zábava.“

„No, občas je to pěkná dřina. Dlouhé hodiny v horku a vlhku. A celou dobu musíte jednat s lidma. Někteří bývají pěkně protivní. A taky musíte bez ustání odhánět od vaty mouchy.“

„Slyšel jsem, že někteří prodejci na jarmarcích si přijdou na slušné peníze.“

„No, musíme odvádět organizátorům procenta z prodeje. Což mě přivádí na myšlenku, že byste mohl být docela dobře jejich špicl a dáváte bacha, jestli všecko, co vydělám, skončí v pokladničce.“

„To určitě. Slyšel jsem, že ten chlápek, co prodává Zázračný krém, si vede fakt dobře.“

„Jo, vídám spousty lidí, co si odnášejí ty jeho plechovky. Mám ale pocit, že na tomhle jarmarku není.“

„Fakt škoda. Doufal jsem, že si taky jednu tu plechovku koupím. Vy toho chlápka znáte?“

„Osobně ne. Tu a tam ho zahlídnu. Všichni říkají, jaký je to fešák.“

„Jak se jmenuje?“

„Proč to chcete vědět?“

„Jenom ze zvědavosti. Vlastně jsem si říkal, jestli by se mu nešikla menší výpomoc.“

„Omluvte mě, musím jít namotat další várku. Hezky jsme si popovídali.“

Wildera napadlo, že by měl zavolat rodičům, a pocítil osten viny, když se nakonec rozhodl to neudělat. Otec, který pracoval v továrně na síťové dveře, byl zrovna ve stávce a jemu se nechtělo poslouchat nejnovější informace o vývoji té kalamity. Máma by chtěla, aby se vrátil domů, Okamžitě. Prohlásili by, že jim působí jen samé Zklamání a že jeho jednání z minulého týdne považují za Nadmíru Nezralé. Proč by měl utratit třeba jen jediný dolar za takový rozhovor, když si ho může přehrát v hlavě zadarmo?

Noc strávil v plymouthu, který odstavil na travnatém parkovišti vedle pozemku, kde se jarmark konal. Když se položil našikmo na tenkou překližku, která suplovala zadní sedadlo, a nohy vysunul do kufru, mohl se natáhnout skoro do plné délky. (Strejda Paul zpřelámal dobře desítku listů pilky na kov, když pracně odpižlával ocelový panel, který původně odděloval kufr od interiéru vozu). Náhradní pneumatiku i s držákem Wilder přemístil na přední sedadlo. Všechna okénka měl sice zatažená, komáři si ale stejně našli cestu dovnitř a dělali mu ze života opravdové peklo. Vždycky mu chvíli bzučeli kolem uší, než se do něj ležérně zakousli, aby co nejvíc prodloužili jeho utrpení. Rozhodl se, že najde nějaký obchod s armádními přebytky a koupí si nafukovací matraci a sprej proti hmyzu.

Za úsvitu vylezl z auta a osprchoval se na vybetonovaných toaletách s pár ranními ptáčaty z řad kolotočářů. Voda hnusně páchla a na zdech i na podlaze po ní zůstávaly hnědé fleky od minerálů. Na dotek byla tak nějak víc mokrá, jako to občas bývá u vody ze studny. Rozhodl se zkusit štěstí a dát si snídani v jídelním stanu pro zaměstnance jarmarku. Zrovna si nakládal na papírový tácek jídlo, když se na něj obořil nějaký tlustý chlap s umaštěnou kšiltovkou: „A co ty jseš sakra zač?“

„Já jsem Ed,“ odvětil Wilder pohotově. „Najali mě včera večer.“

„A kdo?“ dorážel muž dál.

„Jméno jsem si nezapamatoval. Velkej chlap. Je opálenej a chybí mu pár zubů.“

„Taky by mi moh Lyle o takovejchhle věcech dát vědět. Zajdi pak za mnou do kancelářskýho karavanu, hned jak to dojíš. A tím myslím fofrem.“

Wilder zhltnul snídani, ještě si došel pro nášup a naplnil si termosku z várnice s kávou. Se svým lupem si pak pospíšil k autu. Po obvyklém nervózním intermezzu se vzpurným startérem plymouthu vyjel na silnici a zastavil za billboardem, aby mohl v klidu dosnídat. Zatímco popíjel kávu, probíral se svým zápisníkem a skládací automapou. Mohl by zamířit na okresní jarmark ve Springfieldu nebo se vrátit do Pensylvánie a zkusit štěstí v Jefferson Township. Hodil si čtvrťákem pro štěstí a padla hlava, takže do Ohia. Byla to jedna z těch mincí natřených červeným lakem na nehty, aby je mohli zaměstnanci podniku strkat do jukeboxu a nepočítalo se jim to jako příjem, až se pak automat otevře. Téhle se ale podařilo uniknout ze zajetí a teď přebývala na vyhrazeném místečku ve Wilderově kapse.

Podle mapy protkávala Ohio hustá síť silnic, ale ne všechny byly vyasfaltované. Řidič, který si cenil svého času a tlumičů, musel volit trasu obezřetně. Wilder se rozhodl vzít to na jih, a tak si vybral Hihgway 62, která vedla kolem Alliance. Tohle teritorium mu bylo zcela neznámé. Celou cestu pečlivě dodržoval předepsanou rychlost, obzvlášť v malých městech, protože si spočítal, že tady by z něj pensylvánská poznávací značka udělala lákavý terč pro dopravní strážníky. Z jeho pohledu byl celý Kaštanový stát jedna velká past na řidiče.

Po řádce zamlklých stopařů nabral Wilder v Cantonu chlápka, který si jel obhlídnout jednoho studebakera na vrakovišti v Beach City.

„Mohl by to bejt auťák, co mi ukradli,“ vysvětlil. „Přelakovanej, to dá rozum, a nabořenej.“

„Ověřoval jste si to u poldů?“ zeptal se Wilder.

„Navykl jsem si držet se od poldů dál.“

„Chcete ten auťák zpátky?“

„Přijde na to, jak velký jsou škody. A upřímně, vůbec by mi nevadilo, kdybych na sedadlech zahlídl pár krvavejch fleků.“

„Zloději aut jsou ta nejhnusnější verbež,“ přitakal Wilder, ačkoli sám technicky vzato povolení vozit si zadek v tomhle plymouthu neměl. Popravdě, jak znal tátu, nebylo zas až tak nepředstavitelné, že už ho nahlásil jako kradený navzdory lístku, který mu Wilder nechal na stole v jídelně hned vedle misky s voskovaným ovocem. Nezbývalo mu než se modlit, aby máma včas zakročila a zabránila otci zvednout telefon. Přesto na něj klidně mohla každým okamžikem dopadnout dlouhá ruka zákona.

Muž nabídl Wilderovi camelku, ale ten odmítl. Soudil, že si svoje penízky vydělává až příliš tvrdou prací, než aby si do peněženky nasadil pijavici celoživotního návyku na nikotin. Chlápek si ten svůj hřebík do rakve připálil zapalovačem plymouthu a Wilder jen doufal, že jeho anemická baterie ten pronikavý úbytek ampérů přežije.

Jelikož se Zázračným krémem muž žádné zkušenosti neměl, hovor se záhy stočil na nevěrné ženské. Povyprávěl Wilderovi, jak mu v zimě čtyřiačtyřicátého omrzal zadek v Belgii, a zrovna když čekal na další minometnou salvu, která by ho z té mizérie vysvobodila, dostal od své holky dopis „Drahý můj“.

„Dala mi kopačky kvůli nějakýmu metalurgovi z ocelárny v Youngstownu. To bylo jedno z těch povolání, kde dostávali odklad. Znáte to, příliš důležitej pro válečný úsilí.“

„Jo, a nejspíš si při všech těch přesčasech pěkně nahrabal.“

„Já bych řek, že měl pevnej plat. To u těchhle profesí obvykle bejvá. Moje sestra jim šla na svatbu. Ta holka byla její kamarádka, víte. Tak jsem se s ní seznámil. Ségra nás představila.“

„Stejně ale mohla vaše sestra tu svatbu z loajality k vám bojkotovat.“

„Jo, tenkrát jsem se na to díval stejně. No, teď už se nad tím vším stejně dávno zavřela voda.“

„To se s ní už nejspíš nevídáte.“

„S tou holkou? Vídám ji jednou do roka. Na Halloween.“

„Vážně? To chodíte na stejnou oslavu?“

„Ne. Vím, kde v Youngstownu bydlí. Vždycky tam zajedu a zaparkuju za rohem. Nasadím si masku. A pak, když si to ke dveřím přištráduje partička koledníků, poflakuju se jim za zádama, jako bych byl táta některýho z nich. Pozoruju ji, jak jim rozdává sladkosti.“

„A tohle děláte každý rok?“

„Jo. Občas si vezmu ještě náhradní masku, abych ji moh vidět dvakrát.“

„A ona si vás nikdy nevšimla?“

„Zatím ne. Nebo to aspoň nedala najevo.“

„Jak vypadá?“

„Je moc hezká. Vlasy teď nosí jinak. Ale rtěnku má furt stejnou. Vždycky tu nejbrutálnější rudou, co jsem kdy viděl. To bylo to úplně první, čeho jsem si na ní všiml. Každopádně vypadá šťastná. Počítám, že s ním má lepší život, než by kdy vedla se mnou. Ale nemají žádný děti, pokud jsem si všiml. Kdyby měla mimino, nejspíš bych tam chodit přestal.“

„Jasně. A vaše sestra se s ní pořád baví?“

„To nevím. Se ségrou už se prakticky nestýkám.“

„Myslíte, že do příštího Halloweenu seženete novej auťák?“

„Ale já už auto mám. Zaparkovaný doma v garáži. Červenej kabriolet Mercury. Koupil jsem si loni novej.“

„Tak proč nejedete v něm?“

„Soudce mi sebral řidičák. Moc pokut.“

„Máte těžkou nohu na plynu, co?“

„Ne, jenom sklon pít trochu přes míru. Většinou po večerech. Žitnou whisky. Přišel jsem jí na chuť v armádě. Během dne jsem v pohodě. Kocovinu zvládám. Tak sem navrhnul soudci, aby mi zatrhnul řízení jenom navečer. A von mi tu pokutu zvedl ještě o dalších padesát babek, že si z něho dělám šoufky. Jó, to se holt nevyplácí, otvírat si hubu u soudu.“

Chlápek odcvrnknul špačka z okna.

„Beach City leží asi míli dál po silnici. Tam mě můžete vyhodit.“

Jelikož to vypadalo, že se muž v autech vyzná, zeptal se ho Wilder, jestli je podle jeho názoru tenhle plymouth vhodný pro dlouhé cesty.

„No, neslyšel jsem žádný bouchání táhla nebo rachotící ložiska, takže motor bude nejspíš ještě chvíli v pohodě. Pro jistotu byste měl ale zastavit při první známce přehřátí. Zato přední náprava, to je velkej problém, kamaráde. Nejspíš je totálně na odstřel. Klepe se to?“

„Ne, pokud to držím pod osmdesátkou.“

„Tenhle auťák fakt není v momentální kondici zrovna bezpečnej. Možná byste neměl vystavovat takovýmu zbytečnýmu riziku nějaký pasažéry. Ale stejně děkuju za odvoz.“

Když Wilder zastavil, aby muže vysadil, trval chlápek na tom, že mu dá dva dolary na benzín.

„Jen si to vem, mladej,“ řekl „Potřebuješ to víc jak já. Doufám, že najdeš, co hledáš. A ať se ti někdo mrkne na ty čepy.“

„Díky. Doufám, že ten váš studebaker ještě půjde zachránit.“

„Ále, počítám, že to bude vrak. Nejspíš jsem sem jel jenom proto, abych uspokojil svoji morbidní zvědavost.“

Tohle nečekané finanční přilepšení Wilder vzápětí utratil v čínské restauraci na předměstí Columbusu. Táta mu vždycky ukazoval novinové články o nerozvážných strávnících, kteří se otrávili ptomainem v podnicích, kde podávají čínu, ale Wilder měl orientální kuchyni rád, protože mu přišla chutná a navrch laciná. Vrcholem jeho prvního rande byla právě tříchodová večeře pro dva v nejautentičtější čínské restauraci v Erie. Zašli do kina na film s Idou Lupino a potom si dopřáli malé muchlování se silně česnekovou příchutí na příjezdovce domu dívčiných rodičů.

Columbuská servírka na sobě měla přiléhavé šaty v čínském stylu, ačkoli se jednalo o bělošku ve středním věku. Wildera by zajímalo, jestli je ta umělohmotná květina, co se jí skvěla ve vlasech, povinnou součástí uniformy. Zeptal se, jestli už někdy slyšela o Zázračném krému v plechovce.

„No ovšem, vtírala jsem ho děckám do dásní, když jim rostly zoubky. Báječně je to uklidňovalo.“

„Takže není jedovatý?“

„Probůh, to ne. Musela jsem plechovku před děckama schovávat, jinak by si tu mast roztíraly na toasty. Měly ji radši než máslo. Jedna dvě čajové lžičky dodají sekané přesně tu správnou chuť. Hrozná škoda, že to v obchodech nenajdete. Já ho koupila na pouličním jarmarku.“

„Na tom, co se koná v září?“

„Přesně tak, brouku. Nenechala bych si ho ujít za nic na světě!“

Na proužku papírku v jeho koláčku štěstí stálo: „Hledej v první řadě dobré srdce, a teprve pak krásu.“

Tohle zrovna nesplňovalo Wilderovu představu štěstíčka. Dával přednost předpovědím, které slibovaly, že ho čeká velké bohatství a obdiv mas.

Na parkovišti před restaurací k němu přistoupilo nějaké děvče a zeptalo se, jestli má namířeno na západ. Na hlavě jí seděl evidentně mužský stetson a přes rameno visel zpola plný námořnický vak. Na sobě měla modré džíny s ohrnutými nohavicemi, vyšívané mokasíny a pánskou hnědou košili z umělého hedvábí, lemovanou kolem límce a obou náprsních kapes světle hnědou paspulkou.

„Jedu jenom do Springfieldu,“ odpověděl.

„A kterým je to směrem?“

„Podle mojí mapy na západ.“

„Svezete mě?“

„No, já nevím. Před chvílí jsem se dozvěděl, že to auto není dost bezpečné, abych do něho bral pasažéry.“

„Určitě je to bezpečnější než přešlapovat po setmění tady na rohu ulice.“

„No tak dobře, nejspíš máte pravdu. Je to támhleten starý plymouth.“

„Škoda. Doufala jsem, že pojedem tím velkým nablýskaným lincolnem.“

„Co to tady tak smrdí?“ zvolala, když vyjeli.

„S tím auťákem se pár let nejezdilo. Nastěhovaly se do něho myši.“

„Doufám, že už se mezitím všechny zase vypakovaly.“

„Jo, to já taky.“

„A podle všeho vzaly kramle i se zadním sedadlem.“

Vysvětlil jí koncept detroitského byznys kupé.

„Tak kam to vlastně jedete?“ zeptal se Wilder.

„Do San Franciska.“

„Vážně? Myslíte, že je bezpečné, aby holka jela stopem tak daleko?“

„Dokážu se o sebe postarat.“

„To je nejspíš dobře, že jste taková vyhublá.“

„Dík za připomínku mojí neatraktivity.“

„Takhle jsem to nemyslel.“

„Přesně tak jste to myslel. No, sám taky nejste žádný Tyrone Power.“

„Jen jsem chtěl říct, že San Francisco je daleko odsud, a když holka cestuje sama, můžou se na ni snadno zaměřit všelijaký pochybný existence. Měla byste být opatrná na to, ke komu do auta nasedáte.“

„Teď je pozdě bycha honit. Už sedím v tom vašem.“

„Proč vůbec jedete do Friska?“

„Proč? Protože je to kulturní a kosmopolitní město.“

„Myslím, co tam chcete dělat?“

„Hodlám se ponořit do víru života v Bay Area.“

„To je nějaká řeka nebo tak něco?“

„Propána, vy jste ale vážně venkovský buran. Nebo to byl pokus o vtip? Obávám se že ne. Ze kteréhopak zapadlého kouta Klíčového státu pocházíte, Tyrone?“

„Všimla jste si poznávačky, co? Jsem z Erie.“

„Bylo to moc zlé vyrůstat v Erie?“

„Jenom v zimě, když vítr fouká od jezera a na střechách se kupí haldy sněhu.“

„To vypadá na oživlou noční můru. Já jsem z New Yorku.“

„Státu nebo města?“

„Něco vám vyjasním, Tyrone. Když někdo řekne, že je z New Yorku, mluví o městě. Přestože pochází třeba z Brooklynu, Bronxu nebo dokonce – nedejbůh – z Qeensu. Lidi se sklony ke lži vám můžou tvrdit, že jsou z New Yorku, ačkoli ve skutečnosti žijí v New Jersey. A pak jsou taky doopravdičtí podvodníci, jako třeba já, kteří se vlastně narodili v Connecticutu.“

„Kde přesně? Hartford?“

„Bože, to ne. Jsem z Greenwiche. To je hned přes hranici. Táta pracuje na Manhattanu, takže když se to tak vezme, jsem pokrevní přízní vážně Newyorčanka.“

„Co tam dělá?“

„Maká v reklamě. Stará se, aby se o jeho klientech mluvilo v rádiu.“

„A o kom jako? O Al Caponeovi?“

„To zrovna. Například máte rozhlasovou hru, kde nějaká postava řekne: ‚Domluvila jsem se s Ethel, že zajdeme do města na oběd.‘ A můj tatík udělá čárymáryfuk a najednou ta ženská říká: ‚Domluvila jsem se s Ethel, že zajdeme na oběd k Howardu Johnsonovi.‘“

„A její kámoška na to: ‚Ten podnik najdeš podle nepřehlédnutelné oranžové střechy‘?“

„To by moc bilo do očí. Snaží se to podat rafinovaně. Jasně, je to reklamní vycpávka, ale mělo by to nenásilně zapadnout do příběhu. Aby se to tak nějak mimoděk zavrtalo posluchačům do mozku. No a do dvou dnů zaznamenají všechny Howard Johnsony v oblasti, kde se ten pořad vysílá, lehký nárůst návštěvnosti. Co dělá váš táta?“

„Předáka v továrně na síťové dveře, ale momentálně jsou ve stávce.“

„Vážně? Když je to předák, tak přece patří k vedení, ne?“

„Takhle to nejspíš vidí firma, ale táta se s tímhle názorem zrovna neztotožňuje.“

„Kolik si vydělá?“

„Dvaaosmdesát dolarů a padesát centů týdně.“

„Propána, to bych šla do stávky taky. Ví, že se proháníte Ohiem v tomhle veteránu?“

„Nechal jsem mu vzkaz. Vaši rodiče vědí, kde jste?“

„Podnikla jsem úplně stejné opatření.“

„Kde jste spala včera v noci?“

„No jo, vy dokážete myslet akorát na jedno, co? Přespala jsem v columbuské křesťanské ubytovně. V YWCA by se vám líbilo. Šest holek na pokoji a jedna vysvlečenější než druhá.“

„Kolik si za to účtujou?“

„Dolar pětačtyřicet.“

„To je rozumná cena.“

„A kdepak jste strávil noc vy, Tyrone?“

„Vzadu v autě. To mi něco připomíná. Dávejte pozor, jestli někde nezahlídnete obchod s armádníma přebytkama.“

„Proč? Hodláte si koupit bajonet, abyste mě měl čím vykuchat?“

„Potřebuju nafukovací matraci a repelent proti komárům.“

„Mám jeden sprej ve vaku. Hmyz v tomhle státě je fakt brutální. Teď už chápu, proč se světaznalí lidi jen zřídkakdy odvažujou na západ od Hudsonu.“

„A to má být jako kdo například?“

„Věřte mi, nikdy jste žádného nepotkal. A co vás to vůbec táhne jako můru ku plameni do Springfieldu?“

„Jedu na jarmark.“

„To jako doufáte, že si tam někoho nabrnknete?“

„Ne, hledám jednoho chlápka.“

„Koho?“

„Prostě chlapa, se kterým potřebuju něco probrat.“

„Á, takže záhadný neznámý, co? Mám takové obavy, že skrýváte mnohá temná tajemství, Tyrone.“

„Já jsem Wilder. Wilder S. Flint. A můžeme si tykat.“

„Wilder S. Flint? Divoch s pazourkem? To si děláš srandu.“

„Ne. Tak se opravdu jmenuju. Wilder S. Flint. A co ty?“

„Verity. Verity Warrenová.“

„Neznamená Verity něco?“

„Znamená to pravda. Možná to bylo myšleno ironicky, protože táta pracuje v reklamě. Je to odvozené z latiny, i když tím mrtvým jazykem už dneska nikdo nemluví. Třeba rodiče doufali, že až vyrostu, provdám se za papeže.“

„Pochybuju, že by byl obzvlášť na ženské.“

„Škoda. Tyhle Italky mají křivky, které jim mohou ostatní leda závidět, mne nevyjímaje, bohužel. Ale o tom už ses ráčil zmínit.“

„Omlouvám se. Nechtěl jsem se tě dotknout.“

„Jenže mě se to dotklo, Wildere S. Flinte. Hodně dotklo. Předpokládám, že se ti kvůli tomu praštěnému jménu nemilosrdně posmívali.“

„Prakticky nonstop. Z tebe si taky dělali srandu kvůli jménu?“

„Vůbec ne. Mám zcela normální a dokonale přijatelné jméno. Měl bys vidět můj podpis. Je to hotové umělecké dílo. Dvojité vé v příjmení odráží a znásobuje dramatické tahy jednoduchého véčka v křestním jméně. Předpokládám, že tvůj podpis bude nekultivovaný a nečitelný klikyhák.“

„Já jsem s ním spokojenej. Nikdy jsem si nad tím moc hlavu nelámal. Moje druhé jméno je Samuel, pokud by tě to snad zajímalo.“

„Tak trochu rozčarování po divokém Wilderovi, nemyslíš? Ale zase člověka připraví na kruté zklamání z Flinta.“

„A co je špatného na Flintovi?“

„Na křesacím kameni? Vůbec nic. Jsem si jistá, že Indiáni by ho ocenili při rozdělávání táborových ohňů. A jak by sis bez něj chtěl zapálit zippem doutník?“

Následujících pár mil jeli mlčky.

„Zippa se vyrábějí v mém rodném státě,“ poznamenal Wilder. „V Bradfordu. Leží kus na východ od Erie. Rád bych si do tý továrny někdy zašel na exkurzi.“

„Muž, který má své sny. To se mi líbí. A přitom sám žádné zippo nevlastníš.“

„Jak tohle víš?“

„Mám mimořádné pozorovací schopnosti. Necítím z tebe pach tabáku. V dechu ani stopa po nikotinu. A taky se ti po kapsách nerýsuje výmluvná silueta zapalovače. Hned mě napadlo, že jsem narazila na muže bez špatných návyků. Chlapa, co dobře vypadá a je oddaný zdravému životu. Muže, který mě sveze, aniž by ohrožoval mou počestnost.“

„No, strefila ses. Nekouřím.“

„I tak by sis mohl zippo pořídit, abys věděl.“

„Ale na co?“

„Abys mohl jako správný gentleman připalovat lidem cigarety. Abys měl jak signalizovat přelétajícím letadlům svoji pozici, kdyby ses ztratil v lese. Aby sis posvítil na cestu, pokud bys někoho pronásledoval temnými postranními uličkami. Abys mohl dát znamení spoluspiklenci, kdybys špicloval pro Rusko. Abys mohl prozkoumat egyptskou hrobku. Abys měl čím zapalovat svíčky při romantické večeři pro dva.“

„To je fakt, ale počítám, že by se akorát povaloval v šupleti. Zápalky většinou fungujou stejně dobře. Mimochodem, v Pensylvánii se vyrábí jak zippo, tak zipy. Což je fakt, o kterém vy průměrní lidé nemáte ani tušení.“

„Tak zipy taky, jo?“ řekla a krátce zalétla pohledem k jeho rozkroku.

„Vyrábějí je na jihu v Meadville. O velký krizi v tom městě ani neslyšeli, tolik měli práce s výrobou zipů. Za války jich vyprodukovali takovou fůru, že by se daly natáhnout na délku čtvrt miliónu mil.“

„Takže Hitlera neodkráglovali. Oni ho vlastně uzipovali.“

„Spáchal sebevraždu ve vlastním bunkru. Kdyby to udělal už v roce 1933, ušetřil by všem spoustu problémů.“

Do Springfieldu se vydali po U. S. 40, široké čtyřproudové silnici. Wilder zachovával přiměřenou rychlost a držel se v pravém pruhu spolu s náklaďáky a dalšími stařičkými předválečnými vozy. Nabídl Verity, že ji vysadí v centru Springfieldu, ale ona prohlásila, že by si nikdy neodpustila, kdyby se připravila o zážitek z pravého středozápadního okresního jarmarku.

Tenhle jarmark byl daleko větší než ten včerejší. Jasným důkazem vyšších aspirací byl mladík se skautským odznáčkem a psací podložkou v ruce, který na parkovišti vybíral dolar z každého vozu.

„Doufám, že v tom poplatku je i vstupné na jarmark,“ brblal Wilder, zatímco neochotně lovil drobné v peněžence.

„Bohužel, u brány musíte zaplatit taky,“ odvětil chlapec.

„To by mě zajímalo, kolik těch dolárků asi skončí tomu klukovi v kapse,“ poznamenala Verity.

„Nejspíš spousta, pokud je chytrej. Sám bych takový šikovný džob potřeboval.“

U brány Wilder znovu vyzkoušel trik s vojákem na opušťáku.

„A od kterého jste pluku?“ vyzvídal chlápek v pokladně.

„Ehm, no…“ koktal Wilder.

„Takže to máme dolar za vstupné pro dvě dospělé osoby,“ prohlásil mužík.

Wilder pokorně zaplatil a oba se protáhli turniketem.

„Ty jsi mi ale vojáček,“ poznamenala Verity.

„Předtím to fungovalo. Ten chlápek mě zaskočil. Příště řeknu, že jsem u dvaaosmdesáté výsadkové divize.“

Verity se hned hrnula ke kolotočům, ale Wilder ji nasměroval k prodejní hale. Vstoupili dovnitř a rychlým krokem procházeli mezi stánky.

„Koukni, kolik tu mají blbostí,“ prohodila. „Kdo tyhle krámy vůbec kupuje? A proč by člověk potřeboval vyřezávat malé kruhové dírky do skla?“

„Šikne se to, když jsi lupič. Je to docela fajnové nářadíčko.“

Jelikož ten chlápek, co vyřezával do skla všelijaké proužky a spirály, působil docela přátelsky, zeptal se ho Wilder, jestli by jim nemohl ukázat cestu ke stánku, kde se prodává Zázračný krém.

„Mám pocit, že Boyd na tomhle jarmarku vůbec není. Aspoň jsem ho neviděl.“

„A víte, kde bych ho mohl najít?“

„Tak to vám fakt nedokážu říct.“

„Boyd je jeho příjmení?“

„Proč to chcete vědět?“

„Dlužím mu nějaké prachy. Chci mu vypsat šek.“

„Pardon. Já se tady snažím prodávat. A vy mi brzdíte kšeft. Něco si kupte, nebo jděte o dům dál, hochu.“

Na Verityino naléhání se zastavili u nedalekého stánku, aby pořídili Wilderovi sluneční brýle pilotky za devětasedmdesát centů.

„A k čemu mi budou?“ namítal. „Mně slunko nevadí.“

„Poděkuješ mi za padesát let, až nebudeš mít oči prožraný šedým zákalem.“

Wilder si vybral jedny brýle a posadil si je na nos. „Tak. Spokojená? Vypadám jako Gregory Peck v ‚Přímo nad hlavou‘?“

„Vypadáš spíš jako slepec, co prodává na rohu tužky. Ne, sluší ti to. Klidně bys mohl tankovat B-25 před dalším náletem na Tokio. Kolik vůbec měříš?“

„Metr osmdesát dva, když se nehrbím.“

„To ti říká tvoje máma, aby ses nehrbil?“

„Jo, je tím přímo posedlá.“

Šli si prohlédnout pavilony s dobytkem a Verity z nich byla přímo nadšená.

„Koukni na to prase, Wildere. Je to hotový obr. Skoro tak velké jako tvoje auto. Neměla jsem ani ponětí, že prasata dorůstají do takovýchhle rozměrů. Kdybys mu na záda nalepil kovové ostny, mohl bys ho vydávat za dinosaura. Vsadím se, že šestičlenná rodina by z něho vyžila rok, teda za předpokladu, že by to nebyli židi. Ze které části těla se bere slanina?“

„Nemám tucha.“

„Netvař se tak zdeptaně, Wildere. Co to vůbec máš s tou fixací na Zázračný krém? Podle názvu je to přesně ta věc, do který by se zbláznila moje máma. Pokud se to prodává v nějakém načančaném kelímku, stojí to majlant a tvrdí to o sobě, že zabraňuje tvorbě vrásek, určitě by si to objednávala po bednách.“

„Je to osobní záležitost, Verity. Popravdě mě ten Zázračný krém nezajímá ani za mák. Vlastně bych si přál, abych o tom sajrajtu nikdy neslyšel. Akorát potřebuju najít toho chlápka, co ho prodává.“

„A to jako proč?“

„Už jsem říkal. Je to osobní záležitost.“

„Máš v úmyslu mu fyzicky ublížit? Vláčíš s sebou po kapsách pistoli?“

„Ne a ne na obě tvé otázky. Co si to o mně proboha myslíš? A neměla bys už náhodou vyrazit hledat nejbližší YWCU?“

„To ani náhodou, Wildere,“ prohlásila a zavěsila se do něj. „Ještě jsme se neprojeli na žádných atrakcích.“

Slunce zapadalo a kolotoče planuly září kroužících barevných světel.

„Tohle není rande,“ upozornil ji Wilder. „Vždyť tě vůbec neznám. Naše cesty se nejspíš zakrátko už navždy rozejdou. A rozhodně nemám dostatečný kapitál, abych mohl jen tak kdekomu kupovat lístky na pouťové atrakce.“

„Propána, Wildere, ty vážně víš jak na to, aby se dívka po tvém boku cítila výjimečná. Tak dobře, koupím nám oběma lístky na ruské kolo. Doufám, že ti nevadí sedět se mnou na jedné sedačce.“

„To je v pohodě, Verity. Vůči tobě osobně nemám žádné výhrady. Jenom nechci, aby mi tak daleko od domova došly prachy. Pokud si vzpomínáš, táta vstoupil do stávky. Takže mi těžko může v případě nouze poslat telegraficky nějaké finance.“

„Jasně. A i když zrovna pracuje, tak vydělává jenom dvaaosmdesát dolarů padesát centů týdně.“

„No, třeba jim mzdy zvýší, pokud tu stávku vyhrajou.“

„Tak v tom případě ti něco slíbím, Wildere. Dokud se vedení se stávkujícíma nedohodne, žádné síťové dveře si nekoupím.“

„To rád slyším. Díky za solidaritu.“

Kolo nebylo tak velké jako v Hershey Parku, ale i tak nadšeně óchali a áchali nad velkolepou vyhlídkou, která se před nimi rozprostřela z vrcholku. Wilder držel Verity za ruku, protože to pravidla společenského chování na pouťových atrakcích vyžadovala. Byla to ta nejútlejší ručka, jakou v poslední době svíral. Jak se tam tak točili, usoudil, že by se měl asi pokusit o navázání nějaké té konverzace.

„Když tvůj táta podniká v té rozhlasové branži, Verity, tak to se asi zná s velkýma hvězdama jako Bing Crosby, Fred Allen nebo Eddie Cantor, co?“

„No, pochopitelně se s nima setkává, ale nejsou zrovna bůhvíjak blízcí kámoši. Tím myslím, že si při každé příležitosti nevolají a nevyměňujou si tipy na koňské dostihy. Ani si nevykládají oplzlé historky, když se v rouše Adamově povalují v páře. Párkrát hrál golf s Alem Jolsonem.“

„Al Jolson. To je super. A co Dick Powell?“

„A co s ním má jako být?“

„Není ženatý s Ruby Keelerovou?“

„Ne, to byl Al Jolson, ale už se rozvedli. Dick Powell měl za manželku Joan Blondellovou, ale teď si vzal June Allysonovou. Osobně bych se na jeho místě držela spíš Joan, ta má v sobě víc života. Ty jména jsou si tak podobný, že se klidně vsadím, že si je občas plete. Tvý manželky nejspíš tenhle problém mít nebudou, leda že by si příště vzaly nějakého Wheldrakea nebo Waldorfa.“

„Já od své ženy očekávám, že se mnou zůstane navěky.“

„To si myslí každý chlap, příteli. A vydrží mu to celých šest měsíců, než jde všechen sex do háje.“

„Moji rodiče jsou svoji sedmadvacet let. A přijde mi, že jsou spolu docela spokojení.“

„Říkal jsi spokojení nebo ukojení?“

„Ty víš dobře, co jsem říkal.“

„Jenom jsem žertovala, Wildere. Ty si celou svojí osobností přímo říkáš o to, aby si z tebe člověk dělal srandu.“

„Nějak nemyslím, že bys toho o mé osobnosti věděla zas tak moc vzhledem k tomu, že jsme se seznámili teprve dneska.“

„Žasl bys, co všechno jsem o tobě do téhle chvíle zjistila – vlastně už po prvních pěti minutách.“

S provinilým pocitem, že se chová jako ukázkový škrt, koupil Wilder své společnici pouťový koláč s banánem. Byla ho tak obrovská porce, že jí s ním musel pomoct. Pak se ještě poptal pár zaměstnanců lunaparku na Boyda, chlápka se Zázračným krémem, ale nezískal jedinou užitečnou informaci.

Když se vrátili k autu, zeptal se jí Wilder, jestli má adresu springfieldské YWCY.

„Dost pochybuju, že by mi nějak moc pomohli, Wildere. Ubytovny mívají jen ve velkých městech.“

„Už je po jedenácté. Kde máš v úmyslu přespat?“

„A kde hodláš spát ty?“

„Přímo tady v autě. Teda za předpokladu, že mě odsud nevykopnou. Proto jsem zaparkoval až tady v zadní části parkoviště.“

„Aha, vrtalo mi hlavou, proč to děláš. Už jsem myslela, že se bojíš, aby ti toho krasavce někdo neťuknul. A co kdybych já spala vzadu a ty sis vzal přední sedadlo?“

„Promiň, ale tuhle úžasnou nabídku budu nucen odmítnout. Nejsem trpaslík.“

„No dobře, a nemohla bych já přenocovat na předním sedadle?“

„Asi jo. Pokud chceš. Ale nebudeš tam mít moc pohodlí.“

„Jasně, s tím počítám. Přijímám tvůj návrh pod podmínkou, že se budeš chovat jako gentleman a nebudeš strkat pracky, kam nemáš.“

„Jistě. To se rozumí samo sebou.“

„No fajn, ale nemusel jsi to říkat s takovým přesvědčením. Doufám, že nejsem zas tak moc nepřitažlivá.“

„Jsi moc milé děvče, Verity. A vůbec nevypadáš špatně. Měl bych tě rád jako kamarádku, teda pokud bychom se znali o něco dýl.“

„To je vskutku hlubokomyslná úvaha, Wildere. Později to ještě zanalyzuju a zapátrám po skrytých významech.“

„Jen si klidně posluž. Hele, co takhle vytáhnout ten tvůj odpuzovač komárů? Jinak mě tu sežerou zaživa.“

Ještě museli přeskládat haldy věcí, než se mohla Verity natáhnout v místech, kam Wilder obvykle na noc ukládal náhradní pneumatiku s držákem a udici. Ke všemu ten její vak nebyl zas tak malý, jak se zpočátku zdálo. Nakonec si ale všichni a všechno našli své místečko. Wilder okamžitě zalitoval, že nákup nafukovací matrace nezařadil na seznam coby nejvyšší prioritu dne. Navíc nebylo zrovna snadné usnout, když jeho spolunocležnice každou chvíli divoce roztřásla auto, jak se snažila vtěsnat své štíhlé tělo do omezeného prostoru, který jí vyhradili inženýři pana Chryslera. Plymouth byl konec konců jenom laciný model. Motoristé, kteří toužili přespávat v autě pohodlně, mohli jít k Nashovi a koupit si luxusní fáro, jehož sedadla se dala sklopit, takže vzniklo lůžko.

Než dozněly poslední zvuky jarmarku, z vlhké země už se zvedala mlha, východní obloha za stromořadím javorů pomalu jasněla a ptáci začínali vyzpěvovat svou ranní píseň.

2. kapitola

Wilder se probudil, když bolest, která mu ostře pulzovala v kostnatých výčnělcích na bocích a v ramenou, překročila snesitelnou mez. Otevřel oči. Nad ním se rýsoval vzhůru nohama obrácený obličej korunovaný stetsonem. Jeho společnice ho pozorovala z předního sedadla. Už si našla chvilku, aby obtáhla rty čerstvou vrstvou rtěnky.

„Šípková Růženka se nám probudila,“ pozdravila.

„Ne z vlastní vůle,“ zasténal. „Jsem vzhůru jenom proto, že mě děsně bolí celý tělo.“

„Pchá! Ty máš co mluvit. Mám pocit, jako bych celou noc kopala nový Erijský kanál skrz neprostupnou vrstvu žuly. Po takovýmhle zážitku děvče hnedle zatouží po své pohodlné předměstské postýlce.“

„Měla bys celý tenhle transkontinentální nesmysl pustit z hlavy a vrátit se domů.“

„Tuhle satisfakci jim nedopřeju.“

„Kde jsi vůbec sebrala ten klobouk?“

„Od jednoho kamioňáka v Jersey, co to na mě zkoušel. Mně náhodou stejně sluší daleko víc. Pořád čekám, kdy mi ho pochválíš.“

„Vypadáš jako mladší ségra Jamese Cagneyho.“

„Díky. Víš, že máš po ránu oči daleko modřejší než navečer, Wildere?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zázrak v plechovce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.