NYC GIRL, příběhy z New Yorku

Veronika Kafková

Informace

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2017

© Veronika Kafková

Cover © Eva Šimberová

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-040-0 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-041-7 (mobi verze)

www.tz-one.cz

www.vydavatelstvi-eknih.cz

NYC GIRL

NYC

Přistávám na letišti v NYC a pohledem tě hledám v davu lidí. Jak by to bylo krásné, kdybys tu na mě čekal. Nikdo tu ale není. Po důkladném prolustrování na přepážkách imigration se chopím svého kufru a vyjdu ven před budovu. Ovane mě srpnový dým horka. Takového horka, které si pamatuji z Egypta, a když zavřu oči, tak trochu mi to Egypt připomíná. Ale jsem v NYC, zpátky doma, a já to vím a nemám pochyb, že tahle cesta je tou správnou a jedinou možnou v daný okamžik.

Odlítám 2. 8. 2012 z pražské Ruzyně s tím, že se vrátím 4.11. Za tři měsíce. Docela dlouhá doba, a to jsem pochopila až na letišti v Praze při odletu, když jsem trochu přestřelila vízovou povinnost. Ještě že mám dvě a půl hodiny před odletem, protože u přepážky k odbavení mě slečna vrátila s tím, že pobyt v rámci ESTA programu je možný pouze na 90 dní, ne víc a já jsem to překročila. Prý si mám jít přebookovat letenku, jinak neodletím. A tak jdu k okýnku na ČSA, kde sedí jedna sympatická paní kolem padesátky, ale sympatická je pouze do té chvíle, než začne v počítači přebookovávat můj let, protože absolutně neví, jak se to dělá. Potím se a ona se ptá, kdy bych se chtěla vrátit, a já nevím, nevím, jaké datum mám vybrat, jsem v přítomnosti a už chci být co nejdřív u svého milého v NYC a je mi úplně jedno, kdy se mám vrátit. Tak třeba 28.10, vypadne ze mě a paní souhlasně přikývne. Zaplatím 4000 Kč za změnu letu, což je teda zase výdaj navíc, ale co se dá dělat, a pak se půl hodiny neděje nic. Paní jen něco ťuká sem a tam do počítače. A tak se jí už nervózně ptám, jestli je nějaký problém, a ona zvedne oči a řekne: „Nejde mi to v počítači přesunout.“ To se mi snad zdá, jak nejde mi to přesunout? A potom dodá: „Místo toho zpátečního letu se mi povedlo vás vyhodit z toho dnešního odletu. Jen na ni tupě zírám. „Prosím vás a nemohla byste se zvednout a jít se s někým poradit, jak se to dělá, protože já chci dneska odletět a letí mi to za hodinu a půl a potřebuju se odbavit.“ Stéká ze mě pot. Je to horkem, láskou a nervozitou. Paní se omluvně usměje, je flegmatická a vycvičená na jednání se zákazníky, evidentně bývalá letuška. Po další půl hodině zvedne zadek, odejde někam dozadu a po deseti minutách se vrací. Čas teče, hodina do odletu, jsem nervózní a ptám se jí, jestli se jí to povedlo. Ona, že ne, že to ještě nemá v systému. Pane bože, kde je problém? Dneska prý mohu odletět, prý je tam ještě místo a dává mě na waiting list. No tak to je super, pomyslím si. A zpáteční let mi musí vypsat na papírovou letenku. Vypisuje papírovou letenku a já se bojím, že třeba uprostřed toho vypisování zapomene psát. Opravdu zážitek, jsem zpocená, je mi úplně jedno, jakou zpáteční letenku mi vystaví, může být třeba z igelitu. Ženu se rychle k odbavení, šupito presto a běžím na US boarding. Naštěstí tam není fronta, někdy to bývá s napětím, tak ještě kupuji cigarety a netuším, že dvě krabičky jsou opravdu málo a že se v NYC za cigarety dostatečně prohnu. Ale jsem spokojená, hlavně že sedím v letadle a za pár minut se vznesu do vzduchu.

Po přistání tě tu nikde nevidím, nejsi tu. Bylo by pěkné, kdybys tu byl. Pobírám svá zavazadla a řítím se shuttle busem na Central Station, jak to mám v mapě. Doléhá na mě jet lag a únava. Sleduju cestou z autobusového okénka moje město. Můj nově objevený domov. Pár lidí se na mě směje a první větu, kterou tu slyším, je: „Máš hezký účes“ od jednoho černocha, a tak se ho ptám, jak se dostat do QUEENS do svého hostelu. Je to celkem jednoduché, kupuji lístek na metro a řítím se číslem 7, stejným jako moje tramvaj do Strašnic, do stanice QUEENSBOROUGH, kde je můj hostel, krásně čistej a na krásném místě, nová budova. Minulý rok v Taosu v Novém Mexiku jsem se po šílených zkušenostech zařekla, že už nikdy, ale nikdy v žádném hostelu nepřespím. A je to tady zase. Klasika. Tenhle hostel se ale na rozdíl od toho taoského, kde smrděly záchody a celou noc na ně chodili hosté zvracet a kakat a všechno bylo přes papírové stěny slyšet a cítit, je milej a na pokoji jsou tři holky, dvě tmavý a jedna z Austrálie. A přemýšlím, že se osprchuju a vydám do města, ale je osm večer a u nás tím pádem dvě ráno a jsem tak unavená, že jen ulehám do postele a usínám.

Pátek 3. 8. 12

Probouzím se asi v pět, mám posunutý čas a zvědavě jdu ven a kouřím před hostelem. Pozoruju vlaky, jak se míjejí na visutých mostech a dělají krásný rámus, takový, jaký jsem si vždycky představovala při romantických filmech z NYC. A jsem přímo na tom místě. Jdu uloupit svou první snídani do Dunkin‘Donuts a dávám si hamburger a kafe, jak jinak v Americe, a užírám tu sladkou housku a maso a jsem šťastná, že jsem tady a snad poprvý mi tohle nechutný jídlo zachutná. A rychle převlíknout a do města, koupit si místní telefon, neb bez něj je tu člověk úplně ztracený. Potom hurá na net, abych našla nějaký další hostel nebo jiné ubytování na dnešní noc, protože tady v tom hostelu mají plno a vypadá to na dnešek docela beznadějně, copak se to děje? Je vrchol sezóny, léto v NYC je nacpané turisty k prasknutí. Nechápu je, v takovém horku. Kupuji si telefon a hned volám Peterovi do San Francisca a budím ho, tady je jedenáct dopoledne a on má sedm ráno, to ale jsem nějak zapomněla, ty časové posuny. Jsem ráda, že jsem ho zastihla, konečně s někým můžu mluvit, s někým známým z Ameriky americkým mobilem. Připadám si jako Alenka v říši divů. A Peter se mě ptá, jak to mám s bydlením, a já říkám, že je to pěknej průšvih, že vlastně nevím, kde dneska budu spát, že je město plný k prasknutí a nikoho jiného jsem nesehnala. Říká mi, že se zamyslí, jestli někoho v NYC nezná, a dá mi vědět. Potuluji se dál městem a nasávám úžasný rytmus newyorských ulic, jsem fascinovaná chůzí nohou, ostatně jako celý život, nohy míjející se v davu, to je moje téma. Fotím, dělám několik desítek obrázků míhajících se nohou a několik obrázků mrakodrapů v kontrastu s nebem. Skoro to vypadá, jako by ty mrakodrapy taky někam šly. Na každém rohu vidím kadeřnictví, ano, i tady bych mohla stříhat a nůžky a výbavu mám s sebou, ale je mi jasné, že si musím vybrat, že tu není možné stihnout všechno. Na třetí hodinu odpolední jedu zpátky do hostelu a cestou mi volá Peter, že sehnal svoji kamarádku Veroniku a že jí mám hned zavolat, že mě u sebe nechá pár dní přespat. Jsem šťastná. Moc šťastná, celý den dýchám a přeji si, aby se to nějak vyřešilo. Beru si na ni číslo a hned jí volám. Vera říká: „Da, da, vazmožno“. Je to Ruska a vysvětluje mi, jak se k ní dostat a že musím přijet co nejdřív, že jede za dvě hodiny do Bostonu za rodiči. Tak teda jupí. Rychle balím svůj kufr, je těžký, já unavená, ale co, nasedám na metro a vláčím tu bagáž za sebou a za několik desítek minut stojím v Hope Street 14 před Veroničiným domem, v Brooklynu, pouhou stanici metrem od Manhattanu.

Vera pro mě přichází dolů ke dveřím, je to menší holka, 39, s krátkýma, kudrnatýma vlasama a pihama. A směje se, jak mě vidí, a hned mezi dveřmi je jasné, že naše setkání nebyla náhoda, že všechno je tak, jak má být, všechno je řízené shora tak, abychom obě dostaly svoje lekce. Rychle se seznamujeme. Tady je lednice, tady je koupelna a tady můžeš spát, ukazuje na gauč a futon. Tady máš klíče. Vera odjíždí do Bostonu a bude zpátky v pondělí ráno. Odchází, já vydechnu a převlíknu se a šťastná, že nemusím nic řešit, jedu metrem na svůj první tanec 5R. NYC. Joffrey Ballet School, na 6. Avenue a 10. Street, místo, kde učila Gabriella a kde toto úterý ještě vedl tanec Arthur. 5. patro, naproti kostelu, s výhledem na křižovatku a dlouhou 6. Avenue, po které jezdí pruhy aut a taxíků. Tanec vede starší paní s dlouhými bílými vlasy a ofinou a já si představuju, že jednou takhle ve stáří asi budu vypadat. Jmenuje se Jenny a je to žena jednoho kameramana, kterého znám z minulého roku z Kalifornie. Ten je tam také a poznává mě a docela se diví, protože jsem měla úplně jiné vlasy. Ale on je kameraman, tak to má v oku. Jenny pouští písničku, ve které mě vítá, a říká: „Tak jsi přecepřece jen tady, hra se mění, přiletěla jsi, abys tu pokračovala, vítej doma.“ Jsem dojatá a tečou mi slzy po tváři. Je tu asi 40 tanečníků, velký a tanečně protřelý newyorkský tribe. Každý tu tančí daleko líp než kdekoliv jinde na světě. Tuším, že tady se dá růst. Je to jediné místo, kde je to takhle vysoko. Centrála. Jsem tu správně. A jsem šťastná. Pak celá propocená jedu domů nočním metrem a můj spánek je hluboký a nerušený. Drze jsem vlezla Veronice do postele, když tu není.

Sobota 4. 8. 12

Sobota je akční, protože jsem se přihlásila do Art Students League of New York na kurz tvůrčího psaní. Na obrázku k tomuhle kurzu byla vyfocená paní, jak píše orlím perem. Stejným orlím perem, které jsem našla v Belgii v lese. Bylo to tak symbolické, že jsem se nemohla nepřihlásit. Paní za přepážkou na studijním mi řekla, že mají plno. To přece nemůže být možné, přiletěla jsem z takové dálky a mají plno. Nechávám si tedy zavolat ředitelku, která si mě pozve do ředitelny, a je to k popukání, protože sedí za stolem a před tím stolem má velký zlatý rám, který jí vlastně rámuje obličej. Musím se smát, ředitelčin výraz je tak kyselej a ten rám tak zlatej, ty barvy se doslova třískají. A vysvětluji jí, že kvůli tomu kurzu jsem přiletěla až z Prahy o několik dní dřív a že to místo tam musí najít. Kysele se na mě podívá s výrazem: „I am so sorry, ale nejde to.“ Tak tasím zbraně a říkám, že mi to v mailu někdo před pár dny potvrdil. Hned ten mail chce vidět, nevěří mi, tak se zapotím a nalistuji ten mail, kde jsem se dotazovala na tenhle kurz a kde mi jasně řekli, že je obsazeno. Otevřu ho tak rychle, jak jen to jde, a hned ho zase zavřu. Nestihla si to přečíst, ale nějak to zapadlo a ona řekne: „Tak teda ok, zaplať 120 dolarů a můžeš jít.“ Za ty peníze takové scénky.

Vcházím do třídy, kde je asi patnáct lidí a všichni jsou natěšení, že se bude něco dít. A děje se to, že píšeme básně, malujeme básně z tance a barev a mně tečou slzy po tváři, své básně čtu nahlas a všichni jsou dojatí. Básněmi odpovídám ostatním na otázky a okamžitě tam začnu působit magicky jako zrcadlo, jsem nabitá láskou a tryská to ze mě, je to romantické a krásné. A seznamuji se tam s malířem Kippaxem, který mi dává na sebe vizitku a maluje můj portrét. Se starým malířem původem z Jamajky, se kterým se za týden pomiluji v jeho ateliéru.

LOVE SONG

I saw caravans in the desert

Coming to my house.

Dancing with the sky

In the middle of the darkness

Of my eyes.

Breathing softly,

Whispering the words,

Just ONCE

There came caravans to my house.

And they brought a sunflower

To my heart.

A moje duše nasává víno z lednice, pěkně vychlazené bílé víno, a protože jsem před chvílí měla nutkání si jít zapálit na střechu a dívat se dolů na Hope Street, tak jsem to hned udělala. Právě na té střeše s vínem a cigaretou v ruce, s pozadím Manhattanu a noci, začala tahle moje kniha. Rozzářené město v nočním oparu. Stoupám bosa schod by schod a ze střechy zní hudba. Zarazí mě to, doufám, že na střeše budu sama a v klidu si budu moct rozjímat, ale jsou tam dva lidé. Žena a muž. Muž je director of a movie company, což je tady v NYC snad každý druhý na potkání, a slečna herečka z Barcelony. Nahlas si přeříkává nějaké pasáže ze scénáře a piluje americký přízvuk. Seznamujeme se a na otázku, kdo jsem, odpovídám: „Dancer.“ A je to venku, poprvé jsem to oficiálně řekla nahlas. Přisedám si k nim a asi postopadesátéosmé sděluji, že píšu knihu. No jo, ale komu to vlastně říkám, když jsem zatím nenapsala ani řádku. Začnu se smát a režisér na mě podezřele koukne: „Hele, tak to ti nezbude nic jiného, než hned teď jít dolů do toho svého bytu, sednout si k počítači a okamžitě začít psát. Hned teď. Kdy jindy. Jdi, sedni a začni psát.“ Ha. To teda koukám. Po deseti letech žvástů teda scházím o patro dolů do Veroničinýho bytu a sedám k počítači a začínám psát.

A je to tak silné, že uprostřed téhle věty jdu do koupelny a oholím si hlavu úplně dohola. Jsem na dřeň nahá. Vylovím z tašky vizitku na Kippaxe, malíře z Bronxu, kterého jsem potkala v Art Students League. Starý černý muž z Jamajky, drsný týpek.

Úterý 7. 8. 12

Venku prší, je to přesně ten den v NYC, kdy člověk chce roztáhnout deštník a pustit se do ulic jemnou chůzí, teče mu do bot a dýchá a metro je celé zapocené, až se to nedá vydržet. A dýchá a spěchá na schůzku s mužem. 1pm. Art Students League. Čeká na mě za skleněnými dveřmi hned u vchodu. Sluší mu to. Je šťastný, že jsem dorazila, a usmívá se. Jdeme bok po boku, v jedné ruce drží svoje portfolio a v druhé mě, jsme jako staří milenci, jedeme metrem a vystupujeme na Union Square. Vcházíme do supermarketu a on kupuje samé dobroty. Už v tom obchodě je cítit ve vzduchu sex a milování, napětí. Žena a muž. Kupuje kokosové kuličky a dívá se na mě a říká: „Tenhle sýr je pro tebe“ a káva. Pak nasedáme do autobusu, zrovna do toho, který přijíždí, a jedeme dlouho Uptown, na 102. Street. Tiskneme se k sobě a je jasné, že tohle mu zamotá hlavu, víc jemu než mně, protože já mám v hlavě Arthura a pokouším se ho setřást. Klín klínem, někdy to funguje náramně. A k tomu láska. Trochu lásky. Jeho studio je přesně to studio, které znám z meditace, ve které se mi zjevil v Belgii, jsou tam barvy a štětce, voní to tam a do oken padají stíny stromů. Kippax říká: „Jestli se ti tu líbí, můžeš tu být, jak dlouho budeš chtít.“ Dává mi to příslib soukromí a malování, azyl. Olejové barvy, co víc? Jamajsky se ke mně tiskne, říká, že není tanečník, ale tančí obstojně, má ty grify za celý život nastřádané. Je to profík. Akorát strašlivě při polibku slintá, uff, zase to nepovedené líbání je předzvěstí prapodivného sexu. Myslím na tebe, sestřičko, jak jsi mi dávala moudra před odletem, a tak mu říkám: ochrana! A on odbíhá vedle a loví kondomy z lednice. Je to zvláštní, svírat v sobě někoho jiného, než koho právě miluji. Nejsem hodná holka. Not at all. A když skončíme, zapálím si u něj cigaretu a on říká: „Ještě žádná žena tu neměla dovoleno kouřit.“ A já se usmívám a vím, že je to tak správně. Oblíknu se a utíkám od něj ze studia rovnou na tanec, je úterý a mám hlad. Autobus mě vrhne na poslední chvíli úplně někam jinam, tak se musím vracet. Ujíždí se mnou směr východ, ale já chci na západ. Kupuju si úžasné vinné listy v obchodě vedle tanečního studia, kde jsem je objevila při svých okoukávacích pochůzkách. Mňam, a tančím a tančím, tentokrát jinak, Lucía je se mnou spojená, pokládám si své tělo do dechu, je to úplně jiný tanec, než jsem byla zvyklá, jsem víc v sobě. A s muži je to krásné, potkávám tam jednoho tanečníka, co ke mně přirůstá, a jak to tak vypadá, dívám se mu do očí a potom mu dávám na sebe kontakt a domlouváme si rande. Není to vůbec složité. Líbím se mu, líbím se mu i takhle plešatá, je to jiné, je to přitažlivé, protože jiné. Ach ouvej, tohle je teda jízda.

Středa 8. 8. 12

A znova se vracím do Art Students League. Napadne mě, že by bylo prostě úžasný, kdybych tu mohla učit The Artist‘s Way, stejně jako v Praze. Ano, je to velká troufalost, už vidím tu ředitelku, jak sedí v tom zlatém zarámovaném obraze ve své kanceláři a pročítá moji přihlášku na učitelování. „Sotva přiletěla a už by tu chtěla učit, zítra bude sedět v mém křesle.“ Je mi úplně jasná její reakce a musím se té představě smát. Ale přesto si sedám k počítači a docela jasně a rychle dávám dohromady průvodní dopis k mému kurzu The Artist‘s Way. Žít svůj sen. Po sobotním semináři tvůrčího psaní je mi jasné, že bych se tady chytila, že mě lidi i tady následují a chtějí. Moje energie pulzuje a rozdmýchává v lidech vášně a jejich potenciály. Vím to a tato sebejistota mě po třech hodinách briskního překladu mého učebního programu do angličtiny svede k tomu, že kliknu na email paní ředitelky a posílám ji tenhle návrh ke svému newyorskému snu. Tři hodiny práce a během pěti minut mi přijde emailem odpověď: „Tento rok máme plno, je mi líto.“ A na moji další odpověď, že to nevadí, že tu budu i příští rok, mi přijde automatická odpověď: „Jsem na dovolené.“ Studená sprcha, musím se smát, ale mám radost, že jsem to udělala. Mít tady povolení k práci, mohla bych si ty kurzy otevřít na vlastní triko, někde si pronajmout místnost, udělat tomu reklamu a pomalu začít. Ano ano, ale povolení nemám, takže v bodě jedna se tu poohlídnu po nějakém muži, kterého bych si mohla vzít, abych tu zelenou kartu dostala.

Odpoledne praží slunce a v ulicích NYC je asi padesát stupňů Celsia. Nasedám na vlak a jedu směr oceán. Moje první cesta na Far Rockaway Beach. Metro jede hodinu a potom vyletí z tunelu a přede mnou se objeví oceán v plné své kráse. Jsem šťastná, vystupuji na 67. Beach Street a poskakuji ulicí mezi nízkými domky plné černochů přímo na dlouhatánskou pláž. Vane příjemný vánek, voní solí a dálkami a jsou ohromné vlny. Cestou ze sebe odhazuji oblečení a skáču do těch vln a raduji se a vím, že je tu ráj na zemi, je tu pro mě přesně to, po čem toužím. Pak unavená padám do horkého písku, voní, tak voní, že k němu musím pořád dokola čuchat. Usínám na tom rozpáleném písku a spím dobrou hodinu a půl a skoro zázrak, že se v tom žáru nespálím. Je kolem šesté večer a hladová jdu po pláži, lásku a radost v očích, vděk sama sobě, že jsem se poslechla a našla přesně to, co potřebovala.

Na tuhle pláž budu teď jezdit skoro každý den a ve vlnách budu rozpouštět svoje bolesti a křivdy, svoje zlomená srdce a ulomené útržky zlých vět. A v krámě pro černochy si kupuju pivo, balí mi ho do černého igelitového sáčku a dávají mi k tomu brčko, nenápadně. A jsem tu jediná bílá a vůbec mi to nevadí, necítím strach, nic. I když kdybych nebyla tak omámená tím vším, tak bych se asi hodně bála, ale jak ze mě vyzařuje ta radost, tak mě ti nabušení zamračení černoši zkoumavě zdraví, smějí se a říkají: „I love your haircut!“

Čtvrtek 9. 8. 12

Vrásky z lásky. To mě napadá. Lucía Lucía Lucía. Arthurova sestra. Tančily jsme spolu v neděli ráno, řekla mi, že jakmile mě viděla poprvé tancovat, zamilovala se do mě. Kdyby tak sestřička věděla. Arthure, chybíš mi, začíná se mi stýskat. Ani jedna zmínka o tobě na facebooku. Jak později zjistím, tak se záměrně nevystavuješ riziku komentářů a zpráv od žárlivých milenek, zatímco jsi s jinou. Jak se to bude vyvíjet, až přiletíš? Řekni mi. Zavřeš mi dveře? Ukážeš mi svoji partnerku a řekneš: „Tohle je realita.“? A ani v ten moment netuším, jak blízko jsem pravdě. Teď se mě ale tvoje ruce dotýkají v mých představách, laskáš mě na krku, chceš se pomilovat před tancem. Tak ano. A venku tepe slunce, NYC mi buší do uší a nejsem schopná psát dál. Uvařím si čaj, černý ruský s názvem English Morning Tea a půjdu si na terasu dát cigaretu a prodýchat se.

Pátek 10. 8. 12

Koupila jsem si v obchodě sukni, hráli zrovna Hotel California, tu písničku, co jsme zpívaly s Cathy v Belgii, a ty jsi mě užasle poslouchal. Jsou to signály, symboly. Jsi se mnou tak propojený, nebo jsou to jen náhody a moje projekce? Kdoví, možná to moje srdce rozeznívá. Musím se začít dívat na konkrétní reakce, konkrétní situace a činy. S někým je legrace a s někým vážné rozvažování, někdo neudělá nic a jen vysává energii. Jsem polekaná malá holčička, uvězněná láskou v lásce? Jak trefné, že přitahujeme lidi se stejným osudem, jako by bylo příznačné, že se tu máme naučit všichni podobné lekce. A proto kolem sebe soustřeďujeme podobné osudy. Ty, které pro svou lekci nepotřebujeme, na téhle cestě automaticky míjíme. Nepřijímáme, retušujeme je ze svých životů. Moje zrcadlo je teď nastavené na OSAMĚLÁ, OPUŠTĚNÁ, ZRAZENÁ. Nedůvěřivá, muži jsou živočichové, kteří jdou za svou kořistí. A individuality, ty mě zajímají nejvíce. Ne nudní láskyplní muži nabízející náruč plnou lásky, ale alfa samci.

Proč cítím daleko větší a silnější pouto k nějakému úplně cizímu muži, který na mě úplně kašle, než k někomu, kdo mě skutečně miluje? Proč muže, kteří po mně touží a udělali by pro mě první poslední, s gustem zamáznu a nepřijmu? Proč to samé dělám pro muže, co mě potom taky zamazávají? Je to čistě o vnitřním postoji sama k sobě. Tak, jak se chovám sama k sobě, tak se chovám k ostatním. Jinak to ani nejde. A mám destruktivní chování, to znamená, že ničím všechno dobré i u ostatních. A to bolí. Proto ti, kdo mě mají rádi, si mě dávkují. Je důležité nastavit si svoje hranice, udělat si svoji nádobu, identitu, posilnit se a nebýt rozplizlá sépie, roztřísknutá o skálu, když z ní vytéká ten tmavohnědý inkoust. Je potřeba si nastavit vnitřní tvar, formu, styl. Momentálně jsem v situaci absolutní čistoty. Důkazem je i moje oholená hlava. Měla jsem kůži ještě špinavou od barvy, černou jako bota. Panebože, proč se tak hyzdím, proč se mám tendenci tak upozaďovat? Potlačuji svoji krásu sebedestrukcí. Když si to uvědomím, tak je mi smutno a stydím se za sebe. Je to ale něco jako nemoc. I to se tady v NYC změní. Mám o sobě jinou představu, než jaká doopravdy jsem. Chtěla bych být někdo jiný. Kdo bych chtěla být? Vím to? Když teď zavřu oči, tak vidím sebe. Oholenou, čistou, připravenou na první kroky v novém životě. Stupeň point ZERO. Potřebuji se teď hodně poslouchat vnímat, naslouchat. Je to, jako kdybych najednou mluvila s cizí ženou uvnitř mého těla. Je to inspirující a zároveň vzrušující. Je to nové. A s touhle novou slupkou se budu vracet ke své staré formě. Budu se na ni dívat a snažit se jí porozumět. Je to rozhovor „ona tam“ a „ona tady“. Dvě různé osoby v rozmezí dvou měsíců a jedno tělo. Je to o transformaci duše v těle. Den po dni. Takže moje tělo je nádoba. Hlava dokonale čistá, oholená.

Pláču. Sedím ve Veroničině bytě, Veronika už se probudila, sedí tu vedle mě, a něco píše na počítači. Jsme obě zticha, obě respektujeme svoje soukromí a já pláču, protože vidím TANEC. Cítím ho v morku kostí. Jsem rozechvělá. Jen v tanci dokážu být úplně sama sebou, neumím tam nic předstírat, je to totální svoboda vyjádření. V tanci se projevuji, spojuji se s ostatním tanečníky, je to pro mě plynutí na vlnách, noření se do tónů a rytmů, je to láska. Vera píše ranní stránky a já vlastně taky. Jsme tu dvě zavřené v bytě v ulici v Brooklynu, na Hope Street 14 a obě píšeme svoje knihy. Je to nádherná kontinuita dvou duší plujících na jednom koberci. Jsem tanečnicí v obraze, stojím na pódiu, ležím na pláži přimknutá k písku, splývám s pískem. Jsem pískem, jsem oceánem, vodou, pískem, pouští, vším. Dlouho jsem kráčela po hranici, teď jsem se ale konečně spojila v jedno, oheň a voda dohromady. Teď mohu vyrazit kamkoliv. Mám obojí.

Nádoba. Embryo. Duše. Duše a nádoba. Duše. Pampeliška. Slunce.

Sobota 11. 8. 12

Včera měla Veronika odjet do Bostonu a usnula, takže když jsem se vrátila z tancování s Jenny, tak spala a bylo už pozdě, aby odjela. Takže tentokrát žádná postýlka o víkendu pro mě, opět mě čeká tvrdá realita na koberci na zemi, ale zvykám si. Ach ouvej, jak jsem se těšila na tu její postýlku. Nedá se nic dělat, teď tu Vera lozí po bytě a je krapet brzičko, půl osmé ráno. Ale lady je vyspinkaná. So so. A tak se na sebe podíváme a rozhodujeme se, co budeme tuhle sobotu dělat, a já zmiňuji, že Jenny dnes tančí za městem někde v divoké přírodě a Veronika se toho chytá a vyhledává trasu. Vracíme se pozdě v noci.

100 mil far away. Southampton. Jedno z nejbohatších letovisek kolem NYC. S velkými vilami a obrovitánskými zahradami. Všechny ženy tam mají napíchaný botox a několik plastik v obličeji a asi určitě i v jiných partiích. Long Island. Southampton. Nějak jsem si tím společným výletem nebyla na začátku úplně jistá, ale nakonec proč ne. Nicméně, měla jsem poslechnout svůj instinkt. Celá cesta byla tragická, Vera byla tragická, nemohly jsme to najít, zácpa na dálnici, kterou jsem teda s vypětím všech sil magicky odčarovala. Potom se úplně sama od sebe vypnula navigace, několikrát jsme zabloudily, málem nabouraly do svodidel, došel nám benzín a různé další hrůzostrašné historky. Tisíckrát jsem si v duchu nadávala a říkala, že už nikdy nepůjdu proti svým pocitům. Nakonec jsme dorazily na pláž, kde jsme při vstupu zaplatily dvacet babek za parkování a během půl hodiny jsme zase odjely, protože v oceánu byly tak veliké vlny, že mě smetly hned při prvním pokusu do nich vplout. Srazilo mě to k zemi takovou silou, že jsem si odřela od písku pravou nohu odshora dolů a byla ráda, že mám vcelku obličej. Písek v uších, v nose, v plicích.

Rozhodly jsme se, že se pokusíme přes všechny nástrahy najít tanec s Jenny, ale ani to se nám nedařilo hladce. Nakonec jsme po usilovném pátrání dojely do stanu mezi vinice, kde se pásly volně na louce srnky. Byla jsem tak unavená a bylo mi tak špatně od žaludku, že nebýt manžela Jenny, který akorát přicházel k parkovišti a viděl nás, tak bych Veronice řekla, že nikam nejdeme a ať to otočí zpátky domů. Ale Paul mě prostě zmerčil, a tak jsem chtě nechtě vystoupila z auta a objala ho. A on, že tajný heslo je camping a máme to levnější. Tak jsem se spiklenecky pousmála a bylo rozhodnuto. Tančily jsme dvě hodiny uprostřed těch vinic a padajících hvězd. Vera se vytančila a byl od ní chvíli pokoj. Teď se ale probrala, prohrábla si vlasy a začíná na mě tlačit, co budeme dělat dneska. Dneska nic. Dneska jdu do knihovny a psát pohledy. Je nazlobená a mrzí ji to, přeťala jsem jí přísun energie, to by mě taky naštvalo. Sunday 12. 8. 12 is just for me.

Neděle 12. 8. 12

V půl páté ráno na terase s kávou. Měsíc tančí uprostřed té horké vůně, tančí tak, jako by se třásl, a já se třesu s ním. Měsíc je můj stín, moje dáma. Ztrácím iluze, ztrácím naději, ztrácím víru v to, co se odehrálo, co mezi námi s Arthurem vzniklo. V noci se se mnou opět miloval ve snu, ale jako bych ho potom odhodila. Zneuctila. Chybí mi jeho přítomnost, měla jsem tu být v říjnu a předběhla jsem čas, uhnala jsem ho zase svým způsobem, tak jak jen já to umím, a skutečně, stalo se tak správně? Ptám se.

Jsem malá holka, je mi pět, tančím mezi pampeliškami. Touha po pohybu, vítr ve vlasech, kolo, uháním přes louky a lesem, stromy se chvějí při pohledu na mě, jsem víla a královna zároveň. Kde jsem teď, kde jsem se ztratila, kam jsem utekla? Na druhou stranu. Ve stínu jsem tvrdá drsňačka, co si nenechá ujít ani jednu legraci, vtipy, jsem středem pozornosti, extravagantní a jedinečná. Ego mluví, hlásí se o slovo, upřednostňuje tvrdost a cool girl. Uvnitř plachá dívenka. Teď ale už dospělá. Vím, co chci, rozhodla jsem se vyrazit do NYC, abych vyrostla, abych pocítila vůni možností, rozepjala křídla a vzlétla. Místo toho, abych zůstala tlít v Praze, potřebuji načerpat síly a inspiraci, rytmus a možnosti. A zlákal mě sem ON. Arthur.

Stále mě bolí pravé rameno, tupá bolest znesnadňuje pohyby a úchopy pravé ruky. Ťukám do počítače písmena a ta bolest působí tak, že nevím, co píšu. Píše se to samo. A už mě to docela trápí, co s tou rukou budu dělat? Arthure? Všichni muži, kterým jsem dovolila mě zranit a zradit? Jdu do drogerie a skoro proti své vůli, protože na to nevěřím, si kupuju mast z arniky a homeopatika, a nezabírá to, a tak vyhledávám kontakty na nějakou akupunkturu, ale je to hrozně drahé. Tak to nakonec zas vzdám a dělám, že mě nic nebolí.

Celou neděli jsem proležela u oceánu, v písku. Do toho písku se nořím a vlny a vítr mi uklidňují myšlenky. A jsou tam tři takoví podivní lidé, dvě ženy a muž. Ta jedna žena je oblečená do tělového úboru, takže to vypadá, že je nahá. Všichni tři dělají hrozně pomalé pohyby. Zaměřím se na ně a nejsem schopna uvěřit svým očím. Oni tančí v písku! Tři tanečníci a improvizace. A nejsem si úplně jistá, jestli se mi to nezdá, je to jako v oparu. A potom jedna z těch žen za mnou přichází, sedá si ke mně a říká: „Hi, jsme tanečníci z Chicaga a máme tady dneska ve městě vystoupení – přijď se podívat! Ty určitě taky tančíš, vypadáš na to.“ Zírám na ni s otevřenou pusou a usmívám se. Ona se ke mně nahne a podává mi mušličku, na které je napsáno: HOME SWEET HOME. „Tohle je tvoje místo, tvůj domov,“ dodává. Rozpláče mě to. Moje intuice a srdce mi přivádějí do cesty samá znamení. Jsem tu správně. Načež se zanedlouho octnu v bludišti.

V půl osmé večer mám sraz se surfařem. Jmenuje se Hamburger. Kromě jeho jména na něm prakticky není nic zajímavého. Nebo jsem to dostatečně neodhalila. Potkáváme se na Penn Station a potom mě s sebou táhne do Central Parku a já netuším, kam mě vede. Je hrozitánsky tajemnej a po půl hodině chození už mi to vůbec nepřijde romantický, jsem unavená a ráda bych si sedla. Ale on je tvrdohlavej a já chápu, že tenhle muž není můj šálek čaje. A pak to konečně nacházíme, cukrárna se jmenuje Lola, ve francouzském stylu. Venku září světýlka na stromech, jako o Vánocích. Jsme na rohu Amsterdam a 83. Street. To místo mi bere dech, jsem očarovaná. Surfař už míň, objednává si čaj a cheesecake, já cappuccino a čokoládovej dort. Zamračí se na mě, jako že bych neměla pít kafe, že je to nezdravý, a já už toho začínám mít dost. Druhá Veronika. Ale ani to mi nepokazí krásnej zážitek nedělního večerního rande s mužem, mám to ráda, neděle jsou tak trochu smutné dny a večer v cukrárně v Paříži uprostřed New Yorku, s jazzem v uších a za vitrínou na tři sta kusů těch nejrozmanitějších dortů…

A celou noc se mi zdá o tanečnici Gabrielle, promlouvá ke mně, leží na zemi a úpí, říká, ať se s ní potkám. Ráda bych ji pohladila.

Pondělí 13. 8. 12

Rozkvět. Karta královny duhy. Ano, opravdu se tady tak cítím. Včera byl krásný den, rozjela jsem se na pláž, jsem tam teď denně, oceán mě omývá a nechávám tam ležet spoustu věcí, odkládám. Kromě vlasů i emoce a zbytečnosti. Na Bedford Street byla nedělní veteše a šla jsem kolem a ejhle, kniha od pana Junga, Symboly a výklady, soubory. Za pět babek jsem si koupila knížku, na kterou jsem myslela od rána. Nadšená jsem sedla do vlaku a svištěla na pláž a dováděla ve vlnách. A pak si koupila pytel třešní, ty k oceánu patří, a plivala zase ty pecky z mostu dolů a byla bláznivá.

Čtu Junga a jsem zmatená, dočítám se o animě a animu a mám pocit, že celý příběh v Belgii s Arthurem byl jen příběhem, skečí, která nemá pokračování. Kam se poděla důvěra, kam se poděly činy? Není propojení a možná je to opravdu o čase. Mám ale takový pocit, že jediný, kdo to nemá srovnaný, jsem já. Jak je možné, že holka jako já je schopna si najednou z ničeho nic oholit hlavu dohola, odletět do NYC a chodit si jen tak každej den na pláž? Jak je to možný, že to jsem schopna udělat? Líbí se mi to. To je pro mě svoboda. Chci tu žít a dýchat oceánskej vzduch. Jediný, co musím vydržet, je počkat tu na Arthura, počkat tu na jeho reakci. Nepanikařit, zůstat v důvěře. To je jediný, o co mě žádal. Pamatuje si to ale? Kolikrát denně si na mě vzpomene? Vzpomněl si vůbec na mě? A s jakým dovětkem? Byl to jen joke, anebo napojení? Kdo mu radí? Kdo je jeho guru? Já žádnýho nemám a tak moc bych teď potřebovala se s někým poradit, co mám dělat.

Veronika se včera vrátila z Bostonu nějak too late a přivezla si s sebou nějaký další hlas. Je to muž a můj pobyt tady je možná v ohrožení. Na druhou stranu, ten muž má u dveří zabalené tašky, takže možná zase někam odletí. Spí ale s Verou v posteli a vypadá to na sex, takže třeba bude Vera spokojenější a dá mi na chvíli pokoj. Potřebuju klid a mír na tvoření. A na své srdíčko. Až se vrátím z Cali, musím pořešit bydlení na září, nemohu tu zůstat déle, asi je to už otravné.

Moje malování jsou čmáranice, směsice barev slitých v jeden flek. Pouštím se. Pouštím. Potřebuji se pustit celá. Pustit se. Bože můj, Arthure, cos mi to připravil za lekci? Je to vůbec ještě o tobě? Nenaprojektovala jsem si to jen já? Kdo je na tohle schopen odpovědět? Ty, až tu budeš. Měla bych se na radu svojí maminky trochu chránit, neodhalovat se tolik. Bylo řečeno příliš. Všechno. Naked soul. Hmmm. Miluji tě. Chybíš mi. Chci s tebou být. Žít. Kolik žen tohle k tobě cítí? A jak to cítíš ty? Co chceš? Víš to? Bože, stůj při mně. Musím především stát sama při sobě. Co mi teď pomůže nejvíc? Jít se projít. Napsat si sen na oblohu? Nechat ho rozplynout.

Úterý 14. 8. 12

Začínám se dostávat do bodu, kdy to s Veronikou začíná být nesnesitelné. Ona stagnuje, celý den nechodí do práce a pracuje z domova, vůbec to nechápu, jak jí to může procházet. Je právnička a má kancelář na Manhattanu v nějaký velký budově, bez oken, deprimuje ji to tam, ale pracuje tam už šest let. Za 300 dolarů na hodinu eviduje nějaké seznamy bohatých lidí a kontroluje jejich údaje zanesené v počítači. Mno, možná kvůli těm penězům bych tam taky nějaký pátek pobyla. Ale ona toho už má plné zuby a vybrala si pro ty změny právě tenhle čas, kdy jsem tu já, což v praxi znamená, že odmítá chodit do práce a pracuje z domova, což v praxi znamená, že je v bytě nonstop a já nemám ani špetku soukromí a ani šanci dát si počítač na stůl, protože tady je jenom jeden stůl, na kterém pracuje ona. Začíná mi to tak lézt na mozek, absence soukromí, po letech jsem na tu svobodu tak zvyklá. Jsem teď v konfrontaci s holkou, co mě tu z dobrého srdce nechává bydlet, a já potřebuju aspoň špetku místa pro sebe. Začínají mě pomalu a jistě dráždit její ruský barevný sukně a šátky a neustálé poslouchání jejích poznámek, že bych neměla jíst žlutej sýr, že je to na tloušťku, a v noci slyšet její křupání a chroustání různých makrobiotických zrníček a jablek. Ona pořád jí. A vůbec nepije alkohol. Přehání to a přestává s ní být sranda.

Středa 15. 8. 12

Včera jsem lítala na obláčku lásky, všude hráli the Cure, JUST LIKE HEAVEN. Šla jsem dolů do metra a byli tam dva tuláci, co hráli na kytaru, a jak mě viděli, tak začali, potom ve Starbucks, hráli to samý, začalo se to krásně podobat magii v Belgii. Kdo ji ale vytváří, jsem to já? Nastavená na absolutní lásku to přitahuji? Jsem celá rozlámaná, z tance, ze spaní na zemi, ze všeho, jsem unavená z New Yorku, to teda brzo. Dávám si docela zabrat, včera hodně chození po městě, potom tanec. Vedl to Peter, nevím, ale já toho muže nemám ráda. Minulý rok v Kalifornii jsme se potkali poprvé. Zmítala jsem se v bolesti a stínu vlastního omezení a vězení a on přišel a nakázal mi, ať se vrátím do sálu a já mu říkala, že nemůžu, že potřebuji na čerstvý vzduch, a on že musím, že jednou jsem tam se skupinou tanečníků, ať se snažím. Pak začal vyprávět o svý dceři, která je na vozíku a kdovíkolik má operací, a prý co by za to dala být na mém místě. Úplně mě tím rozsekal, zmanipuloval, použil argument přímého zásahu a od té doby ho nenávidím a miluji, protože překročil moje hranice. Ta hudba, co hrál, ve mně vzbuzovala vztek a smutek, bylo to takové nemastné neslané. Je cool to takhle vidět zvenku, několik učitelů, různá kvalita. Rozdílný prožitek. Byla tam se mnou poprvé i Veronika a její kamarád Max, který tu pobýval dva dny, protože letěl na Burning Mana. Ano, Burning Man. Symbol amerického léta. Festival v poušti. S Maxem to byl krásný tanec, Vera se cítila jemně a zalíbilo se jí to. Za což jsem ráda, protože se potřebuje hýbat. Měsíc nepije kafe, alkohol, nekouří, absolutně veganská strava. Měsíc – huh, taková sebekázeň, smekám. Možná bych to taky měla udělat, vyčistit tělo.

Čekám na Arthura, je to hra na trpělivost, celé to spunktoval on svou provokací a já teď tady v tom lítám sama. Potřebovala bych immediatelly nějakou podporu a písničky the Cure k tomu nestačí. Šamane, tak se ukaž, jak se propojíme v Cali. Labilní. Labilní jsem já tady. Dívám se na program té umělecké školy, řešením bude pravidelně chodit malovat. Je to ale můj cíl? Není to zabíjení času? Co bych tu ale chtěla dělat dál? V meditaci to bylo jasně ukázané, kráčím ulicí a jsem od barev. NYC jako zkouška nezávislosti a možností. Arthur na mě apeloval, abych neztrácela spojení, abych zůstala v kontaktu. Tak já se snažím, ale jak jsi to myslel? V jakém kontaktu? Je dost dobře možné, že jsi to všechno jenom hrál a teď jsi to už dávno hodil za hlavu.

CALIFORNIA

Můj výlet na výletě začíná. Balím si do svého minimalistického batůžku kalhotky, ponožky, šaty a kalhoty na tancování a dvě trika a vyrážím. Směřuju směr oceán na Far Rockaway, protože tady je spojka na JFK. A vystupuju na terminálu 2, směr San Francisco. Skoro přesně na den se v těch stejných místech po roce pohybuju dlouhými chodbami až ke gatu SF a baví mě ten obrázek, jak si jen tak nalehko odlítám na druhou stranu Ameriky na výlet. Tohle je pro mě svoboda, letadla místo autobusů. S batohem a úsměvem na tváři. Letí to šest hodin a já úplně zapomínám si koupit něco k jídlu, jsem tak spontánní a radostná, že zjistím až v letadle, že jsem od rána měla jen jeden jogurt, a tak jsem nucená si objednat sendvič s krocanem, který má do sendviče hodně daleko a kdovíkde ten krocan lítal. Tak ten sendvič drtím mezi zubama, ale zasytí mě to, a krátce před půlnocí vystupuji na mně známém SF letišti. Karolína je nachystaná mě vyzvednout, tak jí volám, že jsem dorazila, a stojím před Delta výlezem a vzduch voní západním pobřežím. Jak voní západní pobřeží? To se dá těžko popsat, to se musí zažít, vhání mi to slzy do očí, jako bych se vracela na velmi známé místo, a to jsem tady byla všeho všudy jednou. Ale ta vůně je tak povědomě známá, zapisuje se mi to do databáze vůní z celého světa. Karolína přijíždí svým velkým džípem, je to zdaleka nejoldschoolovější auto na světě a jsem ráda, že si do něj mohu nasednout, oproti všem limuzínám jsem tu za velkou punkerku. A to mě baví. Karolína má dobrou náladu a povídáme si až do rána, ohřívá mi připravené lasagne a mně se vůbec nechce spát, jsem přece na výletě, tak si to musím náležitě užít.

Ráno ospale vyjdu ven a svítí slunce a skrz eukalypty na mě dopadají voňavé paprsky. To je další voňavý orgasmus, vůně eukalyptů. Je to až omračující a očistné, skoro je mi líto, že to přebíjím tím dýmem cigarety, skoro je mi to líto víc vůči těm eukalyptům než vůči mně samotné. A šupito presto, Karolína i Jirka jsou vzhůru, vaříme si kávu a já povídám, co se mi událo za celý rok. Jsem tu jak na návštěvě u svých rodičů, oni se smějí, protože jsem vypravěčka a své příběhy si jaksepatří vychutnávám. Pak, když jsme s Jirkou sami, se mě ptá: „Proč jsi tak smutná? Co tě trápí?“ Rozbrečí mě jak malou holku. I on vidí v mých očích a tváři smutek, stejně jako ho jsou schopni nahlédnout umělci, malíři a tanečníci. „Jsem smutná, protože si nepřipadám v životě dost dobrá, dost dokonalá.“ Zarazím se, tohle už jsem někde slyšela. Moje kamarádka Klárka to opakovala jeden čas pořád dokola jako mlýnek a já jsem pořád nerozuměla, co tím myslí. Tak teď vím. Připadám si v životě hloupá, opakuji stále stejné chyby dokola a život je tak krásnej, že bych chtěla bejt taky krásná, stejně dokonalá jako všechno kolem mě. Dokonalý mi připadá vlastně úplně všechno, jen já sama sebe vidím umazanou, špinavou, nevylíhnutou. A to mě prostě trápí, to mi dělá smutek v tváři. Jirka se mi směje, a když přijde na verandu Karolína a dozví se, co tam řešíme, začne se taky hurónsky smát. Aby ne.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy NYC GIRL, příběhy z New Yorku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.