Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Tomáš Novák
Bc. Hana Lásková, BA, MSc.

PEKLO V DUŠI
Deprese a mánie

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6343. publikaci

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 144
Vydání 1., 2016

Vytiskla Tiskárna v Ráji, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2016

ISBN 978-80-271-9397-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-9396-7 (pdf)
ISBN 978-80-247-5851-0 (print)

Motto:

„Vše, co vůbec můžeme popsat, mohlo by být i jinak. Není žádný řád věcí a priorit.“

(L. Wittgenstein)

„Pochybuji, že něco je skutečně náhodné. Všechno, co se přihodí, je v podstatě podobné člověku, kterému se to přihodí, událost se jaksi nevysvětlitelně přizpůsobuje, mění se její jakost, aby se hodila pro povahu každého, s kým souvisí.“

(A. Huxley)

Tato kniha by nevznikla bez pomoci Ing. Slavoje Čegana.

Knihu věnuji památce prarodičů Anny a Josefa Velíškových. Babička si z ghetta Terezín přivezla občasné depresivní nálady. Dědeček – před svatbou poněkud hypomanický znalec vína, žen a snad i zpěvu – manželce zachránil život. Přes tvrdý nátlak, ztrátu zaměstnání, v němž se realizoval i byl úspěšný, a přes povolání do pracovního tábora se v době protektorátu nerozvedl. Židé z trvajících smíšených manželství šli do Terezína později než ostatní. Deprese děda nemíval. Jen od té doby trpěl úpornými žaludečními vředy.

Knížka nechť je i vzpomínkou na tetu Antonii Velíškovou. V roce 1910 tato švadlena z Prostějova tančila na plese s do té doby zcela cizím mladíkem Ladislavem. Pravil: „Slečno, tančíte božsky. S vámi bych chtěl protančit celý život! Leč nejde to. Za několik dní mě zaměstnavatel vysílá založit pobočku Živnostenské banky v Buenos Aires.“ Dvorně jí políbil ručku a ani ji z plesu nedoprovázel. Za několik týdnů ho vrátný povolal do vestibulu již založené banky. Prý ho tam čeká nějaká seňorita. Ta se na Láďu usmála a pravila:

„Chtěl jsi se mnou tančit celý život, tak mě tady máš!“ Vzali se a žili spolu více než půlstoletí. Nutno dodat, že teta doma prodala vše, co měla, aby mohla zakoupit jízdenku do zámoří. Neověřovala si, zda Ladislav je zaměstnancem banky, ani to, zda je svobodný.

Pravda, zdaleka to nebyla její poslední hypomanická epizoda…

Úvodem

Kometa letící vesmírem – červená, modrá a černá – na fotografii působila velmi přesvědčivě. Obrázek jsem zahlédl pod sklem psacího stolu v pracovně psychologa, u něhož jsem před půl stoletím skládal zkoušku z psychodiagnostiky. Pod obrázkem bylo psáno: „Work, Finish, Publish“ Faraday. Vidím to všechno jako dnes. A dodnes se mi vybavuje pocit, že tak nějak by to zřejmě mělo být. Zkoušející, jak se lze přesvědčit na mých www stránkách, je jedním z mých životních vzorů. Při jeho schopnosti zvládnout a ke kýženému cíli dotáhnout mnohé je mimo jiné reprezentantem toho nejlepšího, co si lze představit pod slovem hypománie. Ohromná činorodost, cílevědomost, schopnost podat výkon. Snad i workoholismus, ale bez drogové závislosti na práci. Výkon vyplývající prostě z toho, že práce baví, a nejen proto je i úspěšná. Jen na okraj, onen muž narozený roku 1932 si dodnes důchodu takříkajíc neužívá, pracuje ve svém oboru jako za mlada.

Cesta ke hvězdám, jež vede mezi Scylou a Charibdou, ovšem není každému zřejmá. Dokážeme-li na ní udržet směr, míru a nezabloudíme-li, lze s lehkou hypománií kráčet málem ke hvězdám… nebo alespoň k vynikajícím cílům. Mimochodem inspirace k vydání této publikace pochází od S. Č. Jde o podnikatele, jenž svoji přiměřeně zvládanou hypománii dokáže využít k pracovním aktivitám se zcela výrazným sociálním podtextem. S rolí múzy se pan inženýr nespokojil, k vydání pomohl i materiálně. Rukopis předtím přečetl – málem na počkání, jak jinak – a navrhl v něm různé úpravy. Do jisté míry je tudíž spoluautorem. Na neviditelné ruce (nejen jeho) „kultivované hypománie“ si cením jasnou volbu cíle, schopnost pro jeho dosažení udělat, co je třeba, a bez sebemenší prokrastinace vše dotáhnout do cíle. Obdobně rozumím i výše citovanému výroku Faradaye. Popis hypománie, „báječného sluhy, leč potenciálně i zlého pána“ lidské psychiky v podobě posléze vyhrocené mánie, je inspirací i těžištěm předložené knihy. Svým způsobem jde o malou splátku dluhu. O její rodné sestře depresi bývá hovořeno i psáno mnohem častěji. Píši i o jiných, velmi odlišných, byť žel častějších cestách, po nichž se náš mozek ubírá. Čtenář těchto stránek by neměl mít na očích klapky znemožňující širší rozhled. Naopak. Měl by se orientovat i v rozličných souvislostech. Možný svéráz lidské psychiky je zde naznačen od podivínství až k bludům a halucinacím. Oblíbenou zábavou všelikých mašíblů (viz vysvětlení pojmu v textu) je ping-pong s psychiatrickými diagnózami. Za neurotika, psychopata, psychotika vás označí coby dup. Knížka v žádném případě nechce podněcovat aspirace tohoto typu. Nicméně v závěrečné kapitole – Pohled do zrcadla – najdete mimo jiné i dotazník, jehož výsledky stojí za zamyšlení. Poskytuje více informací než obvykle a dostupné, pro psychologické hry laiků určené testy. Ch. Gay v příručce Bipolární porucha vydané poprvé ve Francii roku 2008 uvádí, že správná diagnóza této choroby bývá stanovena v průměru po osmi letech „chození po doktorech“. Nedovedu odhadnout, jak podobný průměr vypadá u nás, ale předpokládám, že jde přece jen o kratší dobu. To ovšem nic nemění na tom, že „včera může být pozdě“.

Aperitiv k diskusi: Kdo za to může? Je určitě po tobě.

Dědičnost, prostředí, výchova – podstatné vlivy, jež formují osobnost, lze znázornit jako trojúhelník. Základnou je dědičnost. Významná genetička mi kdysi v soukromém rozhovoru řekla: „Všichni máme v genech takový nepořádek, že si to ani nedovedeme představit!“ Není podstatné, že místo slova nepořádek použila slovo hovorové a zvučnější. Podstatné je, že dítko nemusí být po tatínkovi a mamince, ale po prapratetě či prapraprastrýci. Tím může být namátkou Jean John, Francois Giacomo, Ivan, Hans, Nicolae, Lefteridis, Sigismund… kdož ví, kdo a koho války, práce, turistika nebo docela obyčejná náhoda dovedly k seznámení s dámou, u níž platí, že jen matka je jistá.

Prostředí a výchova, kdysi považované za mocné čarodějky, mají svůj význam. Leč čím více se genetická výbava odlišuje od normy, tím více se prosadí i na jejich úkor. Navíc i navenek báječné rodiny, vzorně pečující o děti, mohou diskrétně skrývat větší či menší peklo.

Dítě bez lásky citově strádá, to je všeobecně známo. Méně je znám jev zvaný attachment. Jako první jej popsal lékař John Bowlby. Překládá se opisem – attachment znamená „vztahová vazba“. Konkrétně ta, která existuje mezi malým dítětem a rodičovskými trvale o ně pečujícími osobami. Čeština nemá termín, v němž by byl spojen obsah slov „vztah“ a „vklad“. V attachmentu je obsaženo obojí. K vlastnímu dítku máme hluboký vztah a citově (i jinak) do něj investujeme. Dítě má k „rodičovsky trvale pečujícím osobám“ též hluboký vztah. Uchovává, zúročí a dále předává jejich vklad. Ještě přesněji by bylo možno mluvit o specifické části vloženého vkladu. Nejde totiž o předávání genetické informace.

Vklad doprovázející vztah směřuje k předpokladům psychické pohody a všestranného uspokojení potřeb narozeného dítěte. Jde o empatii, vřelost, podporu, vlídnou kontrolu i ochranu, jakož i ochotu dospělých na dítě mluvit, začít mazlivou „řečí chův“ a posléze s ním konverzovat přiměřeně vývoji jeho schopností.

Tomu odpovídá rodičovský postoj „já jsem v pořádku, ty jsi v pořádku a svět je také v pořádku“. Na tomto základě se optimálně rozvíjí sociální chování, sebeúcta i psychická stabilita potomka: „Zážitek citově vřelého, trvalého, blízkého vztahu s matkou či s jinou trvale pečující osobou, jež je pro oba příjemný, je podmínkou duševního zdraví,“ konstatuje zpráva Světové zdravotnické organizace.

„Nemazlete se s dětmi, maminky, život se s nimi také mazlit nebude…!“ se docela vážně zdůrazňovalo ve třicátých letech minulého století a ještě mnoho let po tom. Správné je nepochovat plačícího potomka, kojit a posléze i jinak krmit, má-li dítě hlad, ale pokud právě nastala předem určená hodina krmení. Vzít dítko do své postele je buď perverze, nebo častěji lehkomyslné ohrožení jeho života. Zalehnete ho! Nosit dítě v šátku – riskantní záležitost hodná snad tak divochů v temné Africe.

Čas oponou trhnul a nastala doba dalších hrůz – výchovu svěřte odborníkům, dítě patří co nejdříve do jeslí, možná i do týdenních… a v tomto duchu dál až k „dětem s klíčem na krku“ poflakujícím se po sídlištích.

A zase je vše jinak. Ono se to v rámci tzv. příbuzenské pavlače snadno řekne: „Když matka dítě dlouhodobě nekojí, nemiluje je. Styďte se! Řádná máma je s dítětem minimálně deset let doma. Milá paní, vy to takto nevidíte? Následky poznáte sama. Zpronevěřujete se nejkrásnějšímu poslání ženy. Dáváte přednost pochybnému kariérismu před dětským úsměvem. Pro normální ženu je mateřská dovolená nejšťastnějším obdobím života a po zaměstnání mimo rodinu se jí nezasteskne…“

Kupodivu namátkou v USA, Anglii, Belgii, Švýcarsku, Francii nebo v Dánsku, jakož i v desítkách jiných zemí je rodičovská dovolená podstatně kratší než v České republice. Nezdá se však, že by synonymem pro občany těchto zemí byla slova „citová deprivace“ a „morální deprivace“.

Správné rodičovské instinkty odolávaly i absurdním radám z příruček. V souhrnu jde onu dobrou intuici nazvat „přirozené rodičovství“: Rodičovská láska, citlivost k uspokojování potřeb dítěte, jež je vnímáno jako osobnost. Individuální přístup ke všem členům rodiny. Ne: „Jsi jednou máma, tak seď doma a starej se!“

Takzvaný nový otec, dle Bowlbyho „sekundární pečovatel“, realizuje doporučení Zdeňka Matějčka: „To nejlepší, co může muž pro své právě narozené dítě udělat, je učinit jeho matku šťastnou.“

Mary Salter Ainsworth vytvořila typologii – typy attachmentu:

•Bezpečný attachment – matka je zde bezpečnou oporou a zázemím pro „výzkumné“ a někdy málem „dobyvatelské“ výboje potomka do okolí.

•Attachment úzkostně vyhýbavý vzniká, pokud je pečující osoba nespolehlivá. Dále pak není ztotožněna s pečovatelskou, ochranitelskou rolí. Náladové matky, mnohdy nevypočitatelného chování mohou podnítit vznik následující třetí varianty.

•Úzkostně ambivalentní attachment – dítě chce být u matky, ta ale neprojevuje žádnou radost z jeho přítomnosti.

Takzvaná separační úzkost nastává při dočasném oddělení od trvale – primárně – pečující osoby. Objevuje se v době mezi sedmým měsícem či později, někdy až po roce. Kojenec žije přítomností. Náhlé přerušení kontaktu s pečující osobou je jím vnímáno jako bezbřehé přerušení citového vztahu. Dítko na trauma reaguje nejprve protestem, zejména pláčem. Následuje stav zoufalství. Je-li po ruce již známá sekundární vztahová osoba (otec, babička), může být „náhradníkem“ a potomka zklidnit.

V případech dlouhodobé a sekundární vztahovou osobou nezvládnuté úzkosti pláč a zoufalství časem končí. Laicky řečeno: „Však se nakonec ubrečí a zmlkne.“ Důsledkem, zvláště pokud jde o opakovanou situaci, je vývojová regrese, tj. návrat na nižší vývojovou úroveň. Stav, kdy laicky řečeno dítě zapomene to, co již umělo, může trvat týdny až měsíce. Teprve posléze dochází k relativnímu „smíření“, ke stabilizaci. Někdy dojde k přijetí jiných osob. Jindy dítko mimo jiné více spoléhá na samo sebe.

Jde o určitou kontinuitu chování od raného dětství až po mezilidské vztahy a psychické zdraví v dospělosti. Je-li forma attachmentu pro dítě bezpečná a přehledná, lze v dospělosti očekávat podobné emoční jednání. U prožitků záporných nebo ambivalentních (kladných i záporných společně) je pravděpodobné přetrvávání podobného, problematického vztahu, tj. dítko bude svými životními strategiemi působit v rozličných ohledech někdy docela kladně, ale i negativně nebo alespoň ambivalentně. Nic se nemá přehánět, ani ochrana dětí před separačním procesem. Důležitá je míra a „dobrý konec“ ve smyslu kontinuity a stability matky a s jasnou převahou kladných zážitků s ní. Zkušenosti dítěte s pečující osobou nejsou zanedbatelné. Mívají určující význam na celkové ladění osobnosti.

Rané dětství nejenže formuje lidské já, ale poskytuje mu i určité později neuvědoměle používané, ba přímo vnucující se modely a scénáře jednání. Dobrý vztah mezi rodičem a dítětem usnadňuje vhodné zařazení do společnosti. Zvyšuje jeho odolnost vůči onemocněním a zlepšuje kondici.

Zmapování terénu aneb Mnohé jsou „papíry na hlavu“

Psychopat, osobnost s poruchami osobnosti a chování, podivín aneb Je vůbec normální být normální?

Dříve by se řeklo psychopat, dnes člověk s poruchou osobnosti. Kdo už je mimo normu?

Osobnost má jedinečné a relativně stabilní vzorce chování, vnímání, myšlení a chování specifické pro každého člověka. Mezi normálními a abnormálními vzorci však není jednoznačná hranice.

Lidé s abnormálními vzorci užívají nevýhodné, neadaptativní, neužitečné způsoby vnímání, cítění, myšlení, chování. Vytvářejí se u nich bludné kruhy, rigidní, absolutistické vzorce. V období stresu nebo zátěže se zvyšuje zranitelnost jedince.

Poruchy osobnosti jsou povahové odchylky. Často jde o jakousi osobní nevyváženost. Některé složky „já“ jsou příliš zdůrazněny a jiné potlačeny. To má vliv na prožívání i uvažování. Mimo jiné je komplikováno vytváření sociálních vztahů a vazeb. Nejde o drobnost ani o záležitost přechodnou, jde o trvalý, těžko ovlivnitelný vzorec osobnostních rysů, které se odlišují od běžného prožívání většiny ostatních.

Ne-normální (je když…)

Mezinárodní klasifikace nemocí považuje poruchy osobnosti za: „hluboce zakořeněné a trvalé vzorce chování, ukazující neměnnou odpověď na širokou škálu osobních a sociálních situací. Reprezentují extrémní nebo významné odchylky od způsobů, kterými průměrný člověk v dané kultuře vnímá, myslí, cítí a zvláště má vztahy k druhým. Takové vzorce chování mají tendenci být stabilní a zahrnovat různé oblasti chování a psychologického fungování. Jsou často, i když ne vždycky, sdruženy s různým stupněm subjektivní tísně a narušení sociálního výkonu.“

Dále je psáno: Je průkazné, že charakteristická a trvalá vnitřní struktura a projevy chování jedince jsou jako celek zřetelně odchylné od očekávaného přijatelného průměru chování dané společnosti (nebo od „normy“). Tato odchylka se musí projevovat ve více než jedné z následujících oblastí:

•poznávání, tj. způsoby vnímání a interpretace věcí, lidí a událostí;

•formování přístupů k sobě a ostatním a představ o sobě a ostatních;

•emotivita, rozsah, intenzita a přiměřenost emočního vznětu a odpovědi;

•ovládání svých impulzů a uspokojování potřeb, tento jedinec se projevuje svou adaptivní rigiditou – není v jeho silách změnit své fungování a chování v podmínkách, ve kterých se to nehodí;

•způsob chování k ostatním a zvládání interpersonálních situací, vzorce chování takového člověka vytvářejí bludné kruhy, podporují a zhoršují potíže, do kterých se takový jedinec dostává.

Odchylka se musí projevovat jako výrazně nepřizpůsobivé, maladaptivní nebo jiným způsobem dysfunkční chování v rámci širšího okruhu osobních a sociálních situací, tj. není omezena pouze na specifický „spouštěcí“ moment nebo specifickou situaci. Je příčinou osobních obtíží nebo má nepříznivý dopad na sociální prostředí či nastávají oba zmíněné důsledky. Je stálá nebo dlouhotrvající, začala ve věku pozdního dětství nebo adolescence. Jako možná příčina odchylky musí být vyloučeno organické onemocnění, úraz nebo dysfunkce mozku.

Termín poruchy osobnosti nahrazuje dříve užívaný, v běžné řeči hanlivě vyznívající termín psychopatie. Nejstarším českým odborným označením je dodnes libozvučný termín „podivíni a lidé nápadní“. Autorem je prof. A. Heveroch – jeden z „otců-zakladatelů“ oboru.

Výskyt výše popsaného osobnostního svérázu bývá uváděn zhruba u 10 % populace. Platí ovšem „jak kde“. Jsou místa, kde je podivín každý druhý, namátkou ve vězení, v psychiatrických léčebnách, zvláště těch zaměřených na léčbu drogově závislých. Též úspěšné členství v různých sektách a mafiích je jejich doménou.

Poruchy osobnosti jsou sice trvale nevyléčitelné, což ale neznamená, že by jejich projevy nemohly kolísat. V určitých obdobích, leckdy pod vlivem hormonálních vznětů, se takový člověk nemusí projevovat záporným způsobem. Někdy dokonce naopak. Dokáže zaujmout buď tím, jak „hovoří jako kniha‘‘, nebo neotřelými, nekonvenčními nápady. Všeho ale do času. Brzy je vše jinak a podstatně hůře. Partnerství s podobně svéráznými osobnostmi zákonitě vede ke ztrátě sebevědomí, sebeúcty, k výrazným někdy až „nelidským“ omezením. O materiálních ztrátách ani nemluvíme. Ty jsou samozřejmé. I když… když dva dělají totéž, nemusí to být totéž.

Pro mnohé poruchy osobnosti a chování je charakteristický deficit v oblasti emocí a sociální inteligence. Co do výše abstraktního intelektu může jít o báječné lidi, leč žít se s nimi nedá. Někteří autoři soudí, že viníkem je tzv. bojový gen (MAOA-L). Ten zvyšuje agresivitu, podporuje riskantní chování i impulzivitu v rozhodování. Mohlo by se zdát, že jejich nákupní strategie je takříkajíc „hrr na věc, risk je zisk“. Skutečnost je však složitější. V kombinaci s chladným a nezřídka velmi vysokým intelektem, se strategickým uvažováním, s nedostatkem morálních zábran a se schopností manipulace prý bojový gen vede k ekonomicky brilantnímu uvažování. A následně i jednání.

Riziko? Ano určitě, ale jen tam, kde se může vskutku vyplatit. Žádné troškaření. Jeden z českých psychologů to charakterizoval: „Nikdy nebudou bojovat o štamprli bramborové polévky.“ V tvrdém světě byznysu nebývá místo pro jemnou empatii. Problém je ovšem v tom, že podobným, sebevíce úspěšným dravcům nelze důvěřovat. Kupříkladu místo vašich peněz vám totiž mohou zůstat jen oči pro pláč.

Odstup a izolace, to je moje saturace – schizoidní porucha osobnosti

Klíčové slovo je izolace.

Charakterizující bonmot: „Můžete klepat, ale nikdo není doma.“

A já sám, vždycky sám pro sebe, o druhé se zajímám, jen pokud po nich něco chci. Vybavený empatií jsem… srovnatelně s hrochem. Hovorové rčení dí: „Když mi chutná, je mi všechno putna.“

Schizoid bývá v jídle skromný, leč je-li v dané chvíli spokojen nebo úspěšně kráčí ke svému cíli, je mu „všechno jedno“. Ohlížení na druhé neexistuje. Po mezilidských vztazích netouží a nevyhledává je. Udržuje odstup. Pochvala jej nijak zvlášť netěší. Kritika na něj nepůsobí. Nechce dělat dobrý dojem. Bývá šetrný, s výjimkou dotace vlastních koníčků. Tam nešetří, byť by třeba jeho rodina musela třít bídu s nouzí. Je to dříč a perfekcionista, ovšem výhradně v činnostech, jež jej baví.

Takový člověk:

•je přesvědčen, že potřebuje ke svému životu „volný prostor“, proto se izoluje od vztahů;

•málo je rozvinuto sdílení intimity, dovednost vzájemnosti.

Druzí jsou pro něj:

•rušivé, vtíravé elementy;

•blízkost ve vztahu vnímají jako příležitost toho druhého, aby ho začal omezovat, ovládat.

Soudí, že:

•„blízké vztahy nepřinášejí nic příjemného, pouze chaos“;

•„pracuje se mi lépe, když mi do toho druzí nezasahují“;

•„blízké vztahy narušují svobodu, a proto o ně nestojím“.

Všichni jsou proti mně, ale já se nedám – paranoidní (vztahovačná) porucha osobnosti

Klíčové slovo tu je nedůvěra.

Ta inspiruje postoj: „Druzí lidé jsou potenciální nepřátelé, proto musím být neustále na pozoru!“

Jinými slovy: „Buď ve střehu, nikomu nedůvěřuj!“

Typické základní přesvědčení a hlavní strategie chování jsou následující.

Tito lidé:

•jsou hluboce přesvědčeni, že ostatní lidé jsou potenciální nepřátelé;

•snaží se být neustále na pozoru;

•příliš rozvinutá strategie – být stále ve střehu, nedůvěřovat, podezřívat;

•nedostatečná strategie – přijímat lidi tak, jak jsou, schopnost uvolnit se, důvěřovat.

Soudí:

•„Lidé jsou zlí a věřit se jim nedá.“

•„Důvěřovat, ale prověřovat.“ – To nemyslíte vážně! Jakápak důvěra.

•„Ostražitost je nezbytná. Nepřítel, v nejlepším případě ‚ne přítel‘ naslouchá, sleduje, hledá proti mně spojence.“

•„Cokoliv řeknu nebo udělám, nejen může, ale pravděpodobně bude později použito proti mně.“

•„Druzí lidé chtějí nebo budou chtít mě ponížit, využít, zneužít, podvést, obelstít, zmanipulovat a to ne přímo, ale skrytě.“

•„Když je někdo přátelský, znamená to, že se ode mě pokouší něco dostat.“

•„Když se nebudu mít na pozoru, pokusí se mě zmanipulovat.“

Vztahovačnou osobnost drtí úzkost a potlačované pocity viny projikované (ve smyslu promítání) do druhých. Nikdo není hoden mé důvěry.

Jako malý dodatek ještě citaci Woodyho Allena: „To, že jsem paranoidní, neznamená, že po mně nejdou!“ V psychologii od pradávna platí, že celek je víc než souhrn částí.

Při hodnocení osobnostních rysů a jejich projevů je nutno přihlížet i k životním podmínkám a kontextu. Platí: nenormální doba (podmínky) rodí nenormální reakce.

„Sem“ semtex – emočně nestabilní porucha osobnosti

Nikdy nevíte, kdy u těchto lidí nastane afektivní výbuch, ale určitě to bude brzy. Jsou to osoby impulzivní. Sebekontrola je pro ně něco nepředstavitelného. Přizpůsobit se okolí – to je nadávka. Nejsou schopni systematické práce. Jsou náladoví, vzteklí. Připomínají karikaturu choleriků.

Běžný cholerik „bouchne a zapomene“, emočně nestabilní mašíblové mívají paměť jako slon.

Ve vyhraněné podobě jde o jedince, kteří tvoří převážnou část kriminálních recidivistů, jsou necitliví ke druhým, nezodpovědní, nerespektují sociální normy, snadno navazují vztahy, ale neudrží je, i na malé stresové podněty reagují agresivitou, nemají pocity viny, ale svádějí vinu na jiné. Mezi jejich životní mantry namátkou patří:

•„Svět je džungle a přežijí jen ti nejsilnější jedinci.“

•„Já udělám vždy to, co chci udělat.“

•„Mně je všechno jedno a na tobě mi nezáleží.“

•„Sejmi toho druhého, než tě sejme on.“

•„Musím zaútočit první, jinak se stanu obětí sám.“

Z toho plyne typické základní přesvědčení a hlavní strategie chování:

•druzí lidé jsou zde k tomu, aby byli využiti;

•příliš rozvinutá agrese, útočnost a zneužívání druhých;

•nemají empatii, vzájemnost a sociální citlivost.

Zatím jsme popsali násilníky, od nichž lze mimoděk očekávat, že budou takříkajíc utrhávat mouchám křidélka. Leč pozor: Do této skupiny patří i „bílé límečky“ se zcela hroší kůží, žraloci kapitálových trhů a mnozí jiní, kteří by se sami fyzicky nikdy neušpinili.

Variantou je:

Pasivně-agresivní porucha osobnosti – její reprezentanti mají ve svém erbu zakódován odpor.

Anekdota vypráví o Irovi, jenž ztroskotal na moři. Zachránili ho, dovezli na pevninu a jeho první slova zněla: „Nevím, jakou tu máte vládu, ale jsem proti ní.“

Není pak divu, že mezi životní mantry tohoto typu osobnosti patří:

•„Je nesnesitelné, abych podléhal vůli a kontrole druhých lidí.“

•„Musím vše dělat jen po svém.“

•„Pokud se budu řídit pravidly, ztratím svou svobodu jednání.“

Takový člověk vnímá druhé lidi, včetně členů vlastní rodiny jako příliš nárokující, ovládající, omezující a pletoucí se mu do cesty:

•na jedné straně prahne po jejich sociálním ocenění, přijetí, zázemí a podpoře;

•na druhé straně proti nim revoltuje, bojí se jich a potřebuje je zároveň.

First Blood je název amerického akčního filmu u nás známého pod jménem Rambo. Pokud jej neznáte, značnou část obsahu najdete ve Wikipedii.

Veterán z Vietnamu, ze společnosti vykořeněný muž s některými disociálními projevy je v onom filmu líčen poněkud romanticky. U disociálů nefilmových je typickou kombinací zvýšená agresivita a snížená tolerance k frustraci. Pocit pokoření vede ke vzteku a obvykle k nepřiměřené obraně. Pro nadávku, tím méně pro ránu nejdou daleko.

„Hraničáři“, splitting, černá a bílá – hraniční porucha osobnosti

Jak název naznačuje, jde o lidi na psychické hranici. V prvním plánu jde o hranici mezi neurózou a psychózou. Jindy je možno popsat jejich vyhraněně černobílé vidění světa a lidí v něm. Pokud bychom opět ilustrovali filmem, s jistým zjednodušením by se hodil Král Šumavy. Naši chlapci – hraničáři bez bázně a hany – brání nedotknutelnost hranic tábora míru a na straně druhé… hanba mluvit.

Hraničáři se s oblibou dožadují naplnění svých práv. Obracejí se na vlivné osoby i instituce. Mnozí se stávají kverulanty. Obtížná snesitelnost onoho přístupu je násobena zbrklostí, agresivitou, jak vůči druhým, tak i sám proti sobě.

Bývají promiskuitní – jakoby „z donucení“ –, žít přece lze jen s andělem. Puzeni vlastním neklidem stále hledají a vlastně ani nevědí, co. Nedají (sobě ani druhým) pokoj, dokud to nedostanou. Postižení nerozumí sami sobě, nemají náhled na příčiny svých nesnází. Touží po velké lásce, ale ani tu docela obyčejnou nedokážou dát, tím méně si ji udržet.

Hraniční poruchu vyjadřují klíčová slova: nenávidím tě, neopouštěj mě.

„Svět je nebezpečné místo k životu, jsem bezmocný a zranitelný.“ To je jen úvodní a nejméně nápadná část popisované osobnosti.

Charakteristické také je: „Jsem ve svém jádru nepřijatelný.“

Jde o jedince, kteří nemají jasné hranice mezi sebou a okolím, nevyznají se sami v sobě, jsou náchylní navazovat velmi intenzivní vztahy, které jsou vzápětí schopni zcela zavrhnout. Mají časté emoční krize, velmi se obávají opuštěnosti, opakovaně vyhrožují sebepoškozením, dopouštějí se i sebepoškozování a demonstrativních sebevražedných pokusů, hovoří o pocitech vnitřní prázdnoty, který často zahánějí alkoholem nebo drogami.

Typické základní přesvědčení a hlavní strategie chování hraničářů:

•nemají typickou sadu přesvědčení, mohou projevovat kombinaci nejrůznějších přesvědčení.

Pohled na druhé lidi:

•idealizují si je, nebo zatracují;

•pohybují se od jednoho extrému ke druhému;

•stávají se závislými na druhých, očekávají jejich ochranu, jsou velmi citliví na možnou separaci od zdrojů podpory;

•mají vnitřní napětí mezi závislostí, asertivností a hněvem nad tím, že se dostali do pasti;

•bojí se, že nezvládnou praktické životní problémy, vlastní emoce, strach, že nebudou přijati;

•zvláště úzkosti a strachy, které se týkají přijetí druhými;

•strach z opuštění;

•hněv na sebe za svou neschopnost a nepřijatelnost pro okolí.

Parodie na boha i poměrně reálný ďábel – histriónská porucha osobnosti

Klíčové slovo je: udělat dojem.

Z toho plyne:

•„Udělej mě centrem veškeré tvé pozornosti.“

•„K tomu, abych byl šťasten, nezbytně potřebuji, aby mě druzí obdivovali a milovali za vše, co dělám.“

Poněkud paradoxně sem ovšem patří: „Nesnesu klid!“

Společným jmenovatelem je nadměrné vyjadřování emocí. Jsou na nich málem drogově závislí. Nesnesou klid, nenápadnost, střídmé projevy citu. Dokáží vyznat lásku a pár minut na to ztropit scénu kvůli naprosté maličkosti.

Jsou egocentričtí a teatrální. S oblibou citově vydírají. Ženy se snadno dokáží rozplakat nad mravenečkem topícím se v kaluži. Partnera ovšem dokáží „topit na lžičce vody“ bez sebemenšího soucitu. Jindy dokáží přesně vystihnout, po čem jejich partner touží, a nabízet to stylem zázraky na počkání. Muži se prezentují jako „zastydlí romantici“. Bývají vnímaví k mimomanželskému stříbrnému větru poněkud nelegální zamilovanosti.

Hrozba, emoce:

•základní prožívanou hrozbou je, že nebude přijímán, že ho nebudou mít rádi, že bude ignorován;

•bojí se ztráty již získané pozornosti, ztráty kvůli atraktivnějšímu člověku;

•převažuje radost, nadšení, v pozadí je úzkost z odmítnutí;

•rychlé změny nálad, labilita, impulzivnost s nepřiměřenou intenzitou.

Anekdota dí: Američané vyslali na měsíc raketu s kosmonautkou. Po přistání dáma sdělila řídicímu centru: „Hjůstne, mám problém!“

Řídicí středisko reagovalo: „Popište jej.“ Kosmonautka na to: „Když to nevidíte sami, nemá smysl, abych vám něco říkala…“

Podobně i v běžných situacích zareaguje na partnerku muž-histrión. Poté se urazí, udělá scénu a dedukuje, že ho „Hjůstn“ nemá rád.

Typická je snaha upoutávat pozornost, povrchní a nadsazená afektivita, snaha strhnout na sebe pozornost a citově vydírat. Obranný mechanismus projekce usnadní vidět chyby jinde než u sebe. Obdobný mechanismus regrese pak usnadňuje chování jakoby dětsky nezralé.

Psychoanalytik nachází u mužů zmíněného typu strach z kastrace.

Ženy patřící mezi histrióny ovládají mistrně tzv. psychickou kastraci.

Nejmenovaný bývalý premiér o sobě kdysi dávno prohlásil, že je „chlap s gulama“. Ne, že by jeho nástupci někdo jistou část těla uřízl. Nicméně když tisk uveřejnil rozhovor onoho nástupce v křesle jedničky ve vládě s milenkou, bylo zřejmé, že možné je všechno… i bez skalpelu. Skákal, jak pískala.

Jde o člověka, který se chová teatrálně, přehnaně vyjadřuje emoce (i když je tak neprožívá). Lidé s touto poruchou jsou snadno ovlivnitelní jinými lidmi nebo okolnostmi, jejich emoční prožívání je povrchní, stále vyhledávají vzrušení a aktivity, kde mohou být středem pozornosti, nadměrně se soustředí na to, jak působí na druhé lidi, mají tendenci k sexuálnímu svádění, ale bývají často frigidní.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Peklo v duši.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.