Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Kniha vyšla s grantovou podporou GA ČR (GAP407/11/0585) a MŠMT (LD11008, MSM0021622406) v rámci mezinárodní COST sítě zaměřující se na zkoumání kyberšikany.

Mgr. Alena Černá (ed.), Mgr. Lenka Dědková,
Mgr. et Mgr. Hana Macháčková, Mgr. Anna Ševčíková, Ph.D.
doc. PhDr. David Šmahel, Ph.D.

KYBERŠIKANA

Průvodce novým fenoménem

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Ve spolupráci s Masarykovou univerzitou
Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5347. publikaci

Recenzovala:
Mgr. Veronika Sobotková, Ph.D.

Odpovědná redaktorka Šárka Vieweghová
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Michal Němec
Počet stran 152
Vydání 1., 2013

Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2013
© Masarykova univerzita, 2013
Cover Illustration © Alena Černá, 2013

ISBN 978-80-210-6374-7 (Masarykova univerzita. Brno)
ISBN 978-80-247-4577-0 (Grada Publishing)

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-8846-3 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8847-0 (ve formátu EPUB)

Autoři tímto děkují grantové podpoře GAČR (GAP407/11/0585) a MŠMT (LD11008, MSM0021622406).

ÚVOD

„Byl to první a taky poslední člověk, kterému jsem odpověděla na zprávu. Napsal mi na Líbímseti a vypadal absolutně normálně a neškodně. Napsal jen Ahoj, jak se máš… Prostě jsem odepsala a od té doby se ho nemůžu zbavit.. Pořád píše o mých fotkách, zjistil si na Facebooku mý číslo… “

(dívka, 16 let)

Někdy je to skutečně tak snadné – a někteří lidé se k nám dostanou blíže, než bychom chtěli. Překotný vývoj technologií v posledních několika letech znesnadňuje určit, co to ona blízkost vlastně znamená. Je v podstatě lhostejné, jak to nazveme – internet, virtuální realita, online realita, kyberprostor. Ať už se rozhodneme pro kteroukoli z variant, víme, že se jedná o prostor mimo fyzickou realitu, který nám dává možnost neustálé propojenosti s ostatními a umožňuje nepřetržitý přístup k informacím. Tento prostor se nám stal do jisté míry přirozeným a málokdo ve vyspělém světě jej dnes nevyužívá alespoň částečně. Internet a technologie s ním související nepochybně změnily svět – ale přes jejich nesporné výhody a pozitivní dopad na kvalitu života mají i stinnou stránku v podobě určitých rizik. Ta mohou být jak v podstatě zanedbatelná, tak velmi závažná. Stejně jako můžeme být čtyřiadvacet hodin denně nablízku svým blízkým a dostupní pro ně, tak můžeme být čtyřiadvacet hodin denně z různých důvodů zranitelní. V této knize se zabýváme jedním z rizik, která jsou v poslední době hojně diskutována v odborných kruzích i médiích – kyberšikanou. Tu můžeme chápat jako záměrné agresivní chování, které je prováděno buď jednotlivcem, nebo skupinou prostřednictvím elektronických médií vůči člověku, jenž se v danou chvíli nemůže vůči útokům bránit. Přičemž kyberšikana může být ve svých dopadech stejně závažná, ne-li závažnější než tradiční (školní) šikana.

Tento jev se týká především (avšak rozhodně ne výlučně) dnešních dětí a zejména dospívajících, generace, kterou autor termínu kyberšikana Bill Belsey nazývá generací always on – pořád online, stále připojení. Potřeba být neustále ve spojení s vrstevníky se přirozeně přesunula i do online světa, který se zdá být pro její naplnění ideální. V posledních několika letech jí pak vychází vstříc i rychlý rozvoj technologií, zejména tzv. smartphonů (chytrých telefonů) a podobně. Neustálá dostupnost se však z pozitiva může lehce stát negativem a rizikem – což je právě případ kyberšikany.

Kyberšikana jako taková je zkoumána přibližně od začátku nového tisíciletí. Intenzivní pozornost jí tedy začala být věnována poměrně nedávno a vymezení a zkoumání tohoto jevu je stále ještě ve svých začátcích, v České republice ještě ranějších než v zahraničí. Rychlý vývoj komunikačních technologií zkrátka často předbíhá snahy výzkumníků. Svět mladé online generace je dospělým často neviditelný a nesrozumitelný, což s sebou mnohdy nese řadu nejasností. Je tomu tak například u rozdílných údajů o prevalenci (tj. četnosti výskytu) kyberšikany. To je následek nejednotného pojetí a vymezení toho, co to kyberšikana vlastně je: zatímco některé studie mají přísná kritéria pro to, co lze považovat za kyberšikanu, jiné jsou v definici poměrně dost benevolentní, z čehož často vyplývají velké rozdíly ve výsledcích. Mnohdy alarmující zprávy o extrémně častém výskytu kyberšikany (některé výzkumy uvádějí, že se s kyberšikanou setkalo až 50 % dětí) je tak potřeba brát s rezervou a vždy se v prvé řadě zaměřit na to, jak v tom kterém výzkumu kyberšikanu definují. Také tímto problémem se budeme dále podrobněji zabývat, konkrétně v druhé kapitole. Vysvětlení řady nesrovnalostí a mýtů, které se v souvislosti s kyberšikanou objevují, je jedním z hlavních cílů této knihy.

Pokud se chceme věnovat možným příčinám vzniku kyberšikany (a online obtěžování) jak ve smyslu obecnějším (agrese a agresivní chování v dětství a adolescenci), či konkrétnějším na úrovni možných osobnostních rysů aktérů (agresora, oběti), zpravidla je nutné se obrátit také k mnohem bohatší literatuře týkající se šikany tradiční (školní). Nejinak tomu bude i v této knize. Tradiční nebo také školní šikana je intenzivně zkoumána přibližně od sedmdesátých let minulého století, kdy se této problematice začali věnovat především skandinávští vědci. Ačkoli i u tradiční šikany se často výzkumníci potýkají s nejednoznačným vymezením pojmu, od doby prvních studií je možné zaznamenat velký posun směrem ke sjednocení v přístupu a v měření šikany.

Zběžný úvod do tradiční (školní) šikany má však při zkoumání a představení fenoménu kyberšikany své mnohem důležitější opodstatnění než jen mnohem lepší zmapovanost. Většina výzkumů na poli kyberšikany, které zároveň měřily výskyt šikany tradiční, totiž dospěla ke stejnému závěru – tradiční šikana a kyberšikana většinou nejsou dva oddělené jevy. Naopak, jsou provázány hned na několika úrovních, o nichž budeme podrobněji v knize hovořit. Kyberšikana se rozhodně nezdá být novým fenoménem či hrozbou jako spíš elektronickou formou nepříjemností, které velmi často mívají kořeny v offline světě – školní třídě, partě vrstevníků a podobně. Je tak vhodné zdůraznit, že zdrojem rizika nejsou nové technologie samy o sobě, ale spíše způsob jejich použití některými lidmi.

V této knize nabízíme za pomoci výsledků nejaktuálnějších výzkumů a konkrétních příběhů a výroků těch, kdo se s kyberšikanou sami setkali, možnost seznámit se s kyberšikanou a online obtěžováním více zblízka. Natolik zblízka, aby pochopení komplexity tohoto jevu umožnilo čtenáři kyberšikanu nejen rozeznat, ale také ji případně adekvátně řešit či jí předcházet. Použité příběhy a citáty z rozhovorů pocházejí z bakalářských prací Veroniky Šléglové a Mlady Otavové, které svá data sbíraly v rámci projektu Grantové agentury České republiky Rizika používání internetu pro děti a adolescenty.1 Oběma tímto velmi děkujeme.

K ilustraci problematiky kyberšikany a všeho, co s ní souvisí, využíváme výsledků velkého množství výzkumů, a to nejen těch zahraničních. Představujeme také výsledky našeho výzkumu, provedeného na přelomu let 2011–2012 na školách v Jihomoravském kraji.2 Výzkum probíhal formou dotazníkového šetření a navazoval na mezinárodní projekt COST Action – Cyberbullying,3 který je zaměřen na možnosti zvládání negativ spojených s užíváním nových technologií a podporu pozitivních přístupů v této oblasti. Cílem našeho projektu bylo nejen získat poznatky o výskytu kyberšikany a online obtěžování na školách v dané oblasti, ale také získat vhled do toho, jak se žáci a studenti, kteří se s kyberšikanou setkají, s touto zkušeností vypořádávají. Dotazníkového šetření v jihomoravských školách se zúčastnilo 2 092 žáků a studentů ve věku 12 až 18 let. Dotazovaným žákům bylo v průměru 15 let, z 55 % jsou mezi nimi zastoupeny dívky a ze 45 % chlapci. Výzkumný soubor byl sestaven pomocí kvótního výběru. Všem školám a zejména respondentům, kteří se tohoto výzkumu zúčastnili, patří velký dík.

USPOŘÁDÁNÍ KNIHY

V knize souhrnně používáme pro označení toho, kdo kyberšikanu iniciuje a páchá, termín agresor. Pro označení forem šikany, které se neodehrávají v online kontextu, pak používáme termín tradiční (školní) šikana (ačkoliv víme, že ta se může dle různých autorů dále dělit na jednotlivé subtypy). Je tomu tak proto, že se snažíme zjednodušit orientaci v knize, která je primárně zaměřena na kyberšikanu – i když víme, že je s tradičními formami šikany úzce spjata, k podrobnému popisu dalších forem agrese slouží jiné publikace.

Jednotlivé kapitoly jsou řazeny tak, aby na sebe logicky navazovaly – v úvodní kapitole se tedy čtenář kromě zběžného osvětlení charakteristik online prostředí seznámí s možným pozadím vzniku šikany a kyberšikany v souvislosti s agresivním chováním v dětství a adolescenci. Zároveň se dozví, jak dnes kyberšikanu definujeme, jaké jsou její typy a projevy a v jakých prostředích se objevuje. V kapitole 2 pak popisujeme, jaký je v současnosti výskyt kyberšikany, jak se takové údaje získávají a jak k nim kriticky přistupovat; také se dotkneme mediálního obrazu kyberšikany, který často prezentuje skutečnost poměrně zkresleně. Kapitola 3 podrobně popisuje aktéry kyberšikany (oběti, agresory, přihlížející) a dynamiku mezi nimi. Kapitola 4 se týká možných následků zkušenosti s tímto typem online agrese a kapitola 5 navazuje představením toho, jak se s takovou zkušeností oběti kyberšikany vyrovnávají. Poslední, 6. kapitola, pak čtenáři nabídne náhled na současné možnosti prevence a intervence.

Na konci každé kapitoly najdete shrnutí nejdůležitějších poznatků. Některé odborné termíny či termíny, které často používáme a které nejsou součástí běžného jazyka, jsou uvedeny na konci knihy ve stručném slovníčku. Tyto termíny jsou v textu podtržené.

Kniha je určena zejména učitelům základních a středních škol, psychologům a studentům psychologických a pedagogických oborů, sociálním pracovníkům či lidem z pomáhajících profesí, ale i rodičům, kteří se o tuto problematiku zajímají. Naší snahu bylo napsat knihu pro všechny, kterým tato problematika není lhostejná.

V Brně dne 18. 4. 2013, Alena Černá

1. KYBERŠIKANA – NOVÝ TYP AGRESE U DĚTÍ A DOSPÍVAJÍCÍCH

Alena Černá

Příběh Jany

Janě je 18 let a studuje poslední rok učebního oboru. Před několika měsíci se od kamaráda dozvěděla, že na Facebooku existuje skupina, kde je zveřejněna její fotografie s negativními komentáři. Jana o odcizení fotografie neměla ponětí a ani nerozuměla tomu, jak je možné, že se agresorka k jejím fotkám dostala, když je má zablokované. Ve skupině je takových fotek dívek přes 2 000. Členové této skupiny jednotlivé fotografie většinou negativně komentují. Jana nemohla agresorku, která fotografii zveřejnila, nijak kontaktovat, protože ta má na Facebooku zablokované přijímání zpráv od cizích lidí. Proto napsala alespoň do diskuse pod fotografií, kam poté napsaly i její kamarádky. Agresorka ani ostatní uživatelé, kteří fotku zprvu velmi negativně komentovali, na reakci Jany a jejích kamarádek neodpovídali. Když se Jana o skupině dozvěděla, cítila lítost, zlost a plakala. Nechápala, jak se o ní mohou tak negativně vyjadřovat bez toho, aniž by ji znali. Když se s kyberšikanou svěřila kamarádkám, podpořily ji jak v diskusi, tak osobně, a potom se cítila lépe. Stále ale přemýšlí nad tím, proč ji členové skupiny tak napadali, považuje je za ubohé. Cítí, že má kvůli tomu, co se stalo, snížené sebevědomí, a přemýšlí o tom, jestli nebyla pravda v tom, co o ní členové skupiny říkali – že má nadváhu a vypadá ošklivě. S rodiči incident neprobírala, protože podle ní internetu nerozumějí a nepochopili by to. Jana chtěla kontaktovat administrátory Facebooku, ale neví, kde na ně sežene kontakt, a tak raději kontroluje, jestli je vše zablokované. Nechápe, proč se takové věci na internetu dějí, a považuje ho za nevyzpytatelný. Agresorku vnímá jako hloupou, namyšlenou pubertální dívku. Snaží se zapomenout a trávit čas s kamarády, kteří ji vždy podporují.

Příběh Jany, který se skutečně stal,4 se podobá mnoha jiným příběhům těch, kdo se setkali s kyberšikanou. Dobře ilustruje jak pocity oběti, emoční dopady a nejistotu, která pramení ze specifik online prostředí (což ještě popíšeme níže), tak i problematiku rodičovské či jiné podpory. Kyberšikana jako poměrně nový typ agresivity u dětí a dospívajících (a nejen u nich, ale jich se tato kniha týká především) je v současnosti hojně diskutovaným tématem, a to nejen v akademickém či výzkumném prostředí, ale zejména v prostředí pedagogickém. V této knize se zaměřujeme především na dospívající (tedy na mladé lidi ve věku 12–18 let), v jejichž skupině se kyberšikana vyskytuje nejčastěji.

1.1 DĚTI, DOSPÍVAJÍCÍ A TECHNOLOGIE

Pro většinu mladých lidí jsou nové technologie (informační a komunikační technologie – dále jen ICT) a pobyt online důležité. Proto je pro ty, kdo musí čelit nějaké formě online agrese, často skutečně těžké uniknout. Přestat používat internet dost dobře nelze, přestat používat některé aplikace či stránky by vedlo k sociálnímu vyloučení. Co vlastně ICT pro dnešní děti a dospívající znamenají a jak souvisí s jejich vývojovými potřebami?

David-Ferdonová a Feldman-Hertzová (2007) popisují výhody ICT a pobytu online pro dospívající následovně:

- •umožňují komunikovat s lidmi z celého světa;

- •přinášejí snadnější a pravidelné spojení s rodinou a vrstevníky – následkem pak může být větší pocit bezpečí a propojení s ostatními;

- •představují příležitost pro dospívající, kteří mají problémy navázat přátelství ve světě offline, neboť v online světě může být jednodušší získat sociální kontakt;

- •díky dostupnému bezdrátovému internetu (WiFi) včetně internetu v mobilních telefonech se rychle šíří informace a znalosti z různých oblastí, které by jinak bylo obtížné získat.

Děti, a zejména dospívající touží po komunikaci a intenzivním kontaktu s vrstevníky. Právě pro adolescenty je klíčové obstát v mezilidském kontaktu s kamarády a spolužáky – taková dovednost je pak zdrojem jejich sebevědomí, pocitu samostatnosti (Macek, 2003). Vrstevnické vztahy tak mají v životě dospívajícího velký význam, slouží k vzájemnému sdílení názorů, pocitů, a zkušeností. V rámci vrstevnických vztahů zkoušíme a rozvíjíme schopnosti komunikace a interakce. To se promítá i do online světa – dlouhé diskuse přes ICQ (tj. nástroj pro online komunikaci), chat, sdílení tzv. statusů na Facebooku (krátká sdělení o tom, co dotyčný právě dělá, na co myslí apod.), přeposílání hudby, fotek a jiných obrázků – to vše je projevem těch samých potřeb, které měli dospívající vždy; nyní je to však přeneseno do jiného prostředí a mnohokrát zrychleno.

Na internetu se můžeme do velké míry prezentovat tak, jak chceme, aby nás viděli druzí (ať už jako někdo, kým bychom chtěli být, nebo někdo, kým se domníváme, že skutečně jsme). Internet také pomáhá navazovat a udržovat sociální kontakty. Díky tomu poskytuje online svět možnost dosáhnout lepší sociální pozice a pocitu vlastní hodnoty – atributy tolik potřebné právě v tomto vývojovém období (Macek, 2003).

Jelikož k vývojovému období adolescence náleží potřeba prozkoumávat a experimentovat, jsou dospívající skupinou potenciálně nejvíce ohroženou riziky na internetu. Tyto potřeby se mohou projevovat i hledáním pozitivních prvků ve společensky nebo zdravotně nebezpečném chování (Macek, 2003). To může souviset s kyberšikanou ve více ohledech – jedním z nich je touha být „in“, někam patřit, být s vrstevníky na jedné vlně. V případě, že dospívající například přihlíží kyberšikaně, může to znamenat neochotu pomoci oběti a přidání se na stranu agresora/agresorů. Stejně tak to může znamenat „zkoušení“ role agresora nebo navazování překotných nových vztahů online a nedokonalé zabezpečení osobních údajů, což pak potenciálním agresorům hraje do karet.

K potřebě experimentovat se váže další důležitý prvek adolescence – a tím je hledání vlastní identity. Experimentování s různými rolemi a zkoušení toho, kým by člověk mohl být, je nedílnou součástí dospívání (Erikson, 1968). Internet pak poskytuje skutečně svobodný prostor, kde k takovému zkoušení může dojít, často anonymně a bez negativních následků. Bohužel je zde také úplně stejný prostor pro experimentování s agresí a s identitami, které by si v offline světě někteří vyzkoušet netroufli (především role agresora). To umožňuje zmíněná anonymita, ale také s ní související disinhibice v chování na internetu. Online disinhibice znamená ztrátu zábran v komunikaci a „odvázanost“, která by v offline světě nebyla možná (Suler, 2004; Willard, 2005). Projevuje se například tím, že dítě/dospívající na internetu často udělá, napíše, pošle atd. i věci, které by se v offline světě zdály „moc“. Suler rozlišuje dva typy disinhibice: neškodnou (benign) a nepříjemnou, otravnou (toxic). První umožňuje prostřednictvím ztráty zábran lepší porozumění sobě samotnému, protože dovoluje projevit se tak, jak bychom chtěli, ale offline bychom se třeba ani neodvážili. Díky ní se lidé na internetu také často k sobě chovají pozitivněji než offline – více se podporují a vyjadřují si pochopení. Druhá pak zahrnuje právě agresi, hrubou kritiku, výhrůžky a podobně (Suler, 2004). Je zřejmé, že zabýváme-li se kyberšikanou, je pro nás podstatný hlavně druhý typ online disinhibice.

Proč však k disinhibovanému chování na internetu dochází? Suler nabízí vysvětlení prostřednictvím šesti faktorů a popisuje jednotlivé prvky disinhibičního efektu:

- •Disociační anonymita: možnost skrýt svou identitu, díky čemuž se lidé cítí méně zranitelní než v reálném světě.

- •Neviditelnost: dává lidem odvahu dělat věci, které by jinak nedělali. Ostatní nevidí náš výraz, stejně jako my nevidíme jejich – nevíme, jak druzí vypadají, když něco sdělují, oni zase neznají naše reakce.

- •Asynchronicita: komunikace přes internet neprobíhá nutně ve stejném čase; i pokud probíhá, stejně máme čas na rozmyšlenou, není třeba reagovat okamžitě.

- •Solipsistická introjekce: na základě toho, jak se komunikační partner jeví, si o něm vytváříme obrázek, k čemuž využíváme nejen to, co skutečně vidíme, ale také svou vlastní fantazii. V podstatě do tohoto obrázku promítáme své vlastní představy a přání. Výsledkem není reálný obraz druhého, ale směs některých charakteristik, viditelných prostřednictvím monitoru a našich vlastních představ o druhém (které jsou do značné míry odrazem spíše nás samých).

- •Disociační imaginace: spojení solipsistické introjekce se specifickým prostředím internetu vede člověka k představě, že komunikace se odehrává v jiném – virtuálním – světě, mimo svět reálný, a není třeba hledět na následky.

- •Minimalizace autority: na internetu nevíme, jaký společenský status má ten druhý; obavy, které plynou z otevření se před někým, kdo by mohl být autoritou či mít vyšší společenský status, tak mizí.

Disinhibiční efekt můžeme pozorovat i v jiných prostředích než jen na internetu – třeba ve společnosti neznámých lidí, o nichž víme, že se s nimi už znovu nesetkáme. Mnohdy jsme v takové společnosti otevřenější a ochotnější hovořit i o intimních záležitostech. Jinak řečeno, máme větší tendenci k sebeodhalování. Internet je v lecčem podobný – poskytuje určitou anonymitu, svobodu, a tím i půdu pro otevření se a sdílení (Suler, 2004). Suler (2004) ale připomíná důležitou věc – že kromě disinhibičního efektu mají na sebeodhalování vliv také osobnostní charakteristiky.

Lidé si zpravidla uvědomují, že se na internetu chovají otevřeněji, a někteří tuto tendenci kontrolují. Online disinhibice sama o sobě ovšem není něčím, co by nám osvětlilo příčiny vzniku forem agrese, jako je šikana a kyberšikana. Abychom poskytli nezbytný teoretický základ pro vymezení kyberšikany a jejího pozadí na úrovni jednotlivce i skupiny, je třeba si nejdříve říci pár slov k agresivnímu chování a agresivitě obecně.

1.2 AGRESE V DĚTSTVÍ A ADOLESCENCI

1.2.1 Agresivita a agresivní chování

Hledáme-li jednotnou definici agrese, záhy zjistíme, že v dostupné literatuře se objevují definice poměrně různorodé. Zde můžeme použít jednu z kratších a výstižných definicí: „Lidská agrese je jakékoli chování zaměřené vůči druhému, které s sebou nese přímý záměr ublížit […] náhodné ublížení není klasifikováno jako výsledek agrese, protože není záměrné.“ (Anderson, Bushman, 2002, s. 28–29)

1.2.1.1 Typy agresivity

V rámci agresivity se v různých studiích můžeme setkat s mnoha jejími podtypy. Zde se budeme zabývat pouze těmi, které jsou relevantní s ohledem na šikanu a kyberšikanu. Tyto podtypy zahrnují agresi reaktivní, proaktivní, zjevnou (overt) a vztahovou (relational).

1. Reaktivní a proaktivní agrese

Reaktivní a proaktivní agrese se odlišují dle dvou hlavních faktorů: podle charakteru sociální události (podnětu), která agresivní chování vyvolala, a podle emocí, které v danou chvíli prožívá sám agresor.

Koncept reaktivní agrese je odvozen od tzv. frustračně-agresivního modelu a reaktivní agrese je pak chápána jako obranná reakce vůči ohrožujícímu podnětu, přičemž je přítomna nějaká zjevná forma vzteku či hněvu (Price, Dodge, 1989). V podstatě jde o prudkou a okamžitou reakci na vnímané ohrožení, kdy chybí zhodnocení situace.

Oproti tomu agrese proaktivní (někdy také instrumentální) může být nevyprovokovaná; jde o chování, které slouží jako nástroj k získání něčeho, co agresor chce (Berkowitz, 1993). Z perspektivy teorie sociálního učení jde patrně o naučený efektivní způsob dosahování cílů, přičemž velkou roli hraje předchozí pozitivní zkušenost s touto strategií. U tohoto typu agrese je možné, že agresor nemá potěšení z toho, že oběti ubližuje, nicméně bez agresivního chování by nezískal to, oč mu jde. Zde se pak využívá právě termínu „instrumentální agrese“. Ovšem častěji se obecný konstrukt proaktivní agrese užívá ve chvíli, kdy pozitivní emoce z ubližování druhému přítomny jsou, a ty jsou pak také hlavním faktorem, který výrazně a zřetelně odlišuje proaktivní agresivitu od agresivity reaktivní. Potěšení a pocit stimulace (případně potěšení z demonstrace vlastní síly) jsou pak u proaktivní agrese dominantními pocity (Berkowitz, 1993; Dodge, Coie, 1987). Nejčastěji se v této souvislosti mluví o potěšení z nadvlády nad obětí nebo z jejího ponížení. To se může stát při útoku jediného nebo i více agresorů (zpravidla útočících na jednu oběť). Proaktivní agrese za přítomnosti potěšení z tohoto aktu se nejčastěji nazývá právě šikanou (Griffin, Gross, 2004). Agresor navíc může být podněcován ke svému chování přítomností přihlížejících (pak jsou pochopitelně důležité vztahy a dynamika ve skupině, více kapitola 3) (Sutton, Smith, 1999).

Celkový náhled na šikanu jako na typ proaktivní agrese však nelze brát až tak jednoznačně. V počátcích výzkumu šikany někteří autoři zařazovali tento jev jako agresi reaktivní, kdy se v podstatě mírumilovná skupina dětí či dospívajících semkne vůči jednomu nepříteli (který agresi tak či onak vyprovokuje) (Roland, Idsøe, 2001). To je zjevně přístup, který celou situaci komplikuje a nebere v potaz určité stabilní charakteristiky agresorů (či obětí), stejně tak jako celou skupinovou dynamiku, která je mnohem složitější (a zcela zřejmě poskytuje prostor k útokům i na zcela „nevinné“ oběti). Na druhou stranu je třeba říci, že i u šikany se může vyskytnout situace, kdy je oběť v podstatě provokatérem (a to velmi často nechtěným – může jít o děti s poruchami chování apod.) a je třeba poskytnout místo i pro tyto úvahy (zejména s ohledem na poněkud jednostranné chápání šikany v některých studiích).

2. Přímá (overt) a nepřímá (covert, relational, indirect) agrese

Agrese (a šikana jako taková) se pak dále dělí na přímou a nepřímou, podle charakteru útoku.

Přímá agrese je typická otevřeně provokativním až útočným chováním agresora vůči druhým (nebo vůči sobě samému). Jde zejména o fyzické útoky nebo hrozby fyzickým ublížením, další verbální hrozby a napadání, ničení či poškozování věcí oběti, ale i sebepoškozování (Connor, 1998). Přímou šikanu si můžeme představit typicky jako bití, vyhrožování a zesměšňování.

Nepřímá agrese se vyznačuje tím, že nedochází ke konfrontaci mezi agresorem a obětí. Zahrnuje vyloučení oběti z kolektivu, odmítnutí, ignoraci, šíření pomluv, ztrapnění či zesměšnění. Někdy se označuje také jako „psychologická“ agrese a její následky mohou být stejně či i více zničující než následky agrese přímé. Tomuto typu agresivity se výzkumníci intenzivně věnují teprve v posledním desetiletí, což vedlo k rozlišení a výzkumu mnoha podtypů agresivního jednání včetně specifických forem šikany, která je vyjádřením tohoto typu agrese. Hovoříme-li o kyberšikaně, je pro nás tento typ agresivního chování patrně nejpodstatnější, neboť většina z projevů kyberšikany spadá právě do této kategorie.

1.3 ŠIKANA A KYBERŠIKANA JAKO TYP AGRESIVNÍHO CHOVÁNÍ

1.3.1 Definice tradiční (školní) šikany

Šikana (a kyberšikana) a agrese (agresivita) jsou nerozlučně spjaty, avšak jsou to dva odlišné konstrukty. Mnohé studie poukázaly na vztah agrese a kyberšikany (Ang, Tan, Mansor, 2010; Aricak a kol., 2008; Calvete a kol., 2010; Dilmaç, 2009). Ačkoli někteří autoři používají souhrnný termín „agrese“, jiní trvají na odlišování těchto konceptů (šikana – agrese) podle určitých kritérií. V každém případě vedou tyto neshody ke ztížené orientaci v jednotlivých zjištěních, především ohledně výskytu šikany (a kyberšikany). V některých studiích se setkáme s tím, že podmínkou pro klasifikování určitého agresivního projevu jako šikany je potřeba, aby bylo splněno kritérium záměrnosti – šikanou tedy je jakýkoli agresivní akt, který má za cíl druhého zranit, poškodit. Jiní prosazují přístup, kdy za šikanu můžeme označit pouze takové útočné chování, které se děje opakovaně (Griffin, Gross, 2004). Požadavek na opakovanost pak má skutečně oddělit šikanu (či kyberšikanu) od jednorázových útoků a umožnit nám pohlédnout na jev objektivněji. Většina nedávných studií se nicméně shoduje na tom, že kritérií je potřeba víc a specifičtějších.

Nejčastěji uváděná specifikace šikany pochází od předního odborníka na tento jev Dana Olweuse (1994) a sestává ze tří hlavních kritérií:

1. 1.jde o úmyslné agresivní jednání;

2. 2.toto jednání je opakované;

3. 3.mezi obětí a agresorem existuje mocenská nerovnováha – oběť se nemůže snadno bránit. V případě tradiční (školní) šikany je agresor obvykle fyzicky zdatnější nebo starší či má jinou výhodu v podobě pozice ve skupině apod.

To je ovšem definice základní, do úvahy je třeba přidat i další důležité atributy – například fakt, že oběť agresorovo chování nijak neprovokuje a k útokům dochází v prostředí, které není snadné opustit (škola, třída apod.). Šikana se nejčastěji dělí (podle výše zmíněné agrese) na přímou a nepřímou, ačkoli kategorizací šikany je mnoho a mohou se mezi sebou poměrně výrazně lišit.

Než se začneme podrobněji věnovat kyberšikaně, je třeba osvětlit vztah mezi tradiční (školní) šikanou a kyberšikanou. Kyberšikana byla někdy (hlavně v médiích) prezentována jako samostatný fenomén nezávislý na tradiční šikaně (s níž pouze sdílí některé základní rysy) a jako výsledek negativních aspektů nových technologií. Ovšem podle většiny dostupných studií tomu tak rozhodně není – kyberšikana je spíše než co jiného nejčastěji „rozšířením“ šikany tradiční, tedy šikana tradiční se ze světa offline přesunuje i na internet. Překryv online a offline šikany je až 85 %; u obětí tradiční šikany je mnohem vyšší riziko kyberšikany a velký podíl kyberagresorů je zároveň agresory v tradiční šikaně (Juvonen, Gross, 2008; Raskauskas, Stoltz, 2007).

Je samozřejmé, že v online prostředí dochází někdy i k šikaně ze strany lidí zcela neznámých nebo těch, u nichž není možné zjistit, o koho se jedná (Willard, 2007). Takových případů je však oproti těm, které mají své kořeny v offline světě, mnohem méně. Překryvu školní šikany a kyberšikany se budeme ještě podrobněji věnovat v kapitole 2.

1.3.2 Definice kyberšikany

Kyberšikana je, jak již bylo řečeno výše, s tradiční šikanou zpravidla nerozlučně spjata, sdílí proto její základní rysy a projevy. Ty ovšem nabývají v online světě trochu jiných forem. Definovat kyberšikanu s obecnou platností je poměrně těžké. Vzhledem k tomu, že jde o poměrně nový a dynamicky se rozvíjející fenomén, zatím nedošlo mezi výzkumníky v této oblasti k jednoznačné shodě, což má také vliv na leckdy výrazně rozdílné výsledky, například při měření jejího výskytu (více si o tom povíme v kapitole 2).

Komplexní a často užívanou definici nabízí Priceová a Dalgleish (2010, s. 51): „Kyberšikana je kolektivní označení forem šikany prostřednictvím elektronických médií, jako je internet a mobilní telefony, které slouží k agresivnímu a záměrnému poškození uživatele těchto médií. Stejně jako tradiční šikana zahrnuje i kyberšikana opakované chování a nepoměr sil mezi agresorem a obětí.“

Dalším často zmiňovaným kritériem pro identifikaci kyberšikany je fakt, že oběť vnímá to, co se děje, jako nepříjemné a ubližující.

Základní prvky kyberšikany:

- • Děje se prostřednictvím elektronických médií.

- • Opakovanost.

- • Záměrnost agresivního aktu ze strany útočníka.

- • Mocenská nerovnováha.

- • Oběť vnímá toto jednání jako nepříjemné, ubližující.

Opakovanost může být například v případě kyberšikany zajišťována ne samotným agresorem, ale publikem (přihlížejícími). Každý nový komentář, který se objeví pod urážlivou fotografií oběti, je určitou formou opakování agrese, stejně jako každé nové kliknutí na tlačítko „to se mi líbí“ u urážlivého vzkazu na Facebooku. V případě kyberšikany tak může například ze strany agresora stačit jediné publikování zraňující fotografie. U kyberšikany je navíc opakovanost komplikovanější než u šikany tradiční – přeposílání zraňujícího obsahu, opakované přehrání ponižujícího videa, to vše můžeme v podstatě jako opakování chápat.

Mocenská nerovnováha, která vzniká mezi obětí a agresorem, má u kyberšikany také trochu jinou podobu – zatímco u tradiční šikany je tato nerovnováha nejčastěji vyjádřena fyzickou převahou agresora, u kyberšikany se můžeme spíše setkat s tím, že agresorovi nelze v podstatě nijak zamezit v neustálém přístupu k oběti – vzhledem k charakteru online prostředí je oběť de facto dostupná kdykoli a nepoužívat mobilní telefon nebo internet je dnes pro dospívajícího jen těžko představitelné. Mladí lidé jsou dnes online téměř neustále – často jsou označováni jako generace always on (vždy připojena). Ačkoli se napadený člověk může snažit útokům vyhnout tak, že opustí určité konkrétní prostředí (stránku, profil), agresor si zpravidla oběť dovede znovu „najít“. Stejně tak pokud napadený využije některou z technických možností obrany (např. nahlášení agresora, což vede – nebo by vést mělo – k zablokování agresorova účtu), nikdo nemůže zajistit, aby si agresor nezaložil účet nový. Navíc anonymita agresora už ze samé své podstaty vytváří tuto mocenskou nerovnováhu – nevíme-li, kdo na nás útočí, máme velmi omezené možnosti se bránit.

Stejné pak v porovnání se šikanou tradiční zůstává úmyslné ubližující jednání ze strany agresora, a především související vnímání tohoto jednání jako nepříjemného a ubližujícího obětí. Pokud vnímání negativního charakteru agresorova jednání chybí, nemluvíme o kyberšikaně. Může jít například o projev vrstevnického (přátelského) „škádlení“, může se ale jednat i o úmyslný agresivní čin, který ovšem jeho příjemce takto nepociťuje a nijak se jím nezabývá.

Je důležité zmínit, že když agresivní chování nenaplňuje definici kyberšikany (tj. chybí některý z atributů nezbytných pro její identifikaci), mluvíme spíše o online obtěžování. Můžeme si to představit například jako následující situace:

- •Člověk obdrží několik mailů od konkrétního odesilatele obsahujících počítačový virus – vnímá to však jako pouhý běžný e-mailový spam.

- •Agresivita není záměrná – úmyslem druhého nebylo někoho poškodit či mu ublížit.

- •Jde o jednorázový útok – například nadávky na chatu, které se dále neopakují.

- •Adresát agrese nevnímá to, co se děje, jako zraňující – pak spíše hovoříme o škádlení/kyberškádlení, o němž bude řeč níže.

Online obtěžování a skutečnou kyberšikanu je nutné oddělovat, zejména pro nesrovnatelně závažnější dopady na postižené u kyberšikany. Nechceme tím říci, že online obtěžování není závažné a není třeba proti němu podnikat vhodná opatření – jen bychom rádi zdůraznili, že zdaleka ne každá agrese, se kterou se na internetu setkáme, může být klasifikována jako kyberšikana. Podrobněji o tom budeme mluvit v kapitole 2 a také v kapitole 6, kde se zabýváme praktickými doporučeními týkajícími se prevence a řešení kyberšikany a online obtěžování.

I kyberšikana může, stejně jako tradiční šikana, nabývat různých forem. Pro přehled uvádíme základní rozdíly a příklady tradiční šikany i kyberšikany v tabulce 1.1. Konkrétní formy a projevy kyberšikany (o kterých bude ještě řeč níže) jsou závislé na prostředí, ve kterém probíhá – a protože nové technologie se neustále vyvíjejí a mění, mění se i projevy kyberšikany. Používání tzv. smartphonů („chytrých telefonů“), které jsou v současnosti i mezi mládeží stále častější, například usnadňuje nahrávání potenciálně ubližujících obsahů na internet. Od vyfocení či natočení spolužáka v nějaké nepříjemné situaci ke zveřejnění na internetu tak mohou uplynout pouhé vteřiny.

Tab. 1.1 Rozdíly tradiční šikany a kyberšikany

Tradiční (školní) šikana

Kyberšikana

Rysy

Úmyslné agresivní chování vnímané jako ubližující.

Úmyslné agresivní chování vnímané jako ubližující.

Opakování – agresor opakovaně napadá oběť v průběhu času (jednorázový akt agrese není šikanou).

Opakování se děje i díky veřejné povaze internetu – každé zhlédnutí urážlivého obsahu, přeposlání e-mailu či přidání komentáře je opakováním. Agresor tak může jediným aktem spustit kyberšikanu trvající delší čas.

Mocenská nerovnováha – oběť se silnějšímu agresorovi nedokáže bránit. Rozhoduje často fyzická síla či počet agresorů.

Mocenská nerovnováha – oběť nedokáže obtěžování technologicky zabránit, agresor se může schovat za anonymitu internetu. Nerozhoduje fyzická síla, znalosti technologií mohou být výhodou.

Přímá

Fyzická (např. bití, poškozování majetku, krádeže věcí).

Fyzická (např. úmyslné pořizování intimních či jiných fotografií či videí oběti a jejich umisťování na internet).

Verbální (např. nadávky, urážení).

Verbální (např. urážlivé, výhružné e-maily či SMS).

Neverbální (např. obscénní gesta).

Neverbální (např. posílání výhrůžných nebo obscénních obrázků).

Nepřímá

Sociální (např. vylučování někoho ze skupiny).

Sociální (např. vylučování někoho z online skupiny, v Česku typicky ze „Spolužáci.cz“).

Verbální (např. šíření pomluv).

Verbální (např. zveřejnění soukromé konverzace či informací, šíření pomluv na internetu).

Podvádění vydáváním se za někoho jiného, falešné nahlášení závadného obsahu/chování.

Formou nepřímé kyberšikany může být například i situace, kdy agresor využije někoho jiného – vlastně přímo zdánlivě nepodnikne nic, ale důsledky jeho činů mohou být pro oběť extrémně nepříjemné. Tomu se také někdy říká kyberšikana v zastoupení (cyberbullying by proxy). Můžeme si to například představit jako situaci, kdy agresor využije služby internetového poskytovatele „upozornění“ (jde o upozornění na závadný obsah, zneužití účtu a podobně). Většinou se tak děje prostřednictvím tlačítka Upozornit nebo Nahlásit, které má sloužit k upozornění administrátorů na člověka, který se chová nevhodně. Administrátoři pak mají právo uživatele zablokovat, zrušit mu účet apod. Pokud agresor takto nahlásí nevinnou oběť, může dojít k situaci, kdy administrátoři zablokují oběť a odstřihnou ji tak od online aplikace či komunikace, která je pro ni důležitá. Ačkoli je riziko takového zneužití známé a administrátoři by měli poslat ověřující zprávu, může nastat další zádrhel. Oběť buď nereaguje, nebo je situací natolik rozrušená, že reaguje sama agresivně; případně nevěří, že ji skutečně kontaktoval administrátor, a ne například sám agresor nebo ti, kdo s ním sympatizují či spolupracují. Agresor celou situaci jen sleduje a nemusí být – a zpravidla také není – nikdy rozpoznán.

1.4 ŠKÁDLENÍ A KYBERŠKÁDLENÍ

Kyberšikana je závažný jev, který si zajisté zasluhuje pozornost a adekvátní řešení. Někdy je však těžké ji rozpoznat nejen od online obtěžování, jak jsme o tom hovořili výše, ale také od běžného přátelského či vrstevnického škádlení. To má spíše povahu hry a přátelského „pošťuchování“. Hranice mezi škádlením a zraňující agresí v offline kontextu je často dost neostrá (Kolář, 2011). Můžeme však říci, že dokud dítě či dospívající vnímá situaci jako legraci a hru a aktéři si vzájemně dávají zpětnou vazbu (tedy rozhodně nejde o jednosměrnou záležitost), jde o jev žádoucí, i kvůli pozitivním dopadům a možnosti testování různých typů komunikace (Kolář, 2009). Ve chvíli, kdy dítě či dospívající cítí, že byla překročena hranice toho, co je ještě příjemné, vnímá situaci jako ponižující, nemůže se opakovaným útokům bránit, klasifikujeme to jako šikanu. Také Olweus (1994) uvádí, že jakmile je opakované škádlení ponižující a oběť pociťuje strach a odpor, překročilo zdravou mez a jedná se o šikanu. Určujícími prvky přechodu od škádlení k šikaně jsou tedy nepříjemné pocity oběti, bezmoc (mocenská nerovnováha) a jednosměrnost.

Stejné zákonitosti platí i u kyberškádlení (Vandebosch, Cleemput, 2009). U online prostředí ještě přibývá jedna komplikace, která souvisí s tím, co je pro něj typické: nemůžeme druhého vidět. Leckterý „agresor“ si tak může myslet, že to, co druhému dělá, je legrace a že druhý to vnímá stejně. Postrádá vodítka pro uvědomění si, že druhému ubližuje – nevidí výraz jeho tváře, reakce si jen domýšlí. Velmi úzce to také souvisí s disinhibičním efektem, o kterém jsme již hovořili výše. Je možné a zřejmě také poměrně časté, že se původně nevinné škádlení v určitém momentu změní v kyberšikanu. Je proto potřeba, aby si ti, kdo se do škádlení zejména v online kontextu zapojují, uvědomovali, že možnost sledovat reakce druhého člověka je velmi omezená a je namístě být opatrný.

1.5 FORMY KYBERŠIKANY

Formy kyberšikany lze v podstatě rozdělit do dvou podoblastí. První jsou její jednotlivé projevy, tedy konkrétní způsoby, jakými k agresivnímu chování dochází (například krádež a zneužití hesla, flaming atd.). Druhou podoblastí pak jsou místa na internetu či v mobilním telefonu, kde ke kyberšikaně dochází, což souvisí s prostředky použitými k její realizaci (jinak také média nebo kanály šíření kyberšikany). Obě tyto podoblasti si nyní ve stručnosti představíme.

1.5.1 Projevy kyberšikany

Jaké jsou tedy možné agresivní projevy, které při splnění kritérií nutných pro identifikaci kyberšikany (opakovanost, záměrnost, vnímané ublížení, mocenská nerovnováha) mohou ke kyberšikaně vést? Nejčastěji se setkáme s následujícími:

- • Vydávání se za někoho jiného (jinak také impersonace) a krádež hesla

- • Vyloučení a ostrakizace

- • Flaming

- • Kyberharašení a kyberstalking

- • Pomlouvání

- • Odhalení a podvádění

- • Happy slapping

Vydávání se za někoho jiného a krádež hesla

V této situaci se agresor v online prostředí vydává za oběť. Volí k tomu různé prostředky – může například použít fotky oběti a fakta o ní a vytvořit falešný profil, kde vystupuje pod identitou oběti, zpravidla nevhodným a ubližujícím způsobem (Kowalski a kol., 2008). Nebezpečné je zejména to, že agresor může komunikovat s přáteli oběti a způsobit značné škody v jejích sociálních vztazích. Agresor nemusí vynaložit velkou námahu na to, aby se za někoho mohl vydávat – často stačí například použít podobnou přezdívku na chatu, fóru a podobně. Někdy ovšem zajde útočník ještě dál a zcizí oběti heslo k nějakému účtu (například na Facebooku) a vystupuje přímo za něj. Vzhledem k tomu, že mladí lidé si hesla často vyměňují a svěřují (na důkaz přátelství nebo prostě jen při prosbě o zkontrolování e-mailu/jiného účtu) (Willard, 2007), může k podobné situaci dojít velmi snadno. V každém případě je vhodné děti a dospívající na toto nebezpečí upozorňovat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kyberšikana.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.