Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

doc. PhDr. Panajotis Cakirpaloglu, DrSc.

ÚVOD DO PSYCHOLOGIE OSOBNOSTI

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 4724. publikaci

Recenzovali:
prof. PhDr. Alena Plháková, CSc.
prof. MUDr. Ján Praško, CSc.

Odpovědná redaktorka PhDr. Dana Pokorná
Sazba a zlom Milan Vokál
Návrh a zpracování obálky Michal Němec
Počet stran 288
Vydání 1., 2012

Vytisklo TISK CENTRUM s.r.o., Moravany

© Grada Publishing, a.s., 2012
Cover Illustration © Mgr. Irena Cakirpaloglu, PhD.

ISBN 978-80-247-4033-1

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Milan Vokál.

ISBN 978-80-247-7847-1 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7848-8 pro formát EPUB

1. Úvod

Co se dozvíte v této kapitole:

- okolnosti, které přispěly ke vzniku psychologie osobnosti

- odlišnost psychologie osobnosti a obecné psychologie

- hlavní otázky psychologie osobnosti

Obecná psychologie představuje nejstarší a nejobecnější disciplínu zabývající se vědeckým bádáním a výkladem psychických fenoménů. Ačkoliv je to kolébka většiny později vzniklých psychologických disciplín, neplatí to o psychologii osobnosti.

Vznik a vědecký vývoj psychologie osobnosti, zejména v prvních desetiletích 20. století, probíhal zcela nezávisle na akademické (obecné) psychologii. Po pravdě řečeno, psychologie osobnosti jakožto empirická, ryze zkušenostní disciplína vyrůstala v klinickém prostředí po boku psychiatrie a dalších klinických oborů. S těmito spřízněnými obory sdílela totožné zájmy a cíle, zejména objektivní porozumění narušené osobnosti konkrétního člověka a jeho účinnou léčbu. Jelikož obecné klinické podmínky bádání nesplňovaly strohé metodologické a koncepční požadavky obecné psychologie, psychologie osobnosti byla pokládána za jakousi rebelující disciplínu s vlastním předmětem, cílem a metodologií výzkumu. Tento odmítavý postoj rovněž postihl a po dlouhá desetiletí doprovázel první ucelenou psychologickou teorii osobnosti, Freudovu hlubinnou psychoanalýzu, i její další vlivná teoretická odvětví, např. Jungovu analytickou psychologii nebo Adlerovu individuální psychologii. Ke sblížení obecné psychologie a psychologie osobnosti došlo až ve čtyřicátých letech 20. století, kdy u akademických psychologů vzrůstal zájem o postgraduální studium nevědomí. Na druhé straně se psychologové osobnosti začali více zajímat o využití experimentu, faktorové analýzy nebo psychometrie jakožto o postupy objektivní explorace, porozumění a predikce zdravé a narušené osobnosti.

1.1 Stručný přehled vývoje disciplíny

K otázce o vzniku psychologie osobnosti existují dvě protikladná stanoviska: americké a evropské.

Podle amerických historiků je vznik psychologie osobnosti datován do roku 1937. V tomto roce byly publikovány dvě vědecké monografie o osobnosti: Osobnost: Psychologická interpretace (Personality: A Psychological Interpretation) od Gordona W. Allporta a Psychologie osobnosti (Psychology of Personality) od Rossa Stagnera. V dalším roce vyšla kniha od Henryho Murraye Výzkum osobnosti (Exploration in Personality), což podpořilo vývoj nové psychologické disciplíny. Z pozice amerických psychologů veškeré intelektuální, empirické a praktické poznatky o osobnosti, které vznikly před rokem 1937, patří do tzv. předvědeckého období psychologie osobnosti (Lombardo – Foschi, 2002).

Evropští historikové psychologie zaujímají vůči otázce o zrození psychologie osobnosti komplexnější a systémovější přístup. Tato pozice zahrnuje rozsáhlé filozofické a intelektuální koncepce o člověku, od kterých se odvíjí prudký pokrok vědy zejména v období od 18. až do počátku 20. století. Předvědecký vývoj psychologie osobnosti charakterizují koncepce a poznatky týkající se temperamentu (Hippokrates, Galenos z Pergamu, Cesare Lombrosso aj.), charakteru (Theofrastos, Plutarchos, Jean de La Bruyère aj.), duševních poruch (francouzští psychiatři 19. století Eugène Azam, Jean Martin Charcot, Théodule Ribot, Pierre Janet, Alfred Binet aj., němečtí psychiatři Emil Kraepelin, Ernst Kretschmer atd.). Bohaté empirické zkušenosti a naturalistický přístup k fenoménům zdravé a narušené osobnosti postupně vedly k vývoji současné psychiatrie, klinické psychologie a psychologie osobnosti.

Moderní vývoj psychologie osobnosti se opírá o tvarovou a experimentální psychologii, psychometrii, teorii učení, genetiku, logický pozitivismus, antropologii a další disciplíny. Různorodost intelektuálních či empirických poznatků o člověku, psychice a chování tvoří specifickou náplň hlavních teoretických přístupů o osobnosti. V tomto smyslu hlubinná psychologie studuje skryté psychodynamické procesy, psychologie rysů se zabývá vymezením konstitučních činitelů osobnosti, humanistická psychologie zkoumá cílevědomé Já, podmínky osobnostního růstu a štěstí, zatímco sociálně-kognitivní psychologie zkoumá relace mezi osobností a lidskou situací.

1.2 Psychologie osobnosti versus obecná psychologie

Mezi psychologií osobnosti a obecnou psychologií existují tři zásadní rozdíly. Diskrepance pramení z primárního cíle psychologie osobnosti věnovat se individuálním variacím v kontextu tzv. normálního chování. V tom smyslu se často zdůrazňuje, že psychologie osobnosti je idiosynkratická, molární, a především proaktivní psychologická disciplína, kdežto o obecné psychologii platí, že je to typologická, molekulární a reaktivní nauka.

Idiosynkrazie versus typologie. Pojem „idiosynkrazie“ v psychologii označuje individuálnost psychických a behaviorálních projevů konkrétního člověka. Tato individuálnost se vzpírá jakémukoliv zobecnění či klasifikaci do předem daných typologií. Jedná se o „individuální charakteristiku psychiky či chování, která je typická pro určitého jedince, a proto ji nelze zdůvodňovat obecnými psychologickými faktory“ (Drever, 1978, s. 129). Na druhé straně, typologie představuje pojmový konstrukt, který vybrané osobnostní charakteristiky zahrnuje do určitých kategorií, skupin nebo typů. Pojem typ implikuje seskupení vzájemně se podobajících lidí nebo vlastností, přičemž se tito lidé nebo vlastnosti liší od jiných jedinců či vlastností existujících mimo daný typ. Zatímco obecná psychologie studuje to, co je společné všem lidem, to, jak vnímají, myslí, reagují apod., psychologie osobnosti zkoumá, proč se jednotlivci mezi sebou liší v myšlení, vnímání, reaktivitě atd. Obecná psychologie odhaluje a poznává dílčí psychické vlastnosti a procesy člověka jako příslušníka lidského druhu; psychologie osobnosti odhaluje a poznává typické charakteristiky jednotlivce a menších skupin. Shrneme-li, obecná psychologie zkoumá univerzálně platné principy a zákony psychických jevů, zatímco psychologie osobnosti zkoumá zákony a principy individuální fenomenologie a intersubjektivních rozdílů.

Molární versus molekulární. Jedním ze stěžejních cílů psychologie osobnosti je vědecké poznání psychiky a jednání konkrétní osobnosti jako celek. Z tohoto důvodu psychologie osobnosti usiluje o integraci všech specifických osobnostních procesů a vlastností v ucelený, strukturálně-dynamický systém, který označujeme pojmem „osobnost“. Studium komplementárních vztahů dílčích psychických vlastností, jež tvoří složitý systém osobnosti, se v psychologii označuje pojmem „molární“. Na druhé straně, diferenciace komplexních psychických jevů za účelem vědeckého poznání se označuje pojmem „molekulární“. Pojmy „molární“ a „molekulární“ do psychologie zavedl neobehaviorista Edward Chace Tolman. Pojem „molární“ má v psychologii ontologický význam, neboť označuje vědecké uchopení zkoumaných fenoménů v původním smyslu. Molární přístup je charakteristický pro fenomenologicky orientované badatele, např. pro humanistické či existenciální psychology osobnosti. Molekulární rozbor osobnostních jevů a procesů má tradici v experimentální a strukturální psychologii 19. století, usilující o studium nejjednodušších forem psychiky a jednání.

V rámci dimenze „molární–molekulární“ je obecná psychologie spíše molekulární disciplína, zatímco v psychologii osobnosti dominuje molární orientace. Někteří psychologové osobnosti se spíše podobají obecným psychologům, neboť ve svém přístupu k osobnosti upřednostňují molekulární výzkum. Platí to zejména o rysových psycholozích, kteří pomocí faktorového výpočtu usilují o vymezení základních osobnostních dimenzí. Postulují, že faktory mají širší platnost ve smyslu obecných psychologických zákonů. Jinými slovy, rysy se vyskytují uvnitř každé jedinečné osobnosti a v tomto subjektivním kontextu působí jako psychické dispozice, které zabezpečují důslednost prožívání a chování člověka. Navzdory nesmírné exaktnosti faktorového přístupu, psychologickému výzkumu a exploraci osobnosti stále dominuje molárně-integrační přístup humanistické, pozitivní nebo sociálně-kognitivní psychologie.

Aktivita versus reaktivita. Psychologie osobnosti a obecná psychologie se rovněž rozcházejí v otázce týkající se podstaty, původu a smyslu lidské činnosti. Obecná psychologie tradičně vnímá člověka jako reaktivní bytí adaptující se na aktuální podněty a situace. Tento v podstatě S–R model interpretace (podnět–reakce) se mj. osvědčil při výzkumu jednodušších psychofyzických souvislostí. Základním východiskem reakčního pojetí člověka je, že působení stejné situace či podnětu u dvou či více osob vždy vyvolává identickou reakci. Model „podnět–reakce“ se však ukázal jako nevhodný a omezující pro psychologické porozumění jedinečné osobnosti. To se prakticky potvrzuje i v běžném životě. Ze zkušenosti víme, že vliv totožné situace či podnětu vyvolává zcela rozdílné individuální stavy. Jak objasnit odlišné emoční stavy smutku, radosti, zlosti atd., které u různých osob vyvolává stejné množství alkoholu (např. 1 dl slivovice)? Ty by, podle očekávání obecné psychologie, měly být totožné u každého, kdo vypije stejnou dávku lihoviny. K porozumění individuální fenomenologie je nezbytné přesunout pozornost z periferie do individuálního nitra a také nahradit model reakčního člověka modelem proaktivního, sebepodněcujícího, uvědomělého subjektu. Psychologie osobnosti hledá psychické a konstituční příčiny, které působení stejného podnětu přeměňují v individuální zážitek a projev. Činitele subjektivní „reaktivity“ existují v individuálním nitru, zkušenostech, motivaci, konstitučních vlastnostech a jiných dispozicích člověka. Studium motivačních procesů je nutnou podmínkou vědeckého uchopení jak zdravé, tak narušené osobnosti. Intrasubjektivní činitele zabezpečují důslednost individuálního prožívání a jednání v neustále se měnících podmínkách života. Porozumění povaze a roli těchto vnitřních příčin usnadňuje psychologickou prognózu budoucích projevů konkrétní osoby a skupin. Dalšími psychickými činiteli osobnosti jsou individuální, nepřenosné zkušenosti a také různé vrozené a získané dispozice. Individuální zkušenosti určují to, jakým způsobem interpretujeme aktuální situaci, zatímco dispozice těmto subjektivním výkladům skutečnosti dodávají specifický emoční tón. Ovšemže dispoziční, motivační a zkušenostní činitele nepůsobí izolovaně, nýbrž v interakci se specifickým společenským a kulturním kontextem. Psychologie osobnosti postuluje proaktivního, uvědomělého člověka, který v interakci s lidskou situací utváří svou osobnost a realizuje vlastní možnosti.

1.3 Tři otázky psychologie osobnosti

Psychologie osobnosti patří do obecné teorie poznání člověka, antropognostiky. Cílem této psychologické disciplíny je vědecké uchopení struktury, dynamiky a vývoje komplexního psychického fenoménu, který označujeme pojmem „osobnost“. Podobně jako ostatní vědecké obory i psychologie osobnosti v rámci svého předmětu hledá odpověď na otázky typu: co, jak a proč? Woodworth v této souvislosti zdůrazňuje, že každý badatel zahajuje svou činnost vymezením a popisem předmětu bádání, určuje, co bude zkoumat. „Ostatní otázky jsou ,jak?‘ a ,proč‘. Otázka ,jak?‘ zjišťuje procesy, které vedly ke vzniku určitého výsledku, zatímco otázka ,proč?‘ hledá příčiny coby pozadí této události. Jedná se o příčinu, kterou často označujeme pojmem motiv, jenž zpravidla není viditelný,“ píše Woodworth a Sheehan (1964, s. 13). Tentýž intelektuální proces platí pro psychologický výzkum osobnosti.

a) Vědecké bádání osobnosti zahajujeme vymezením typických vlastností tohoto psychického konstruktu. Co představuje myšlenkový proces identifikace a deskripce idiosynkratických a obecných aspektů osobnosti. Během této iniciální fáze psychologického bádání osobnosti pozorujeme, třídíme, popisujeme a definujeme její skladbu, dílčí rysy, konstituční vlastnosti a další pojmy.

b) Otázka „jak“ se týká procesů a vztahů. Nyní se psychologie osobnosti přednostně zabývá individuální povahou vnímání, cítění, myšlení, řešení problémů a dalšími psychickými procesy. K vlastnímu bádání hlavně používá pozorování, jednak vnitřní (introspekce) pro určení a popis subjektivních činitelů osobnosti a jednak vnější (extraspekce) pro vymezení jejich manifestních projevů. Významnou roli pro tuto vědeckou etapu poznání má deskripce, která upřesňuje, co představuje konkrétní osobnostní jev, jak probíhají procesy uvnitř osobnosti a jakým způsobem vstupují osobnostní činitele do vzájemné interakce. Deskripce umožňuje odhalit souvztažnost mezi proměnnými, což je nezbytné při definování psychologických principů a zákonů.

c) Otázka typu „proč“ se vztahuje k nejvyššímu cíli psychologie osobnosti pochopit, objasnit, predikovat a posléze regulovat osobnostní procesy a projevy. K tomu je nezbytné prozkoumat konstituční, emoční a motivační činitele osobnosti. V tomto subjektivním prostoru lze odhalit základní předpoklady osobnostní stability a důslednosti. Hall a Lindzey (1983) zdůrazňují, že psycholog, který se zabývá osobností, musí být tolerantní a pružný vůči všem psychickým a sociálním aspektům, které souvisejí s odhalením funkčního pozadí jedinečné osobnosti. Pouze nezaujatá psychologie může realizovat složitý cíl poznání komplexního fenoménu osobnosti.

Shrnutí

Psychologie osobnosti se vytvářela nezávisle na obecné psychologii. Mezi psychology však není přijímán jednoznačný popis vývoje této disciplíny. Dle amerických autorů byl vývoj psychologie osobnosti zahájen v roce 1937 vydáním dvou psychologických publikací na toto téma; evropští psychologové zdůrazňují význam intelektuálního dědictví filozofů, lékařů, spisovatelů a dalších badatelů v otázce fenoménu osobnosti.

Na rozdíl od obecné psychologie vyzdvihuje psychologie osobnosti funkční propojenost všech psychofyzických procesů a jevů v jedinečný, komplexní a proaktivní fenomén, který mimo jiné charakterizují uvědomělost, důslednost, poměrná trvalost, pocit nepřetržité identity a posléze vnitřní dynamika.

Psychologie osobnosti zkoumá složení, dynamiku a vývoj tohoto idiosynkratického, psychického fenoménu. V souladu s tím popisuje a třídí jednotlivé psychické a konstituční složky osobnosti (otázka „co“), proniká do jejího systému vnitřního uspořádání (otázka „jak“) a odhaluje skutečné příčiny osobnostního prožívání a působení (otázka „proč“).

Slovníček pojmů

Aktivita

generický výraz, synonymum pro pohyb, chování, mentální proces, fyziologické funkce apod.

Analytická psychologie

varianta psychoanalytické teorie Junga.

Antropognostika

všeobecná vědní koncepce o člověku zahrnující antropologii, psychologii, sociologii, filozofii atd.

Antropologie

vědní obor studující člověka, jeho původ, vývoj, sociální a kulturní zvyky.

Činitel

v psychologii osobnosti znamená fyzický, biologický, psychický nebo sociální prvek či soubor prvků (agens), který ovlivňuje další psychické prvky, procesy, stavy či osobnost jako celek.

Deskripce

celkový, odpovídající popis situace vycházející z pečlivého pozorování.

Experimentální psychologie

psychologická disciplína nebo také metodologický postup výzkumu psychologických jevů s použitím experimentálních procedur.

Extraspekce

vědecké pozorování vnějších jevů včetně explorace vnitřního světa prožívání ze strany vnějších pozorovatelů. Často pojímaná jako protiklad introspekce.

Fenomenologie

obecná filozofická disciplína založená E. Husserlem, která zkoumá podstatné aspekty vědomí a lidskou zkušenost jako celek.

Genetika

biologická disciplína zkoumající dědičnost a její důsledky.

Idiografie

popis jedince (řec. idios – soukromý, vlastní; grafó – píšu, popisuji, kreslím).

Idiosynkrazie

jedinečnost, výjimečnost (z řečtiny: idios – soukromý, vlastní; syn (spojka)  – dohromady, krasis – smíšení).

Individuální psychologie

varianta psychoanalytické teorie osobnosti Alfreda Adlera.

Introspekce

vědecká metoda zabývající se zkoumáním vlastních mentálních pochodů a zkušeností. Zvláštní formou introspekce je fenomenologický rozbor vlastních duševních stavů či pochodů.

Logický pozitivismus

novopozitivistický směr z 20. let minulého století, jenž postuluje, že poznání lze dosáhnout metodou formálně logické analýzy.

Molární

pojem vztahující se na celkové oblasti psychiky a chování. Alternativně se používá pojem „holismus“.

Molekulární

vztahuje se na jevy, které lze analyzovat a poznat z dílčích jednotek či aspektů.

Obecná psychologie

psychologická disciplína zaměřující se na studium obecných, univerzálních principů, které jsou použitelné pro všechny zkoumané jevy psychiky.

Psychoanalýza

psychologická teorie osobnosti Freuda zabývající se významem nevědomí zejména ve vztahu k dynamice a vývoji člověka. Taktéž souhrnný název psychodynamické teorie Freuda, analytické psychologie Junga, individuální psychologie Adlera, humanistické psychoanalýzy Fromma včetně neoanalytické Ego psychologie.

Psychologie osobnosti

teoretická psychologická disciplína zabývající se strukturou, dynamikou a vývojem osobnosti, zejména zdravých, dospělých jedinců.

Psychometrie

psychologická disciplína zabývající se měřením dílčích psychických vlastností za účelem konstrukce validních a spolehlivých testových metod.

Reaktivita

pojem, který označuje chování jakožto specifickou či komplexní odpověď na vlivy určitých vnějších nebo vnitřních podnětů, nikoliv však motivační povahy.

Sociálně-
-kognitivní psychologie

model teoretické explikace osobnosti, který staví na poznatcích psychologie učení, psychologie myšlení a sociální psychologie.

S–R model

zkratka pro učení „stimul–reakce“, dle které učení nastává vznikem nové vazby (asociace) mezi určitým podnětem a odpovídající reakcí. Taktéž deterministický rámec interpretace pozorovaného chování u živočichů a lidí.

Teorie učení

teoretická disciplína v rámci obecné psychologie zabývající se tříděním jednotlivých operací a stanovováním hypotéz o mechanismech a podmínkách utváření poměrně trvalých změn v chování, ve znalostech, v porozumění nebo ve schopnosti.

Gestalt psychologie

směr v psychologii z počátku 20. století, který postuluje prioritu celku nad dílčími psychickými procesy. Vlastní výzkum kognitivních procesů opírá Gestalt psychologie zejména o fenomenologickou metodu.

Typologie

způsob třídění nebo klasifikace rozdílných jevů do společných skupin na základě vybraných kritérií.

Kontrolní otázky

1. Popište okolnosti vzniku psychologie osobnosti.

2. Uveďte základní rozdíly mezi psychologií osobnosti a obecnou psychologií.

3. Jaké jsou základní otázky psychologie osobnosti?

Literatura k dalšímu studiu

Allport, G. W. (1937). Personality: A Psychological Interpretation. New York: Holt & Co.

Drever, J. (1978). The Penguin Dictionary of Psychology. Middlesex: Harmondsworth.

Hall, C. S. – Lindzey, G. (1997). Psychológia osobnosti. Bratislava: SPN.

Lombardo, G. P. – Foschi, R. (2002). The European Origins of „Personality Psychology“. European Psychologist, Vol. 7, 2, s. 134–145.

Murray, H. (1938). Exploration in Personality. New York: Oxford University Press.

Stagner, R. (1948). Psychology of Personality. New York: McGraw-Hill.

Woodworth, R. S. – Sheehan, M. R. (1964). Contemporary Schools of Psychology. New York: The Ronald Press Company.

2. Předmět psychologie osobnosti

Co se dozvíte v této kapitole:

- hlavní náplň psychologie osobnosti

- kritéria psychologického definování osobnosti

- rozdíly tradičního a současného vymezení pojmu osobnosti v psychologii

- nutnost rozšíření psychologického pojetí osobnosti důležitými atributy

Již v samotném názvu je obsažen hlavní zájem této psychologické disciplíny. Je to osobnost, její skladba, jednotlivé procesy, vztahy a vývoj. Neméně významné pro vědecké poznání osobnosti jsou vnitřní dispozice i vnější, sociální a kulturní činitele. Obě skupiny činitelů se podílejí na utváření jak zdravé, tak narušené osobnosti. Psychologie osobnosti spíše zkoumá tzv. normální, zdravé lidi, zatímco početnou škálou psychických, behaviorálních a dalších osobnostních odchylek či stavů se zabývá její aplikovaná odnož, klinická psychologie. Cílem klinické psychologie je nejen uchopit, ale především nalézt cestu, jak pomoci člověku, aby překonal tíživou osobní situaci. O předmětu psychologie osobnosti se více dozvíme z psychologických definic tohoto pojmu.

2.1 Definice pojmu „osobnost“

Vesměs každá teorie osobnosti se snaží vymezit základní charakteristiky a podstatu osobnosti. Ve většině definic se vyzdvihuje, že osobnost představuje souhrn, souvislost či propojení charakteru, temperamentu, schopností a také konstitučních vlastností člověka.

Rozsáhlý přehled padesáti psychologických vymezení pojmu „osobnost“ publikoval Gordon Allport. Zdroje, které použil, indikují, že kromě psychologů se fenoménem osobnosti zabývají filozofové, teologové, právníci, sociologové a další odborníci. Dle Allporta (1937) v seznamu dominují biosociální a biofyzické definice pojmu.

Biosociální definice odpovídají běžnému použití pojmu: osobnost vyjadřuje míru společenské přitažlivosti nebo také hodnotu společenské stimulace člověka. Jinými slovy, osobnost je výraznější nebo významnější, pokud dokáže upoutat pozornost ostatních lidí. Analogicky bychom mohli označit introverty, plaché a další sociálně stažené osoby za jedince pozbývající osobnost. Na druhé straně, biofyzické definice osobnosti vyjadřují její intrapsychickou povahu a konstituční základ, který lze měřit, popsat a shrnout do podoby konkrétního osobnostního profilu.

Početné množství psychologických definic dokládá rozmanitost psychických procesů a individuálního projevu osobnosti. V některých se zdůrazňuje význam osobnostních rysů, schopností, postojů, hodnot, motivů, adaptačních vlastností člověka apod. Definice s biologickým nádechem vyzdvihují emoční reakce, stavy, nálady, energetické vlastnosti a vše, co označujeme pojmem „temperament“, zatímco v jiných, blíže sociálnímu pojetí člověka, převažují vyšší dispozice, morálka, etičnost, charakter či sociální bytí.

2.2 Přehled „klasických“ definic osobnosti

Různorodost dílčích psychologických určení pojmu „osobnost“ ilustrujeme některými „klasickými“ a novějšími definicemi.

Podle Hanse J. Eysencka (1947, s. 25) osobnost představuje „souhrn skutečných a potenciálních vzorů chování organismu, které determinují dědičnost a prostředí; osobnost vyvěrá a vyvíjí se skrze funkční součinnost čtyř hlavních odvětví: kognitivní (inteligence), konativní (charakter), afektivní (temperament) a tělesná oblast (konstituce)“. Z toho důvodu Eysenck důsledně zdůrazňuje, že se „v konečném důsledku musí každý pohled na osobnost zakládat na experimentálních výsledcích ošetřených pomocí statistické metody“ (1947, s. 16).

Raymond Cattell (1967, s. 25) definuje osobnost jako „to, co sděluje, jak se člověk bude chovat v dané situaci“.

Psychometrické definice zdůrazňují, že osobnost představuje soustavu základních faktorů, jejichž hodnotu lze objektivně měřit a kvantifikovat. Jedná se o reaktivní a pasivní pojetí osobnosti v souladu s deterministickou a pozitivisticky laděnou psychologií, se záměrem vědecky uchopit lidskou psychiku. Cílem je snadnější předvídání a řízení lidského chování.

Deterministické pojetí psychických procesů včetně osobnosti dominovalo v první polovině 20. století. Podobnému vlivu byl vystaven i Gordon Allport, jehož první definice osobnosti z roku 1937 zní: „Osobnost je dynamická organizace těch psychofyzických systémů v jedinci, které determinují jeho jedinečné přizpůsobování v jeho okolí“ (1937, s. 48). Následný intelektuální vývoj Allporta dosvědčuje definice osobnosti z roku 1961: „Osobnost představuje dynamickou organizaci těch psychofyzických systémů v jedinci, které určují jeho charakteristické myšlení a aktivitu (1961, s. 28). Rozdíl v závěrečné části obou definic ukazuje na koncepční posun Allporta od mechanistických zásad determinace a reaktivní adaptace psychiky k niterní sebedeterminaci a intencionality osobnosti. Tím se Allport zařadil mezi zastánce humanistického pojetí osobnosti.

2.3 Rozbor současných psychologických vymezení osobnosti

Podle Atkinsonové et al. (2003, s. 436) osobnost charakterizují „příznačné a charakteristické vzorce myšlení, emocí a chování, které definují individuální osobní styl interakce s fyzickým a sociálním prostředím“.

Vnitřní soustavu různých psychických aspektů jedince rovněž zdůrazňuje Carol K. Sigelmanová (2003, s. 281) ve své definici: „osobnost je organizovaná kombinace vlastností, motivů, hodnot a chování charakteristické pro každého jedince“.

Komplexnější a ucelenější vymezení osobnosti, které vyzdvihuje další vlastnosti tohoto pojmu, nacházíme u Pharese a Chaplina nebo u Plotnika. Plotnik ve své definici osobnosti zdůrazňuje, že se jedná o „kombinace dlouhotrvajících a distinktivních projevů, myšlení, motivů a emocí vyjadřující způsob naší reakce a adaptace vůči ostatním lidem nebo situacím“ (1999, s. 433). V podobném smyslu Phares a Chaplin určují osobnost jako „systém charakteristických myšlení, cítění a projevů, které odlišují jednu osobu od druhé a které přetrvávají napříč dobou i situacemi“ (1997, s. 99). V těchto dvou definicích se mj. zdůrazňují odlišnost a stabilita osobnosti. Atribut odlišnost se vztahuje na jedinečné kombinace myšlení, cítění nebo aktivitu individuální osobnosti, zatímco stabilita osobnosti znamená trvalost dílčích psychických vlastností a individuálních projevů v čase.

Podle Halla a Lindzeye žádná psychologická definice osobnosti není obecně výstižná a platná. Důvodem je specifické teoretické zaměření dílčích psychologů, což způsobuje to, že každý ve svém vymezení pojmu zdůrazňuje určitý jeho aspekt a zároveň vynechává aspekt jiný. Přesto se v psychologických definicích osobnosti pravidelně zdůrazňují:

- integrita nebo jednota všech psychických funkcí;

- osobitost nebo jedinečnost individuálního prožívání, myšlení a jednání;

- relativní důslednost nebo stálost psychosociálního bytí člověka.

To, co v psychologických definicích osobnosti zpravidla chybí a co podle našeho mínění nejvýrazněji vyjadřuje subjektivní a sociální bytí každého člověka, je vědomí o vlastní totožnosti a sociální zkušenost.

a) Pojmy „identita“, „Já“, „Self“, „sebepojetí“, „sebehodnocení“, „sebeúcta“ se především vyskytují v humanistickém a existenciálním pojetí osobnosti. Jádro každé osobnosti tvoří sebevědomí a intencionalita určující zralost, duševní zdraví a pocit pohody každého dospělého člověka. Taková osobnost je etická, sebeurčující a zároveň je schopna shrnout dílčí psychické vlastnosti, procesy, obsahy a tendence v jedinečný, funkčně uspořádaný systém. Podle Junga „osobnost se nemůže nikdy rozvinout, aniž si člověk vědomě a s vědomým mravním rozhodnutím zvolí vlastní cestu. K procesu osobnostního vývoje musí svou sílu propůjčit nejen kauzální motiv, nejen nutnost, nýbrž i vědomé mravní rozhodnutí“ (1995, s. 232).

b) Osobnost člověka se utváří v rámci lidské situace. V tomto procesu důležitou roli hrají primární skupina, společnost a kultura. Vývoj osobnosti implikuje zúčastněnost obou stran, jednotlivce a společnosti. Podle sociálního psychologa Bandury člověk aktivně působí na své okolí a vytváří podmínky, které ho zpětně ovlivňují, včetně vývoje jeho osobnosti. V procesu socializace jedinec získává potřebné dovednosti, vědomosti, normy, postoje a další obsahy pro své zdárné zařazení do chodu společnosti. Zároveň se v lidských podmínkách z původní biologické entity vyvíjí v jedinečnou osobnost.

Shrnutí

Tato kapitola stručně vymezuje předmět psychologie osobnosti a v souvislosti s tím i definice tohoto pojmu. Psychologové zdůrazňují, že předmětem psychologie osobnosti je studium charakteru, temperamentu, schopností a také konstitučních vlastností člověka. V teoriích osobnosti se však standardně vyskytuje zájem o osobnostní skladbu, procesy a vývoj.

Psychologové se ve svých pokusech definovat osobnost shodují, že se jedná o poměrně stabilní, komplementární a konzistentní systém jedinečných vlastností, obsahů a projevů člověka. Toto souhrnné vymezení bychom doplnili nezbytnou poznámkou, že osobnost vždy implikuje člověka zejména jako uvědomělé, socializované jsoucno.

Komplementární systém. Tato část definice zdůrazňuje, že osobnost spojuje v jedinečnou funkční a důsledně řídicí soustavu různé poznávací, emoční a motivační vlastnosti.

Poměrně stabilní systém. Jednou ze základních a žádoucích vlastností člověka je relativní stálost osobnosti a jednání.

Konzistentní systém. Osobnostní stabilita znamená adaptabilitu a pružnost jedince, zejména důslednost vnímání, cítění a jednání v rozdílných situacích a podmínkách.

Systém jedinečných vlastností, obsahů a projevů. Tato část definice se přiklání k idiografickému pojetí osobnosti. Osobnost představuje ryze jedinečnou a neopakovatelnou konstelaci psychosociálních vlastností konkrétního jedince.

Uvědomělý subjekt. Osobnost vždy charakterizuje vědomí a sebeuvědomění. Uvědomělý jedinec prožívá kontinuitu své identity, jedinečnost a intimitu vlastní osobnosti. Například spící člověk je dostupný pro výzkum některých fyziologických funkcí a emočních změn souvisejících se snem, avšak nikoliv pro rozbor své inteligence či osobnosti. V tomto smyslu lze souhlasit s Bojaninem, že „inteligence a osobnost se projevují jako zřejmá skutečnost pouze prostřednictvím cílevědomého pohybu nebo záměrné psychické aktivity“ (1985, s. 109).

Socializované bytí. Každá jedinečná osobnost je výsledkem procesu socializace a učení. Sociální činitele se podílejí na vývoji a aktuálním projevu všech psychických funkcí včetně osobnosti. Sociální zkušenost každého člověka se odráží v jeho prosociálním, antisociálním či asociálním bytí.

Slovníček pojmů

Biofyzické definice osobnosti

určení osobnosti ve smyslu, že původ osobnosti je pevně dán v dědičných a konstitučních vlastnostech jedince.

Biosociální definice
osobnosti

určení osobnosti z hlediska její hodnoty spočívající v podněcování společenského zájmu.

Determinace

v psychologii osobnosti znamená předurčenost poznávacích, emočních, akčních a také vývojových záležitostí prostřednictvím vnějších a vnitřních předpokladů.

Důslednost

konsekventnost jednání, myšlení či emočního prožívání a projevu, věrnost zásadám.

Integrita

neporušenost, celistvost systému. Ve vztahu k osobnosti vyjadřuje míru funkčního souladu mezi dílčími osobnostními subsystémy nebo dispozicemi.

Jedinečnost

ojedinělost, neobyčejnost, vzácnost. V psychologii osobnosti zásadní princip idiografického pojetí osobnosti jakožto neopakovatelného lidského jsoucna.

Klinická psychologie

aplikovaná psychologie osobnosti v oblasti diagnostiky a terapie různých osobnostních poruch a psychopatologických stavů.

Osobnost

poměrně stabilní, komplementární a konzistentní systém jedinečných vlastností, obsahů a projevů člověka, jeho socializované, uvědomělé bytí.

Psychometrické definice osobnosti

psychologické určení osobnosti dle objektivně měřitelných vlastností
(faktorů).

Sebedeterminace

psychologický koncept o cílevědomém naplnění osobnostních potenciálů v souladu s vyššími potřebami a volním rozhodnutím člověka, významově protikladný tezi o jakékoliv determinaci psychiky a odpovídajících projevů člověka. Často je synonymem dynamického významu pojmu „motivace“.

Kontrolní otázky

1. Co je hlavním zájmem psychologie osobnosti?

2. V čem spočívá rozdíl mezi biosociálním a biofyzickým pojetím osobnosti?

3. Jaký je hlavní vědecký cíl deterministického pojetí osobnosti?

4. Co znamená pojem „sebeurčení osobnosti“?

5. V jakém smyslu je potřeba doplnit stávající psychologické definice osobnosti?

Literatura k dalšímu studiu

Allport, G. W. (1937). Personality. A Psychological Interpretation. New York: Henry Holt & Co.

Allport, G. W. (1961). Pattern and Growth in Personality. New York: Holt, Rinehart and Winston.

Atkinson, R. L. – Atkinson, R. C. – Smith, E. E. – Bem, D. J. – Nolen-Hoeksema, S. (2003). Psychologie. Praha: Portál.

Cattell, R. B. (1967). The Scientific Analysis of Personality. London: Penguin Books.

Eysenck, H. J. (1947). Dimensions of personality. London. Kegan Paul, Trench, Trubner & Co.

Jung, C. G. (1995). Člověk a duše. Praha: Academia.

Phares, J. E. – Chaplin, W. F. (1997). Introduction to Personality. New York: Addison Wesley Longman.

Plotnik, R. (1999). Introduction to psychology. Belmont: Wadsworth Publ. Co.

Sigelman, C. K. – Rider, E. A. (2003). Life-Span Human Development. 4. vyd. Belmont: Wodsworth.

3. Metody psychologického rozboru osobnosti

Co se dozvíte v této kapitole:

- význam pojmu „metoda“ v psychologii osobnosti

- nejvýznamnější zdroje poznatků pro psychologii osobnosti

- charakteristiky, přednosti a nedostatky nomotetického a idiografického výzkumu osobnosti

- prediktivní hodnota a aplikace statistické a klinické metody

- logický status psychologických pojmů

Psychologické poznání osobnosti používá relevantní metody šetření.

Pojem „metoda“ v psychologii znamená:

a) Mentální zaměření badatele na popis a objasnění zkoumaného fenoménu – sem mj. patří analýza, syntéza, komparace, deskripce, indukce, dedukce a další procesy myšlení.

b) Princip výzkumu psychických jevů, procesů, chování a osobnosti – dříve než zahájíme šetření osobnosti, vymezujeme nosnou myšlenku a zároveň volíme odpovídající psychologický model výkladu, např. materialistický, vývojový, princip kvantitativní přeměny v kvalitativní, princip konkrétnosti apod.

Psychologický rozbor a interpretace osobnosti nejvíce poznatků čerpá z klinické zkušenosti psychologa, z experimentálního výzkumu a ze statistických souvislostí:

- Klinická metoda navazuje na nejstarší a nejpřirozenější cestu poznání člověka – autentický lidský kontakt. Tradičním předmětem metody je narušená osobnost. Klinický přístup osobnosti lze označit jako neformální, bezprostřední, intenzivní rozbor psychických stavů a projevů konkrétního člověka s psychickými problémy. Ovšemže poznávací hodnotu klinické explorace osobnosti ve značné míře určuje odborník a jeho osobnost, zejména motivace, zkušenost, tvůrčí schopnosti atd. V tomto poznávacím procesu je rovněž důležitá psychologova intuice a schopnost empaticky se ponořit do prožívání a problémů jiného člověka s cílem porozumět jeho subjektivnímu světu prožívání.

- Experiment patří mezi nejvýznamnější vědecké opory psychologie. Pomocí experimentu lze objektivně a opakovatelně zkoumat četné psychické, behaviorální či sociální jevy ve standardních podmínkách. Experimentálnímu výzkumu osobnosti předcházelo sloučení pragmatického behaviorismu s evropskou psychofyzickou tradicí. Tato symbióza se osvědčila zejména při vývoji sociální psychologie. Experimentálním přístupem lze odhalit kauzální povahu psychiky a chování nejenom člověka, ale i ostatních živočichů.

- Statistická metoda zkoumá dílčí osobnostní vlastnosti na větším počtu osob. Výstupy statistického šetření lze převést na normy a kritéria, což umožňuje srovnávat zkoumanou osobnost s odpovídajícím souborem osob či celé populace. Konečným cílem je získat obecné psychologické principy a zákony. Statistický výzkum osobnosti se vyvíjel souběžně s vývojem psychometrie a objektivních psychologických testů. V tomto vývoji bylo rozhodující použití teorie pravděpodobnosti a korelačního výpočtu. Zatímco teorie pravděpodobnosti potvrzuje platnost závěrů o relacích mezi jednotlivcem a skupinou či celou populací, tak korelace určuje směr a intenzitu vztahu mezi dvěma či více proměnnými. Neméně významným přínosem korelačního výpočtu je vývoj faktorové analýzy, která odhaluje podstatu inteligence a osobnosti.

3.1 Psychologická strategie explorace osobnosti

Psychologie osobnosti zkoumá svůj předmět nomotetickým a idiografickým přístupem. Obě metody výzkumu mají vlastní původ, cíle a prostředky šetření.

Označení „nomoteticky“ a „idiograficky“ poprvé vymezil filozof Wilhelm Windelband. Oba tyto pojmy zavedl do psychologie Gordon W. Allport v roce 1937, který rovněž vyzdvihl poznávací přednosti a nedostatky pro každý výzkumný přístup. Sám se pak přiklání k idiografické exploraci osobnosti, což zdůvodňuje tím, že osobnost je idiosynkratický fenomén a v souladu s tím by „psychologie osobnosti měla zůstat idiografická“ (1937, s. 22). Tento Allportův názor odráží tradiční zájem americké psychologie, který položil James, o individuální přístup při rozboru a interpretaci osobnosti. Povahu všech psychologických kategorií určuje individuální jsoucno, a proto jejich studium musí být personifikováno, tvrdí James a pokračuje: „Obecně známou skutečnost nelze vyjádřit formou ,pocity a myšlenky existují‘, nýbrž ‚já myslím‘ a ‚já cítím‘. Psychologie za žádných okolností nesmí zpochybňovat existenci individuálních jsoucností. Nejhorší věc, jakou psychologie může udělat při interpretaci povahy těchto fenoménů, je odebrat jim skutečnou hodnotu“ (1996, s. 147).

3.1.1 Idiografický přístup

Pojem „idiografický“ pochází z řeckého slova idios – „vlastní, osobní“. Alternativně se používá označení idiosynkratický, čímž se vyzdvihuje jedinečnost člověka.

Idiografický přístup postuluje, že osobnost existuje jako ryze individuální fenomén; psychologie by měla zkoumat osobnost konkrétního člověka. Cílem idiograficky laděné psychologie osobnosti je porozumění jedinečnosti a důslednosti člověka v rámci „normálního“ prožívání a jednání. Na druhé straně, klinická psychologie, jako inherentně idiografická disciplína, zkoumá narušenou osobnost a příčiny nedůslednosti či dekompenzace (selhání) konkrétního člověka jak v běžných, tak i v náročných podmínkách života.

Zdařilým příkladem idiografického rozboru osobnosti je Studie Jenny. Tato proslulá analýza osobních dokumentů se tradičně spojuje se jménem Gordona Allporta, ten však upřesňuje (1961), že jejím skutečným autorem je psycholog A. L. Baldwin.

Studie Jenny zahrnuje rozbor více než sta dopisů dámy, které psala svému synovi v rozmezí svého 59. až 70. roku života. Baldwina, který se nikdy nesetkal s autorkou dopisů, zaujala skutečnost, že se v těchto dopisech často vyskytují totožné myšlenky. Analýza takto konzistentní látky ho přivedla k osobnostnímu profilu Jenny, ve kterém dominovaly žárlivost a posedlost vůči jejímu synovi a zároveň výrazný smysl pro krásu a finanční disciplínu. Hlavním přínosem Baldwinovy práce je rozšíření a obohacení psychologické metodologie o idiografický přístup. Idiografický rozbor nepřímých materiálů, zejména dopisů, memoárů, autobiografií a dalších dokumentů, navíc nabízí možnost číselného vyjádření různých subjektivních projevů, což v podstatě znamená statistickou analýzu jedinečné osobnosti. Pozdější analýza ukázala, že osobní materiály a dokumenty, ve kterých se často opakují události, reflexe či myšlenky, mohou být validním zdrojem pro psychologickou rekonstrukci osobnosti odesílatele. Allport považuje osobní dokument za „sebeozřejmující záznam poskytující záměrně – nebo také nevědomě – informace o struktuře, dynamice a funkcích duševního života jeho tvůrce. Taktéž může indikovat názor související se zkušenostmi, na kterých se autor podílel. Dále může působit jako uvědomělý zdroj sebeanalýzy či sebepopisu, nebo také pouze okrajově může podporovat proces nevědomého sebeodhalování“ (1942, s. 12).

O epistemologické hodnotě individuálních dokumentů při studiu osobnosti hovoří badatelská praxe předních psychologů: Erikson používal psané zdroje při psychohistorické rekonstrukci významných osobností (např. protestantského reformátora Martina Luthera), zatímco Maslow analyzoval osobní dokumenty, když hodnotil míru sebeaktualizace (např. u amerického prezidenta Abrahama Lincolna).

3.1.2 Nomotetický přístup

Pojem „nomotetický“ pochází z řeckého slova nomothetikos – „legislativní, normovaný“, přičemž ho lze překládat jako „význam“ nebo „norma“. Nomotetický výzkum osobnosti je extenzivní, ve smyslu hledání obecných psychických vlastností u většího počtu osob, kterými lze stanovit normy, typy a další kategorie pro vzájemné srovnávání jedinců. Ve své podstatě nomotetický přístup osobnosti odráží cíle determinismu a logického pozitivismu poznat za účelem predikce a řízení člověka. V cambridgeském psychologickém slovníku (2009, s. 157) je determinismus vymezen jako filozofické hledisko, podle kterého všechny jevy a události mají své příčiny; odhalení těchto proměn může vést k vědeckému poznání minulosti a budoucnosti zkoumaných jevů či událostí. Determinismus panoval ve vědě 16. až 19. století zejména v podobě logického pozitivismu, začátkem 20. století byl nahrazen relativismem. V psychologii determinismus a logický pozitivismus nejvýrazněji ovlivnily psychoanalýzu, behaviorismus a některé fyziologické směry.

Metodologickou oporou nomotetického přístupu jsou experiment, faktorová analýza, psychometrické testy a jiné kvantitativní zdroje informace.

Příkladem nomotetického výzkumu osobnosti je psychologická studie o původu delinkvence. Dříve než prodiskutujeme výsledky psychologické explorace okolnosti vzniku tohoto závažného psychosociálního jevu, chtěli bychom zdůraznit, že v dalším výkladu budeme používat označení „delinkvent“ v souladu s původním výrazem dēlinquēns (gen. dēlinquentis), což v latinském jazyce znamená „ten, kdo se dopouští přestupku“, „obtěžuje“, „jedná nesprávně“ atd. Toto použití je v souladu i s Psychologickým slovníkem (Hartl – Hartlová 2000, s. 100), který uvádí výrazy „delikvence“ a „delinkvence“ jako synonyma.

Skutečnost, že někteří adolescenti jsou delinkventní a jiní nikoliv, rozdělila psychology na dva tábory. Jedni se domnívají, že je delinkvence vrozená, druzí ji považují za získanou vlastnost osobnosti. Nešlo o akademický spor, nýbrž o zásadní praktickou otázku určující budoucnost výchovy dětí a také prevence či odstranění tohoto sociálně-psychologického jevu.

Výzkum realizoval prof. Nikola Rot u souboru 300 adolescentů ze Srbska, zařazených do experimentální a kontrolní skupiny. Experimentální soubor tvořili chlapci a dívky s delinkventní minulostí, kontrolní soubor se skládal z vrstevníků bez problémového chování; obě skupiny byly vybrány na základě shodných sociodemografických vlastností (pohlaví, věk, místo bydliště, status rodiny atd.). Psychologické šetření proběhlo pomocí dotazníku typu Q-sort, ve kterém adolescenti hodnotili výchovné postupy svých rodičů. Cílem bylo zjistit, jak mladí lidé vnímají a hodnotí své rodiče jako vychovatele. Závěrečné výsledky z faktorové analýzy byly překvapivé. Výzkum ukázal, že:

- dívky a chlapci z delinkventní skupiny prožívají specifický vztah vůči své matce – matku si tato skupina idealizovala oproti představám adolescentů z kontrolní skupiny;

- delinkventi projevují výraznou netoleranci vůči rodičům stejného pohlaví, u dívek měla tato netolerance podobu ambivalence vůči jejich matkám;

- nejmarkantnější rozdíl mezi oběma soubory adolescentů se týkal způsobu, kterým je jejich rodiče trestali. Přestože se všichni dotázaní svěřili, že byli jako děti svými rodiči trestáni, tak pouze u delinkventů docházelo k prožitku traumatu pramenícího z toho, že rodiče při trestu používali objekt (řemen, prut, vařečku atd.).

Hlavním přínosem tohoto nomotetického šetření je empiricky ověřená skutečnost, že delinkvence nepředstavuje vrozenou dispozici. Na vývoji a výskytu delinkvence se podílí zejména specifická traumatická zkušenost dítěte, která souvisí s brutalitou rodičovského trestu. Toto optimistické zjištění je významné zejména pro psychologickou intervenci v oblasti časné prevence delinkvence, jako je edukace rodičů, psychoterapie obětí apod.

3.1.3 Nomotetický versus idiografický přístup

Stejně tak i otázka o vědeckosti nomotetického či idiografického přístupu osobnosti rozdělila psychology na dvě skupiny. Zastánci idiografické metody vyzdvihují individuální přístup při klinickém šetření a léčbě narušené psychiky člověka a také nevyhnutelnost fenomenologické analýzy subjektivních prožitků a postupů u zdravých osob. Mezi přednosti idiografického přístupu patří, že je kvalitativní, bezprostřední, přirozený, holistický a hlubinný. Jeho širší použití však omezuje skutečnost, že je závislý na poznávacích, tvůrčích a empatických vlastnostech psychologa. Na druhé straně je nomotetický postup statistický, kvantitativní, faktografický, analytický a poměrně nezávislý na zkušenostech či osobnostních vlastnostech badatele. Psychologové s nomotetickou orientací usilují o dodržení jistých kritérií, zejména o objektivitu a měřitelnost osobnosti, považují za podmínku pro dosažení vědeckého cíle předvídání a řízení psychických stavů a aktivity jedince či menších skupin.

Kladné a záporné vlastnosti nomotetického a idiografického výzkumu osobnosti lze hodnotit z hlediska obsahu, použité metodologie a predikce:

- Obsah: Zastánci nomotetického přístupu (behavioristé, biologičtí či kognitivní psychologové aj.) usilují o odhalení obecných zákonů psychiky a příčin individuální důslednosti. Na druhé straně, zastánci idiografické metody (personologové, humanističtí a existenciální psychologové) upřednostňují porozumění jedinečnosti člověka, jeho specifickým motivům a cílům, prožívání, interpretaci skutečnosti atd. Zde je nutno konstatovat, že se v psychologii osobnosti může projevit diskrepance mezi obsahem studia a použitou metodou. Například psychoanalýza podle metody patří mezi induktivní, idiografické koncepce osobnosti, zatímco její obsah má charakter nomotetické teorie osobnosti v tom smyslu, že vlastní poznatky o skladbě, dynamice či růstu osobnosti pokládá za univerzální principy duševna.

- Metoda: Nomotetický výzkum upřednostňuje kvantitativní šetření vymezených segmentů osobnosti. K získání a zpracování relevantních dat používá experiment, popisnou či induktivní statistiku, faktorovou analýzu a další objektivní postupy. Idiografický výzkum postuluje, že osobnost představuje konzistentní celek psychických vlastností, tendencí a aktivit konkrétního člověka. Psychologické porozumění konkrétní osobnosti předpokládá kvalitativní přístup, stejně jako odpovídající metody výzkumu, zejména analýzu obsahu, rozbor neverbálních projevů, neexperimentální pozorování apod.

- Predikce: Vědeckou hodnotu použité metody určuje její schopnost spolehlivého odhadu o budoucím vývoji zkoumaného fenoménu. Psychologická predikce má zvláštní význam v klinické praxi, zejména pro volbu vhodné terapie nebo pro odhad jejího účinku. Zajímavou rozpravu na téma psychologické predikce osobnosti vyvolala studie Paula E. Meehla Klinická versus statistická predikce (Clinical versus statistical prediction). Srovnávací analýza potvrdila vyšší spolehlivost statistické metody vůči klinické metodě predikovat budoucí vývoj šetřeného psychického stavu. Meehl, který se považoval za zastánce klinické metody, píše: „Navzdory nedostatkům a nejasnostem musím oznámit nepříjemné zjištění…, že když jde o predikci v 16 ze 20 srovnávaných studií, ukázalo se, že statistický přístup je buď přibližně úspěšný, nebo lepší než klinický“ (1954, s. 119). Toto zjištění razantně odmítli zastánci klinické metody z důvodu, že cesta k porozumění konkrétnímu člověku a jeho aktuálním potížím nevede přes neosobní data, statistické normy či teorie pravděpodobnosti. Studium osobnosti vyžaduje otevřeného, zkušeného a tvořivého psychologa, schopného sloučit empirická data se svými intuitivními poznatky v relevantní vědění o tom, co se s konkrétním člověkem děje a jak se jeho stav bude vyvíjet. Pozdější výzkumy nepotvrdily výraznou přednost statistické predikce nad klinickou. Dle Bergera (1979) prediktivní sílu jedné či druhé metody určují následující okolnosti:

- Vzdálenost predikce: Statistická metoda je spolehlivá pro odhad vývoje v průběhu delších časových intervalů. Dlouhodobé prognózy na základě statistické analýzy vývojových trendů jsou nezbytné pro úspěšnou činnost pojišťoven nebo finančních institucí. Klinická metoda není vhodná pro dlouhodobější prognózu osobnosti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Úvod do psychologie osobnosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.