DŮLEŽITÉ UPOZORNĚNÍ

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, dekompilovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Děkujeme že elektronické knihy nelegálně nešíříte. Podporujete tak vznik dalších elektronických titulů. Kopírování zabíjí elektronické knihy!

www.egmont.cz

Copyright © John Flanagan 2016

First published by Random House Australia Pty Ltd in 2016

Illustration copyright © Jan Patrik Krásný 2016

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o.,

Žirovnická 3124, 106 00 Praha 10, v Praze roku MMXVI jako svou 4808. publikaci

Z anglického originálu Brotherband. The Ghostfaces přeložil Milan Pohl

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technická redaktorka Alena Mrázová

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

Tisk Finidr, s.r.o.

TS 14. První vydání

ISBN elektronického vydání: 978–80–252–3903–2

ISBN tištěného vydání: 978-80-252-3691-8

Obsah

VYSVĚTLENÍ NÁMOŘNÍCH VÝRAZŮ

ČÁST PRVNÍ

Bouře

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

ČÁST DRUHÁ

Medvěd

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

ČÁST TŘETÍ

Mawagan-settové

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

ČÁST ČTVRTÁ

Umrlčí tváře

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Kapitola třicátá osmá

Kapitola třicátá devátá

Kapitola čtyřicátá

Kapitola čtyřicátá první

Kapitola čtyřicátá druhá

Kapitola čtyřicátá třetí

Kapitola čtyřicátá čtvrtá

EPILOG

POZNÁMKA AUTORA

O AUTOROVI

V SÉRII BRATRSTVO UŽ VYŠLO:

VRAŤME SE TAM,
KDE VŠECHNO ZAČALO...

JIŽ VYŠLO:

PŘIPRAVUJEME:

VYSVĚTLENÍ NÁMOŘNÍCH VÝRAZŮ

Protože se v této knize setkáte s plachetními loděmi, říkal jsem si, že by nebylo od věci vysvětlit některé námořní výrazy, které se v příběhu objeví.

Nemějte strach, nehodlám vás utopit v moři technických podrobností (abych použil vodní přirovnání). Určitě pochopíte, o co jde, i pokud toho o mořeplavbě moc nevíte. Má-li příběh působit realisticky, jisté množství námořních výrazů je ovšem nezbytné.

Tak jdeme na to – a je celkem jedno, v jakém pořadí to vezmeme.

Příď, přední část lodi.

Záď, zadní část lodi.

Levobok a pravobok, levá a pravá strana lodi, pokud se díváte směrem k přídi. Pravoboku se říkalo také „kormidelní paluba“ (nebo kormidelní strana). Kormidelní veslo bylo vždy umístěno na pravé straně lodi. Když tedy loď vplula do přístavu, zakotvila levou stranou k přístavní hrázi, aby nepoškodila kormidelní veslo. Vstup na loď pro posádku a cestující se nacházel také vždy na levoboku.

Podélné (předozadní) oplachtění, uspořádání plachet, při němž jsou plachty umístěny podél trupu lodi.

Trup, tělo lodi.

Kýl, páteř lodi.

Vaz, dřevěný oblouk vytvářející křivku přídě nebo zádě. Jsou k němu připojeny všechny boční prvky lodního trupu. Přednímu vazu se říká také klounovec, zadnímu vazu kormovec.

Klounovcový nájezdník, nejnižší místo přídě, kde se stýká lodní kýl s klounovcem.

Kormidelní veslo, veslo sloužící k ovládání směru lodi. Nachází se na zádi na pravoboku lodi.

Kormidelní páka, rukojeť kormidelního vesla.

Plovoucí kotva, zařízení sloužící ke zpomalení pohybu lodi unášené větrem. Často se jedná o plátěný plovák – podlouhlý plátěný kužel, který je na jednom konci uzavřený a na druhém otevřený – nebo dva trámy svázané do kříže. Plovoucí kotva se vyvěsí z přídě a vzniklý odpor zpomalí pohyb lodi po hladině.

Stěžeň, sloup, na který se zavěšují plachty.

Ráhno, dřevěná tyč, která se vytahuje na stěžeň a nese plachtu.

Štítnice, část lodního boku vyčnívající nad palubu.

Okrajník, horní okraj štítnice.

Palubní odtoky, otvory ve štítnici, jejichž úkolem je odvádět vodu, která se dostane na palubu.

Ovíjecí kolíky, dřevěné kolíky sloužící k upevnění lana.

Vidlice, úchyt pro veslo.

Vějička, dlouhý praporek, který ukazuje směr větru.

Křižování (plavba na přední vítr), technika plavby, při které měníte směr ze strany na stranu a plujete proti větru. Pokud vane vítr ze severu a vy chcete plout na severovýchod, obrátíte loď na severovýchod a budete pokračovat v plavbě tímto směrem. Pokud však vane vítr ze severu a vy chcete plout přímo na sever, musíte provést řadu krátkých obratů, kličkovat ze strany na stranu a pomalu postupovat k severu. Této technice se říká také stoupání proti větru.

Obracení přes záď, technika změny směru. Když loď křižuje, obrací se proti větru, aby změnila směr. Když se obrací přes záď, otáčí se po větru, pohybuje se po mnohem širším oblouku a do plachet se jí opírá vítr, který ji při obratu pohání. Pro vlčí lodě to byl bezpečnější způsob změny směru.

Na boční vítr, technika plavby, při které vane vítr z boku lodi.

Na zadní vítr, technika plavby, při které vane vítr od zádi.

Podkasání plachty, svinutí části plachty a její upevnění k ráhnu, aby se zmenšila její plocha. Provádí se za silného větru, aby se předešlo poškození stěžně a plachty.

Seřízení plachty, upravení plachty do co nejvýhodnějšího úhlu.

Zdvihací lano, provaz, pomocí něhož se vytahuje ráhno na stěžeň.

Stěh, silné lano, které zajišťuje stěžeň. Přední a zadní stěh jsou silná lana vedoucí od vrcholu stěžně k přídi a zádi.

Stěžňová lana, silná lana, která jsou natažená z vrcholu stěžně k boku lodi a zajišťují stěžeň.

Plachetní lana, provazy, které se používají k seřizování plachty, jejímu vytahování, spouštění a natáčení podle síly a směru větru. V případě nouze může být vydán rozkaz „spustit plachetní lana“. Plachetní lana se uvolní, plachta se spustí a loď zastaví.

Takeláž, všechny stěžně, plachty, ráhna a lana sloužící k ovládání lodi.

Kurs, směr plavby.

Snos, odchýlení lodi od směru plavby kvůli větru nebo proudu.

Závětří lodi, opačná strana lodi než ta, do které se opírá vítr.

Návětrné pobřeží, pobřeží nacházející se po větru od lodi. Vítr k tomuto pobřeží zanáší loď – pro plachetnici je to nebezpečná situace.

Kontra, záběr veslem nebo pádlem proti běžnému směru plavby.

Teď už znáte všechny námořní výrazy, které budete potřebovat. Vítejte na palubě světa Bratrstva!

John Flanagan

ČÁST PRVNÍ

Bouře

Kapitola první

„Tohle se mi vůbec nelíbí,“ prohlásil Thorn, začichal ve vlhkém slaném vzduchu a nakrčil nos.

Stál s Halem na vlnolamu malého přístavu sloužícího hradu Dun Kilty v Clonmelu. Samotný hrad sice byl pár mil ve vnitrozemí, ale v přístavu sídlila malá rybářská flotila, která zásobovala hrad i přilehlou vesnici potravinami. Kromě toho v něm nacházely útočiště kurýrní lodě, které vozily zprávy králi Seanovi, vládci Clonmelu.

Jednou takovou lodí byla i Volavka. Přivezla králi podepsané a zapečetěné úřední listiny k prodloužení dohody mezi Skandií a Clonmelem. Podobné dokumenty doručila i třem dalším královstvím o něco dále na hibernském pobřeží. Erak s oblibou využíval Volavku k takovým úkolům. Byla rychlá a šikovná a Hal se osvědčil jako spolehlivý mořeplavec.

Nyní však svůj úkol splnili a byl čas vyrazit domů. Jenže počasí nevypadalo vůbec slibně.

Oba přátelé sledovali, jak se kolem přístavních hrází valí šedivé vlny hnané prudkým severním větrem.

Thorn zase nasál vzduch. „Plavba na sever k výběžku Pikty bude mokrá a drsná,“ pokračoval.

Hal pokrčil rameny. „Mokří už jsme párkrát byli,“ odvětil a zazubil se. „Prý to patří k údělu námořníka.“

„Nemá smysl se zbytečně namočit,“ bručel Thorn. „Když jeden, dva dny počkáme, třeba se to přežene.“

„Anebo se to zhorší a pak tady uvízneme. Museli bychom se probíjet na sever proti vichru a rozbouřenému moři. Mohli bychom tu zkysnout týden nebo ještě déle.“

„Byli bychom v suchu,“ podotkl Thorn.

Hal zavrtěl hlavou. „A taky bychom se ukousali nudou,“ poznamenal. „V tomhle městečku není do čeho píchnout.“ Odmlčel se a znovu se zadíval na ženoucí se vlny, pak pohlédl na sever a dospěl k rozhodnutí. „Vyplujeme,“ řekl. „Svoláme posádku na palubu.“

Svižným krokem vyrazili po zahnutém vlnolamu zpátky do městečka. Byl tam hostinec, kde se Volavky ubytovaly při plnění svého diplomatického poslání. Když Hal s Thornem vstoupili do výčepu, ostatní právě dojídali snídani. Do místnosti spolu s nimi vnikl závan chladného vzduchu a oheň v krbu zaplápolal. Osm párů očí k nim tázavě vzhlédlo.

„Vyplouváme,“ oznámil jim Hal.

„Taky už je načase,“ prohlásil Stig. Stejně jako Hal byl toho názoru, že v malém přístavu je o zábavu nouze. Stefan, Ulf a Wulf zhltli zbytek vydatné ovesné kaše, kterou jim uvařil hostinský. Ostatní členové posádky už mezitím dojedli, ale ještě se pořádně napili zdejší výborné kávy, protože věděli, že na nějakou dobu je jejich poslední.

Hal pohlédl na Edvina. „Máme zásoby?“

Edvin přikývl. „Zásoby i vodu. Můžeme vyrazit,“ potvrdil a pak dodal: „Ale rád bych ještě koupil pár bochníků chleba.“

Na moři si obvykle museli vystačit s tvrdými suchary, a proto se vždycky hodilo na začátku plavby naložit zásobu měkkého čerstvého chleba. Hal kývl na souhlas a Edvin pospíchal do pekárny o pár domů dál. Ostatní členové posádky si posbírali tlumoky a další osobní věci a začali se trousit ze dveří.

„Než vytáhnete plachty, trochu je podkasejte,“ zavolal Hal za Ulfem a Wulfem. „Zvedá se vítr.“

Oba seřizovači plachet přikývli. Dávalo smysl udělat to ještě před vytažením plachet, jinak by je pak museli zase spustit, částečně je svinout a převázat, aby zmenšili jejich plochu.

Hal počkal ve výčepu, až mu hostinský přinese účet. Přejel prstem po seznamu položek – tolik a tolik pokojů na tolik a tolik nocí a soupis jídel, která snědla jeho posádka. Podepsal účet a podal ho zpátky. Byli na diplomatické misi a účet poputuje na hrad Dun Kilty.

„Děkujeme vám za pohostinnost,“ řekl hostinskému.

„Vždycky vás rád vidím,“ odpověděl hostinský. Volavky mu přinesly dobrý výdělek v ročním období, kdy se obchody moc nehýbaly. Neubránil se úsměvu. „Ale byly časy, kdy bych to Skandijcům nikdy neřekl.“

Hal mu úsměv oplatil. Nebylo to tak dávno, co by přítomnost vlčí lodi v hibernském přístavu znamenala pořádně velkou nepříjemnost a skirl by neplatil za jídlo a pití, které zkonzumovala jeho posádka. Prostě by si obojí vyžádal špičkou meče – a týdenní tržbu hostince k tomu.

„Jiné časy,“ poznamenal. Brašnu se svými věcmi zvedl z podlahy, kam ji ráno položil, přehodil si ji přes rameno a vyšel z hostince. Přístavem se s hučením proháněl studený vítr. Hal přidal do kroku a zamířil k molu, kde byla uvázaná Volavka.

Pár kroků před ním šel Edvin a nesl síťku plnou čerstvých bochníků. Zlehka přeskočil z mola na Volavku a uložil chléb do prostřední, vodotěsné části trupu. Neklidné moře dokonce i v zálivu způsobovalo, že se malá loď pohupovala a tahala za uvazovací lana, a proutěné plůtky na jejích bocích drhly a skřípaly o molo.

Hal přešel na záď, uložil brašnu s věcmi do svého osobního prostoru a postavil se na kormidelní plošinu. Pohlédl na Stiga.

„Všechno připraveno?“ zeptal se, i když odpověď znal. Stig byl spolehlivý první důstojník.

„Čekáme jen na tebe,“ řekl Stig.

Hal uvolnil provaz, který bránil kormidelní páce v pohybu, a rozhlédl se po přístavu. Nikde se nehýbaly žádné další lodě. Čluny malé rybářské flotily byly úhledně seřazené ve svých kotvištích o něco dál v přístavu.

To je od nich velice moudré, pomyslel si ponuře a vytáhl si límec z ovčí kůže pod bradu, aby se připravil na mokrou plavbu, která je čekala. Sáhl do kazajky a vytáhl vlněnou čepici ozdobenou znakem volavky. Natáhl si ji přes uši a zvedl pohled k větrné vějičce na stěžni. Vítr foukal ze strany, od levoboku.

„Plachtu na pravoboku,“ přikázal. Stefan s Jesperem se opřeli do zdvihacích lan, štíhlé zahnuté ráhno vystoupalo po stěžni a s klapnutím zapadlo na své místo. Ulf s Wulfem Hala nedočkavě sledovali.

„Odvázat příď!“ křikl Hal na Thorna stojícího na přídi. Thorn uvolnil přední uvazovací lano a příď se začala vzdalovat od mola.

„Odvázat záď,“ houkl na Stiga a potom: „Napnout plachtu!“

Dvojčata ho poslechla a loď téměř okamžitě nabrala rychlost. Odklonila se od mola a prorážela si cestu krátkými, strmými vlnami. Hal jí dovolil stočit se na pravobok a zamířit šikmo přes malý záliv. Kormidelní páka se mu pod rukou mírně chvěla a on jako vždy žasl nad pocitem, že ovládá živou bytost.

Když usoudil, že mají správný úhel, obrátil příď doleva a dvojčata na to okamžitě zareagovala a přitáhla plachtu. Volavka nyní mířila nalevo od ústí přístavu. Počítal ovšem se snosem, síla větru vychýlí loď doprava a ve chvíli, kdy dorazí k ústí přístavu, proplují přímo středem mezery. Hal by nedokázal popsat slovy, jak věděl, kam natočit příď, aby se trefili do správného místa. Jednalo se o kombinaci jeho instinktů, zkušeností a důvěrné znalosti lodi, jejích vlastností a reakcí.

Loď proplula mezi dvěma žulovými vlnolamy a zamířila na volné moře. Jen co se vynořili z chráněného přístavu, vítr okamžitě zesílil a loď se začala obracet na pravobok. Ulf a Wulf sami od sebe povolili plachetní lana, aby snížili tlak na plachtu, a Volavka se zase narovnala. Vystoupala na první mořskou vlnu, pak sklouzla do brázdy za ní, udeřila do následující vlny a palubu i její osazenstvo smočila sprcha bílé vody.

„Co bych teď nedal za teplou suchou hospodu,“ houkl Thorn.

Hal se na něj zazubil. „Jestli chceš, můžu tě zase vysadit na břeh,“ řekl. „Příští léto se pro tebe vrátíme.“

Volavka se vyhoupla na další vlnu, sklouzla po její zadní straně a na palubu vystříkla další vodní tříšť. Ti, kteří neměli službu, se choulili pod dehtovanými plachtami, které přes sebe narychlo natáhli.

Hal se pro sebe usmál. Byla zima. Bylo mokro. A zbožňoval to. Říkal si, že takovýhle život mu byl souzen, svoboda pohybu, kterou mu dávala dobrá spolehlivá loď. To nadšení, když čelil moři a větru a pokoušel se je zkrotit.

A potom ho do tváře zasáhla sprška vodní tříště, vnikla mu do úst a Hal se rozkašlal. Šťouchla do něj něčí ruka a on si protřel oči a uviděl, že vedle něj stojí Lydia a podává mu nepromokavý plášť.

„Natáhni to na sebe, pitomče,“ řekla, „než se utopíš.“

Převzala od něj kormidelní páku a on se zatím nasoukal do pláště. Vděčně se na ni usmál.

„Díky, mami.“

Povytáhla obočí. „Já ti dám mámu,“ zamumlala a pak se schovala mezi veslařské lavice na závětrné straně. Přes příď se převalila mohutná vlna a voda zalila skoro celou palubu. Kluf přivázaná kusem provazu ke stěžni chňapala po vodě, která vířila kolem ní, a snažila se ji kousnout. Zdá se, že si to užívá, pomyslel si Hal.

Zbytek dopoledne strávili křižováním na sever podél pobřeží. V poledne už nechali Hibernii za sebou a napravo od sebe spatřili mlhavé šedé pobřeží Araluenu a Pikty. Na lodi byla zima, mokro a nepohodlí, ale to je příliš netrápilo. Byli mladí, otužilí a na podobné podmínky zvyklí. Vlhkým mrazivým počasím se plavili málem ještě dřív, než se naučili chodit. Skandijci neměli ve zvyku dřepět v přístavu jenom kvůli chladnějšímu počasí.

Navíc se vraceli domů a to byl dostatečný důvod, proč snést trochu toho nepohodlí.

Brzy odpoledne obepluli nejsevernější bod na pobřeží Pikty. Hal si ponechal dostatečný prostor k manévrování a pak nastavil kurs na východ. Vítr se nyní do Volavky opíral zleva, pluli tedy na boční vítr, což bylo pro jejich loď nejvýhodnější. Volavka, věrná svému jménu, se hnala vpřed a klouzala po vlnách a všichni cítili radost, kterou jim přinášela rychlá plavba, navíc směrem k domovu.

V polovině odpoledne Thorn opustil své obvyklé místo u paty stěžně, kde se choulil s Kluf a dělil se s ní o tělesné teplo, a namířil si to dozadu ke kormidelní plošině. Ostatní členové posádky se řídili Lydiiným příkladem, krčili se v závětří mezi veslařskými lavicemi, zabalení do plášťů a plachet, se skloněnými hlavami a zachumlanými bradami, aby si uchovali co nejvíc tepla.

Thorn ukázal palcem na sever. „Tohle se mi vážně nelíbí,“ prohlásil.

Hal se podíval za jeho palcem. Moře zakrývala černá hradba hustých, těžkých bouřkových mraků, které probodávaly vidlice blesků.

Pořád ještě byly daleko. Ale hnaly se rovnou na ně.

Kapitola druhá

Hal rychle pohlédl na pravobok. Po obzoru se táhla šedivá zubatá čára pobřeží Pikty. Věděl, že ji nestihnou obeplout dřív, než se přižene bouře. Navíc se nacházeli na návětrné straně od pevniny, takže divoký vichr a rozbouřené moře je poženou přímo proti skalnatému pobřeží. Dospěl k rychlému rozhodnutí.

„Obrátit loď!“ křikl. Když si byl jistý, že má jejich plnou pozornost, máchl rukou na levobok. „Tam!“

Opřel se do kormidelní páky a Volavka se hladce otočila přímo proti větru a pak mu nastavila druhý bok. Stig a Stefan ve stejnou chvíli spustili ráhno s plachtou na pravoboku, a jakmile se příď otočila, vytáhli na stěžeň levou plachtu. Ingvar, Lydia a Jesper se mezitím vrhli na volnou, vzdouvající se pravou plachtu, sbalili ji a svázali do pevného balíku. Vítr naplnil levou plachtu a dvojčata přitáhla plachetní lana. Plachta se vyklenula do pevného, hladkého oblouku a začala s čerstvou naléhavostí pohánět loď kupředu. O pravou stranu přídě se rozbila vlna a všechny postříkala vodní tříšť. Nevšímali si toho, tedy až na Kluf, která nadšeně štěkala a chňapala po létající slané vodě.

Volavka se teď hnala plnou rychlostí na západ. Hal odtrhl pohled od pobřeží a zadíval se na blížící se bouřková mračna. Mimo pobřeží Pikty se dostanou včas, ale za ním, dál na jih, ležela Hibernie. Potřeboval prostor. Jakmile je zasáhne bouře, začne je unášet po větru a tou dobou chtěl být daleko od hibernského pobřeží.

Thorn vykročil na záď k Halovi, postavil se vedle něj a upřel pohled na bouřkovou frontu. Mezi černými mraky kmitaly další blesky a tentokrát Hal zaslechl vzdálené zaburácení hromu.

„Než se přižene ta bouře, musíš stáhnout ráhno,“ řekl mu Thorn a Hal přikývl. Štíhlé zakřivené ráhno s velkou plachtou by v zuřícím vichru dlouho nevydrželo.

„Zatím ještě potřebuju rychlost, kterou nám dává plachta,“ řekl. „Musíme se dostat za pobřeží Hibernie. Čím rychleji poplujeme, tím dřív tam budeme.“

Thorn se hryzal do rtu. Hal má pravdu, pomyslel si. A věřil úsudku mladšího muže. Hal zvolí správný okamžik pro spuštění plachty.

Hal mávl na Stiga, který je zpovzdálí sledoval. Vysoký mladík přišel na záď za nimi, jistým krokem se pohyboval po rozhoupané palubě a ani se při tom nepotřeboval ničeho držet.

„Potřebuješ něco?“ zeptal se.

„Počkám se spuštěním plachty do poslední minuty,“ řekl mu Hal. „Připrav plovoucí kotvu a bouřkovou plachtu.“

Bouřková plachta byla malá trojúhelníková plachta, která se vytahovala na přední stěh tlustého hlavního stěžně. Umožní jim v silném větru manévrovat, aniž by přetěžovala stěžeň nebo takeláž. Stig přikývl, vrátil se na příď a zavolal na Stefana, aby mu pomohl přichystat plovoucí kotvu. Jednalo se o podlouhlý plátěný plovák ve tvaru kužele, jehož širší konec byl vyztužený kruhem lehkého pružného rákosu. Až bude přehozena přes příď, plovoucí kotva se postará o to, aby zůstali natočení proti větru, a zpomalí jejich snos po větru, dokud se Halovi nepodaří uvést loď do pohybu pomocí bouřkové plachty.

Jakmile Stig se Stefanem připravili plovoucí kotvu a položili ji na příď k jejímu smotanému provazu, začali k silnému přednímu stěhu připevňovat kroužky pro bouřkovou plachtu a potom jimi provlékli zdvihací lano, aby ji mohli vytáhnout. Když bylo vše připraveno, Stig se zvedl, obrátil se k Halovi a zamával.

„Teď počkáme,“ řekl Hal. Přemítal, jestli by se neměl pokusit natočit loď na sever, aby získal víc prostoru na moři, ale pak si uvědomil, že tím by zpomalil svůj pohyb na západ. Lepší bude využít veškerou rychlost k tomu, abychom se dostali za hibernské pobřeží, pomyslel si. Pokud by zamířili k severu, bouře by je stejně brzy zahnala zpátky k jihu. Nervózně pohlédl na pobřeží. Rychle ubíhalo v dálce vedle nich. Ještě čtvrt hodiny a nechají ho za sebou. Pokud jim bouře tu čtvrthodinu dopřeje.

„Vítr se obrací,“ řekl mu Thorn. „Teď vane od severovýchodu.“

To byla rozhodně dobrá zpráva. Jestliže vítr vanul od severovýchodu, cesta po větru vedla na jihozápad. Zanese je pryč od Hibernie na volné moře.

A to by mohlo rozhodnout, pomyslel si.

Volavku náhle obklopila skučící, bušící, téměř živá síla, když do malé lodi udeřil vichr. Hnal s sebou vodní tříšť i celé proudy vody. Bylo jí tolik, že přes ni vůbec nic neviděli.

Bouře překonala zbývající vzdálenost neuvěřitelnou rychlostí a zasáhla je plnou silou.

Volavka se prudce naklonila na levobok. Štítnice na závětrné straně se na okamžik ponořila pod hladinu a loď nabrala ohromné množství vody. Hal otvíral ústa, aby vydal rozkazy, ale posádka dávno věděla, co má dělat. Ulf a Wulf uvolnili zdvihací lana, vypustili z plachty vzduch a ta se začala divoce zmítat, pleskat a práskat jako obrovský bič. Stig ve stejnou chvíli přehodil přes příď plovoucí kotvu, zatímco Stefan a Ingvar spustili ráhno na levoboku a sbalili plachtu. Jeden z divoce pleskajících cípů plachty zanechal Stefanovi na čele hrozivý šrám, ale během pár okamžiků se jim podařilo plachtu zkrotit. Další členové posádky přispěchali na pomoc a zatížili vzdouvající se plachtu svými těly.

Jakmile uvolnili plachtu, Volavka se prudce narovnala do vzpřímené polohy, divoce se zakymácela a voda v prostorech pro veslaře zašplouchala z jedné strany na druhou. Prostřední vodotěsná část však splnila svůj účel a s přehledem udržela loď nad hladinou. Plovoucí kotva také začínala zabírat a otáčela lodní příď čelem proti větru a bouřícímu moři.

Hal si vytřel z očí tříšť a slanou vodu a zahlédl, jak Stig vytahuje nahoru bouřkovou plachtu. Pak ucítil, jak kormidelní páka ožila, když se projevil účinek plachty, a Volavka se začala prodírat šikmo napříč bouří. Hal věděl, že vichr je pořád ponese k pevnině, ale loď byla otočená k západu a měli slušnou naději, že se dostanou za hibernské pobřeží dřív, než je vítr zanese až k němu.

Aspoň doufal.

Cukl sebou, když oblohu pročísl ohromný blesk a téměř okamžitě následovalo ohlušující zaburácení hromu. Kluf přivázaná ke stěžni zavyla strachy.

Thorn se naklonil k Halovi. „Nelíbilo se jí to,“ zakřičel.

Hal se nervózně pousmál. „Ani mně se to moc nezamlouvalo,“ odpověděl. Byl rád, že pohledy ostatních k sobě přitáhla Kluf svojí reakcí. Nikdo si zřejmě nevšiml, že při náhlém záblesku a zahřmění Hal doslova nadskočil leknutím.

Cítil, jak ho zasvrběla kůže, a chloupky na zátylku se mu zježily. Zřejmě to cítil i Thorn.

„Schyluje se k dalšímu,“ varoval. Vzápětí zazářilo oslepující světlo a zarachotil hrom, když kousek od nich uhodil do moře blesk. Voda se začala na chvíli vařit, páru však ihned odnesl burácející vichr.

Kluf vyjádřila své znepokojení dalším zavytím. Hal potřásl hlavou a zamrkal. Po sítnici mu tančily mžitky: několik vteřin po prásknutí blesku pořád ještě viděl zubatý fialový tvar. Matně si uvědomoval, že blesk obvykle uhodí do nejvyššího místa v okolí, a přemýšlel, proč asi nezasáhl jejich stěžeň. Naklonil se k Thornovi a řekl mu to, ale starý mořský vlk zavrtěl hlavou a ukázal na mohutné vlny, které se valily kolem nich.

„Vlny jsou vyšší než stěžeň,“ křikl a Halovi došlo, že má pravdu.

Řítili se dolů po jedné vlně a pak se lopotili nahoru na další. Když prorazili její hřeben, náhle byli znovu vystaveni plné síle větru. Volavka se zase málem položila na bok, pak se narovnala a začala klouzat po vlně dolů, sestoupila do chvilkového závětří a její příď se zanořila do vody v brázdě mezi dvěma vlnami. Po obou stranách lodi vytryskla vodní tříšť a pak se loď pomalu zvedla, začala šplhat na další vlnu a po palubě se shora dolů valila mořská voda a vytékala palubními odtoky.

Další vlna byla úplné monstrum – jedna z těch nestvůrných vln, které vznikají při bouři a jsou dvakrát větší než jejich sestry. Halovi došlo, že vlna je vyšší, než byla délka Volavky. Loď po ní stoupala, její rychlost však začínala klesat a Halovi se málem zastavilo srdce, když mu na chvíli připadalo, že Volavka ztratí pohyb vpřed a sklouzne pozadu do brázdy. Pak prorazila vlnu asi deset stop od jejího vrcholku, rozhrnula vodu, otřásla se jako promočené psisko a vzápětí už se řítila dolů po opačné straně.

Příď se i tentokrát zakousla do moře v brázdě. I tentokrát po obou stranách vytryskly přívaly vody a vodní tříště. Stig právě postupoval směrem k zádi, ale musel se chytit takeláže, přimkl se rukama i nohama k provazům, zatímco se po palubě valila voda sahající až po stehna.

Když vlna opadla, Stig se pustil a dovrávoral posledních pár kroků na kormidelní plošinu.

„Drží dobře,“ prohlásil.

Hal musel uznat, že má pravdu. Volavka se vezla na mohutných vlnách a burácejícím větru jako mořský pták, po němž dostala jméno. Pověrčivost ho však varovala, aby nedával najevo přílišný optimismus. Mořští bohové mají ve zvyku takovou domýšlivost trestat, pomyslel si.

„Hlavně aby vydržela bouřková plachta a nepovolila nám prkna,“ poznamenal.

Stig si vytřásl vodu z očí a zakabonil se na něj. „Ty jsi ale veselá nátura,“ zabručel.

Hal pokrčil rameny. Vždycky existovala možnost, že při prudkých otřesech, které cloumaly lodí, když narážela do brázd mezi vlnami, se uvolní prkno a loď začne nabírat vodu. Nemyslel si, že k tomu dojde. Koneckonců tuhle loď postavil sám a znal každý šev a nýt na lodi. Ale nedalo se to vyloučit.

Pohlédl k zádi a cítil, jak mu srdce stoupá do krku. Pobřeží teď bylo mnohem blíž, ještě blíž, než pokládal za možné. Volavka se sice škrábala přes vlny, ale bouře ji při tom zaháněla pozadu směrem k pobřeží.

Nemohl s tím nic dělat. Udržoval ji na nejlepším možném kursu a plavil se západním směrem tak rychle, jak se dalo. Paže ho bolely námahou od toho, jak držel kormidelní páku, ale nechtěl ji předat někomu z ostatních. Koneckonců to byla jeho loď, jeho odpovědnost. A když odložil stranou falešnou skromnost, věděl, že nikdo na palubě by to nezvládl lépe. Byl lepší kormidelník než kdokoli z jeho přátel.

Thorn mu levou rukou sevřel rameno a kývl k zádi. Hal se znovu otočil a pohlédl naznačeným směrem. Ucítil bodnutí strachu, když spatřil čáru černých skalisek vyčnívajících z moře. V jednom okamžiku je zakrývala vodní tříšť vybuchující kolem nich, v dalším se jejich hlavy ostré jako břitvy vynořily nad hladinu, jako by vyhlížely loď, která se k nim blížila.

Trojice přátel mlčela. Hal odhadoval přibližující ke skaliska: přimhouřil jedno oko a druhým sledoval zadní vaz a současně skály, které se rýsovaly za ním. Po chvíli si uvědomil, že úhel se mění – pomalu, ale dost na to, aby proklouzli kolem nich.

„Mineme je,“ řekl.

Thorn a Stig se tvářili dost pochybovačně. Volavka vystoupala na další vlnu, prorazila její hřeben a řítila se dolů, takže jim hrozivě vyceněné skály na chvíli zmizely z očí. Když se vyhoupli na další vlnu, spatřili, že útes se nyní nachází napravo od nich. Bezpečně proplují kolem. Ne o mnoho, ale dostatečně.

Hal sebou trhl, když se jedno skalisko vynořilo z rozbouřeného moře pouhých patnáct nebo dvacet stop od jejich zádi a pak se začalo rychle vzdalovat za jejich pravobokem. Bylo to o chlup, uvědomil si.

Zazářil další jasný blesk a pár vteřin nato zarachotil hrom, ale tentokrát mnohem dál od lodi než posledně. Hal mu nevzrušeně naslouchal. Stig upoutal jeho pozornost a ukázal na hibernské pobřeží, nyní už daleko na východě.

„Jsme za ním,“ řekl Stig.

Hal spokojeně přikývl. Zatlačil na kormidelní páku a obrátil lodní příď k západu. Bouřkovou plachtu naplnil vítr a Volavka se pod jeho tlakem naklonila.

„Budeme pokračovat na moře, ať máme prostor,“ rozhodl a nasměroval loď do neznámých pustin Nekonečného oceánu.

Kapitola třetí

Dny ubíhaly a bouře pokračovala neztenčenou měrou.

„Jak dlouho může takováhle bouře vydržet?“ zeptal se Stefan Thorna. Posádka se choulila ve skrovném úkrytu mezi veslařskými lavicemi na levoboku, zabalená do dehtovaných plachet v marné snaze zůstat v suchu. Hal a Stig stáli na kormidelní plošině, Hal pořád ještě svíral rukama kormidelní páku, zatímco Stig, s nohama rozkročenýma pro lepší rovnováhu, jednou rukou podpíral svého přítele, aby neupadl. Hal si už celé dny pořádně neodpočinul. Čas od času si zdřímnul, když ho Stig nebo Thorn přesvědčili, aby jim na chvíli předal kormidlo – ale sebemenší změna v pohybu lodi či zhoupnutí na vlnách mimo obvyklý rytmus pokaždé způsobily, že okamžitě vyskočil na nohy, popadl kormidelní páku a zase se ujal vlády nad lodí.

Thorn zvedl pohled k šedivé obloze plné ženoucích se mračen a okamžitě toho zalitoval, když mu za krk, odkrytý zdvižením hlavy, zatekla studená voda.

„Pár dnů,“ odpověděl.

„Pár dnů už uběhlo,“ podotkl Jesper. Thorn na něj pohlédl, tentokrát opatrně, aby předešel dalšímu chrstnutí ledové vody za krk.

„Tak týdnů,“ řekl. „Jednou jsem byl v bouři, která trvala přes dva týdny.“

„Byla horší než tahle?“ zeptal se Stefan.

Thorn se zamyslel a pak zavrtěl hlavou. A zaklel, když tím neprozřetelným pohybem uvolnil další vodu ve svém oblečení.

„Ne. Tahle bouře je nejhorší, jakou pamatuju.“

„Hned jsem klidnější,“ zamumlala Lydia. Seděla se skloněnou hlavou a tvář i krk měla pevně zabalené do nepromokavého pláště.

Zajímavé, pomyslel si Thorn. Měla s mořeplavbou méně zkušeností než její druhové, kteří všichni do jednoho vyrůstali na lodích a na moři. Přesto se zdálo, že měla neochvějnou důvěru, že se jim podaří z bouře vyváznout. Věděl, že spousta dívek by se na jejím místě proměnila v roztřesenou hromádku neštěstí schoulenou na palubě – a pak si uvědomil, že spousta mužů by byla stejná.

„Ty nemáš strach?“ zeptal se jí.

Zvedla oči k těm jeho. „Mám. Ale nemůžu s tím nic dělat, takže je zbytečné, abych se jím nechala ovládat,“ odpověděla. „Navíc mi všichni pořád říkáte, že Hal je nejlepší kormidelník, jakého jste kdy viděli. Nepochybuju o tom, že nás z toho dostane.“

To byla rozhodně pravda. Thorn se však v duchu začínal ptát, jak dlouho to Hal ještě vydrží. U kormidla byl v podstatě od chvíle, co na ně udeřila bouře. Oči měl zarudlé od slané vody a únavy a hrbil se nad kormidlem jako stařec. Dříve či později ho někdo z nich bude muset vystřídat. Ať se to Halovi líbilo či ne, potřeboval spánek – hodiny spánku.

Thorn na mladého skirla úkosem pohlédl. Jen co to udělal, zahlédl, jak se Hal při nečekaném pohybu lodi zapotácel, až málem upadl. Stig ho rychle podepřel a Hal svému příteli tlumeně poděkoval. Otřásl se a postavil se zpříma, zamrkal těma bolavýma, zarudlýma očima a několikrát zadupal, aby si v nohou rozproudil krev. Nohy a chodidla ho musejí pořádně bolet, pomyslel si Thorn. Halův vzpřímený postoj během pár vteřin zase ochabl únavou a znovu ho začala podpírat Stigova svalnatá paže.

„A dost,“ řekl si pro sebe Thorn. Shodil ze sebe nepromokavý plášť, vyškrábal se na lodní palubu a potácivým krokem se vrhl se k oběma postavám na kormidelní plošině, zatímco loď sebou pod ním zaškubala.

Stig na něj pohlédl s otázkou v očích. Hal pořád zíral zarputile před sebe s rukama sevřenýma na kormidelní páce.

„Usíná vestoje,“ řekl Thorn.

Stig kývl na souhlas. „Já vím. Ale nechce si odpočinout. Už jsem mu nabízel, že ho vystřídám, ale pokaždé jen zavrtí hlavou a řekne, že je v pořádku.“

„Což očividně není,“ prohlásil Thorn. Uchopil Hala za pravou ruku a pokusil se ji odtáhnout od kormidelní páky. Stisk mladého skirla zesílil a ruka se přimkla k hladkému dřevu. Thorn svého mladého přítele pustil a naklonil se k němu.

„Musíš si dát přestávku,“ řekl.

Halovy rty se neslyšně pohybovaly.

Thorn ukázal na vlny valící se kolem nich, které zvedaly a spouštěly loď v pravidelném rytmu. Volavka spolehlivě proplouvala bouří. Před několika hodinami vytáhli plovoucí kotvu a nechali bouřkovou plachtu pohánět loď. Teď už by nevadilo, kdyby vichr vychýlil loď z kursu. Po větru se nenacházelo žádné nebezpečné pobřeží – jen nekonečné moře. Loď pořád stoupala na vlnu za vlnou a zase po nich sklouzávala, palubu zalévala vodní tříšť, když protínala jejich vrcholky a řítila se hluboko do brázdy. Její pohyb byl sice prudký, ale také pravidelný a předvídatelný.

„Loď už máme pod kontrolou,“ pokračoval Thorn se rty těsně u Halova ucha. „Může kormidlovat Stig. Měl by sis odpočinout, kdyby se počasí zhoršilo.“

Zarudlé oči na něj pohlédly. Chlapec je vyčerpaný, pomyslel si Thorn. Vlastně hůř než to. Thorn se zase pokusil odpáčit jednu z Halových rukou od kormidla a tentokrát mu to Hal zdráhavě dovolil. Thornova slova musela proniknout do jeho mozku a Hal si uvědomil, že jsou rozumná. Thorn se pustil do druhé ruky a pohlédl na Stiga.

„Převezmi kormidlo,“ řekl, a jen co odpáčil Halovu druhou ruku, první důstojník se chopil kormidelní páky. Thorn objal Hala a jemně ho odváděl z kormidelní plošiny k veslařským lavicím na závětrné straně.

Ostatní se natáhli, aby mu pomohli do skrovného přístřešku.

„Přines suchou deku,“ řekl Thorn Edvinovi.

Zdravotník otevřel dvířka ve vodotěsné prostřední části lodi a vytáhl víceméně suchou deku. Potom spolu s Thornem stáhl Halovi vestu z ovčí kůže a začal ho pořádně drhnout dekou, až mu samým třením rudě zářila kůže a do ztuhlého prochladlého těla se mu začínala vracet krev. Rty měl promodralé, ale prudké tření dekou mu obnovilo krevní oběh a kůže získala normální barvu. Wulf zašmátral v další skříňce a vytáhl suchou košili.

Jakmile byl Hal zase oblečený, Thorn ho zabalil do deky, pak skirla přitáhl k sobě a ovinul ho pažemi. Edvin přes oba přehodil Thornův nepromokavý plášť. Hal se divoce roztřásl a pak se zhroutil proti Thornovu mohutnému hřejícímu trupu.

„Pořádně se prospi,“ řekl jednoruký mořský vlk svému mladému příteli. Jeho hlas byl překvapivě vlídný a konejšivý a Edvin na něj zvědavě pohlédl. Byl zvyklý na to, že Thorn je hlučný a jízlivý. Svoji starostlivou stránku neukazoval často. Thorn vzhlédl, všiml si, že ho Edvin sleduje, a uhádl, co si hoch myslí.

„Kdybychom ho nechali, pořád by tam stál, dokud by se nesvalil,“ poznamenal a kývl k odpočívajícímu Halovi.

„Radši dohlédneme i na Stiga,“ řekl mu Edvin.

Thorn přikývl. „Pravda. Byl tam v té zimě a vichřici skoro tak dlouho jako Hal.“ Otočil se na lavici, aby viděl na Stiga. Mohutný mladík se zdál být v pořádku. Stig si všiml, že se na něj dívá, a věnoval mu uklidňující úsměv. Pak stáhl hlavu mezi ramena, když přes okrajník přelétla další sprška vody a promočila ho.

Thorn nechal Stiga u kormidla ještě hodinu a pak ho šel vystřídat. Opatrně předal spícího Hala Ingvarovi. „Ty jsi dost velký na to, abys ho udržel v teple,“ poznamenal.

Rozložitý a přátelský Ingvar se usmál na souhlas.

Stále kolem nich skučela bouře a lanoví drnčelo pod náporem vichru. Pokračovali v nekonečné houpavé plavbě, vystoupali na vlnu, potom se řítili dolů po její zadní straně, jenom aby zahájili další kymácivé stoupání, až ten neustále se opakující pohyb zahrnul celý jejich svět. Jejich rozum už od toho byl celý ochromený, podobně jako byly jejich ruce a nohy ochromené mrazivým chladem.

Thorn zůstal u kormidelní páky dvě hodiny a sledoval, jak ubývá sporého denního světla, až zavládla tma. Černé mraky občas pročísl blesk a na zlomek vteřiny ozářil siluetu lodi. Potom je ohlušilo zaburácení hromu a Kluf zareagovala zlostným štěkotem. Záblesky světla však byly čím dál méně časté.

Jakmile padla noc, Thorn zase předal kormidlo Stigovi. Podívali se na Halovu spící postavu.

„Necháme ho spát co nejdéle,“ rozhodl Thorn. „Potřebuje si odpočinout.“

Během Stigovy hlídky si všimli slabého modrého světla, které se mihotalo na vrcholku tlustého stěžně a pomalu se šířilo po lanoví. Když ho první důstojník zahlédl, varovně vykřikl, protože si myslel, že stěžeň v té bouři nějak začal hořet. Thorn se zvedl, zakymácel se spolu s lodí a prohlédl si ho. Ostatní členové posádky si při tom pohledu polekaně mumlali.

„To je Lokiho oheň,“ křikl Thorn. „Někdy se mu říká taky Lhářův oheň.“

Loki byl bůh lží, proslavený jako vtipálek a šprýmař. Tyhle modré plamínky ve skutečnosti vůbec nebyly oheň, jenom zvláštní jev, který se někdy vyskytoval při bouřích na moři. Thorn ho na svých plavbách viděl už několikrát a věděl, že tohle modré mihotavé světlo je neškodné.

Stefan si ho nejistě prohlížel. „Mně se zdá, že je to skutečný oheň.“

Několik členů posádky souhlasilo a jejich hlasy zněly nervózně.

Thorn se na ně usmál. „Kdyby to byl oheň, stěžeň už by shořel,“ poznamenal.

Posádka mu dala za pravdu. Jejich obavy se zmírnily, ale ještě zcela nezmizely. Modré světlo poblikávalo na stěžni a dehtovaných lanech už několik minut a nezdálo se, že by materiál nějak poškodilo.

„Několikrát jsem to viděla v lese,“ ozvala se Lydia. „Ale nevěděla jsem, jak se tomu říká. Thorn má pravdu. Neublíží nám.“

Ostatní členové posádky se pomalu uklidnili. Pokud divné světlo nedělalo starosti ani Lydii, nehodlali se jím nechat vyvést z míry. I když se upokojili, pořád vrhali pochybovačné pohledy na zvláštní světlo, když vtom najednou zmizelo stejně rychle, jako se předtím objevilo.

„Tak nějak se mi po něm stýská,“ promluvil Jesper, když je znovu obklopila hluboká černota noci. „Líbilo se mi.“

Potom do pravoboku udeřila prudká vlna, které si do té chvíle nikdo nevšiml. Přihnala se ze strany, v jiném úhlu než ostatní vlny, převrátila Volavku na bok a chrstla na palubu vodu a vodní tříšť. Loď se otřásla a pak se narovnala. Hal se okamžitě probral; změna v pohybu lodi ho probudila. Shodil ze sebe nepromokavý plášť a rozhlédl se ve tmě.

Stig mezitím vrátil loď zpátky na původní kurs a Volavka už šplhala na další horu vody, která se proti nim řítila. Jenže v prostorech pro veslaře teď byla spousta vody, tolik, že nestíhala odtékat palubními odtoky. Loď se lopotila nahoru na vlnu a najednou se zdálo, že je těžká a neohrabaná. Hal se zlehka vyhoupl na palubu a šel převzít kormidlo od Stiga. První důstojník mu ho vděčně předal. Vlna ho zasáhla plnou silou, promočila ho a zároveň mu vyrazila dech.

„Neviděl jsem ji,“ stěžoval si.

„Běž se usušit,“ řekl mu Hal. „Teď ji chvíli povedu já.“

Dlouhý odpočinek mu viditelně prospěl. Stig vyrazil do prostoru pro veslaře, aby se porozhlédl po suché dece.

Thorn si povzdechl a mávl na ostatní členy posádky.

„Každý popadněte vědro,“ křikl. „Musíme z ní vylít vodu.“

Kapitola čtvrtá

Plavili se tmavými nočními hodinami, střídavě stoupali na mohutné vlny a zase z nich klesali a vichr na ně vyl jako divoké živé stvoření.

Jejich životy se odehrávaly v nevyhnutelném sledu – vystoupat nahoru, prorazit na druhou stranu, řítit se dolů, zabořit se přídí do moře a potom zahájit další pracné stoupání.

Nebylo to příjemné ani pohodlné, bouře však ztratila něco ze své původní zuřivosti a Volavky začínaly být přesvědčené o tom, že nedojde-li k něčemu neočekávanému, loď tyto podmínky zvládne.

Vítr byl pořád ještě příliš silný na to, aby se Hal odvážil vytáhnout štíhlé zakřivené ráhno s větší plachtou. Maličká bouřková plachta byla v tom vichru napnutá jako kůže na bubnu a pomáhala jim v rozbouřeném moři alespoň částečně manévrovat. Příď drobné lodi sice mířila k severozápadu, ale všichni věděli, že jejich skutečný kurs je jihozápadní, protože vítr a moře hnaly loď před sebou.

Ten pocit posádku znepokojoval. Bouře je zatlačovala čím dál hlouběji do nezměrných vod Nekonečného oceánu, kam se ještě nikdy nikdo z nich nepustil. Ale jak poznamenala Lydia, nemohli tomu zabránit, takže nemělo smysl se tím trápit. Vlastně to bylo právě její klidné smíření se situací, díky němuž ostatní zachovali chladnou hlavu. Panika a strach mohly být v podobných situacích nakažlivé, ale tentokrát se mezi nimi šířil stoický klid.

Z jejich činnosti se stala rutina. Kormidelnické stanoviště, vystavené vichru a vodní tříšti na horní části zadní paluby, bylo zřejmě tím nejnáročnějším místem – tedy až na chvíle, naštěstí nepříliš časté, kdy museli vylévat vodu z lodi. Halovi došlo, že v kormidlování nemůže pokračovat sám, a tak připravil rozpis služeb a začal se pravidelně střídat se Stigem, Thornem a Edvinem.

Kdysi při první plavbě Volavky samozřejmě Edvina zaučili jako záložního kormidelníka. Neměl Halovu tělesnou sílu a už vůbec ne Stigovu nebo Thornovu. Jeho ruka na kormidelní páce však byla pevná a jistá a měl cit pro pravidelné pohyby lodi, který mu pomáhal udržet ji na správném kursu s minimálními úpravami kormidelní páky. Předvídal pohyby lodi, zatímco se kolem ní vzdouvalo moře, a díky této předvídavosti mu stačilo vynakládat menší úsilí na to, aby upravil její směr.

Lydia ho pozorovala s obdivem v očích. Přistoupila těsně ke kormidelní plošině, aby mu dělala společnost. Chápala, že kormidlování může být osamělá činnost.

„Jsi v tom dobrý, viď?“ zeptala se.

Edvin zrudl a usmál se na ni. Její pochvala ho potěšila. „Je snadnější přesvědčit ji, aby plula tam, kam chceš, když ji nenecháš plout tam, kam chce ona.“

Lydia se nad tím zamyslela a potom vážně přikývla. „To je dobrý způsob, jak se na to dívat.“ Při předchozích plavbách taky několikrát zkoušela kormidlovat. Hal byl přesvědčený o tom, že každý člen posádky by měl být schopný udržovat kurs, nehledě na to, jaké byly jeho individuální přednosti či dovednosti. On a Stig se jí urputně snažili vštípit přesně tu předvídavost, která šla Edvinovi tak snadno. Zjistila, že bylo třeba neustále provádět drobné úpravy kormidelní páky, zatímco kolem ní proudila voda. Pokud jste dovolili, aby vítr nebo vlny vychýlily loď ze správného směru, museli jste vynaložit dvakrát větší úsilí, abyste ji dostali zpátky na kurs.

„Nechceš se napít?“ zeptala se.

Edvin horlivě přikývl. Kormidlování byla navzdory chladným a vlhkým podmínkám žíznivá práce. „Co je na výběr?“ zeptal se. Usmál se a na popraskaných rtech ho zaštípala zaschlá sůl.

„Máme vodu. Nebo vodu,“ řekla mu Lydia.

Zatvářil se, jako by přemýšlel, co si má vybrat. „Tak radši vodu,“ řekl nakonec.

Samozřejmě neměli nic teplého k pití, i když by to všichni velmi ocenili. Vzhledem k tomu, jak se loď kymácela a houpala, rozdělávat na palubě oheň by bylo šílenství. Raději nechtěli zapalovat ani malý závěsný olejový kahan, který měl Edvin ve svém kuchařském náčiní.

Lydia seskočila do prostoru pro veslaře a z vodního měchu mu nalila pohár studené vody. Vlastním tělem ho chránila před slanou tříští, která s monotónní pravidelností stříkala na palubu. Vyšplhala zpátky na hlavní palubu a podala pití Edvinovi. Zhluboka se napil. Voda byla samozřejmě ledová, ale díky tomu nesmírně osvěžující. Při druhém doušku nakrčil čelo. Kvůli sprškám mořské vody, které do ní napadaly, teď měla zřetelně slanou příchuť. Lydia zahlédla jeho mírně znechucený výraz.

Uhodla důvod. „Promiň,“ omlouvala se. „Slaná voda se dostane všude.“

„S tím se nedá nic dělat,“ odpověděl a honem do sebe pohár obrátil, aby předešel dalšímu znečištění.

Zadíval se na oblohu. Prohlédl si jednolitou tmavošedou masu mraků a vějičku na stěžni, která v silném větru trčela téměř vodorovně nad palubou.

„Nedá se říct, že by se počasí lepšilo,“ zamumlal.

Ale přece jen se zlepšovalo, i když v přírůstcích tak pozvolných, že bylo pro ně těžké všimnout si změny.

Čtvrtého dne vichr polevil ze skučící nevypočitatelné síly na setrvalejší vítr bez náhlých děsivých a dost možná smrtících poryvů a nárazů, které by mohly loď převrátit, kdyby se posádka přestala soustředit.

Vítr měl v sobě pořád ještě velké nebezpečí a spoustu hrubé síly, ale už se nezdálo, že čeká jenom na to, až posádka poleví v ostražitosti. Prostě jen vál a vál jako kulisa celého dne.

A tak se plavili dál. Čtyři dny. Pak pět. Potom šest. A každý den, každá hodina, která uplynula, je zaháněla čím dál hlouběji do neprozkoumaných dálav Nekonečného oceánu.

Šestého dne se dokonce ukázalo slunce. Hal se díval, jak putuje obloukem nad nimi. Nikdy neviděl slunce tak vysoko jako teď. Provedl několik měření pomocí hůlky upevněné na čepu. I když nedokázal přesně určit denní dobu, poznal, že tak daleko na jihu nikdy v životě nebyl.

Možná že tak daleko na jihu nebyl nikdy nikdo.

Seděl v prostoru pro veslaře a třel si rukama tělo, aby se trochu zahřál, když za ním přišel Stig s ustaraným pohledem na tváři.

„Co je za problém?“ zeptal se Hal.

Stig se rozhlédl a přesvědčil se, že nikdo z ostatních členů posádky není na doslech. „Dochází nám voda,“ řekl sklíčeným hlasem.

Hal nechápavě svraštil čelo. „Jak je to možné? Ještě jsme nevypili ani první sud. A pak ještě máme druhý sud plný vody.“

Volavka vozila pitnou vodu ve dvou velkých sudech uložených ve vodotěsné prostřední části v podpalubí. Stig každé ráno naplnil velký měch na vodu a nechal ho na palubě, aby se z něj každý mohl kdykoli napít. Rozumělo se samo sebou, že před vyplutím z Hibernie oba sudy doplnili. Na zpáteční plavbu domů by jim měl stačit jen jeden sud, ale Hal byl raději přehnaně opatrný než naopak. Nikdy nemohli vědět, co se může stát – jak jejich současná situace až moc dobře potvrzovala.

„Druhý sud přestal těsnit. Voda z něj začala pomalu vytékat.“ Stig zlostně zakroutil hlavou. „Nevím, jak se to mohlo stát. Asi v něm při těch otřesech a nárazech něco povolilo.“

Jako první důstojník měl Stig za úkol věnovat se takovým záležitostem, jako byly zásoby a vybavení. Hal poznal, že Stig si dává netěsnící sud za vinu.

„Kolik vody jsme ztratili?“ zeptal se. Tohle teď bylo nejdůležitější.

Stig se zamyslel. „Zbyla nám asi třetina sudu,“ odpověděl. „A v prvním sudu o něco míň.“

„Ze všeho nejdřív musíme sud ucpat,“ řekl Hal.

„To už jsem vyřešil,“ mávl Stig rukou. „Nedařilo se mi zjistit, kudy voda utíká, tak jsem ji přelil do prvního sudu.“

„A první sud není poškozený, že ne?“ zeptal se úzkostlivě Hal. Jestliže jeden ze sudů přestal těsnit, museli počítat s tím, že to samé se stane i s tím druhým. Nebylo to pravděpodobné, ale vyloučit se to nedalo. A Hal byl na moři dost dlouho na to, aby věděl, že pokud něco není vyloučené, tak se to klidně může stát – a často se to opravdu stávalo. Ale Stig ho uklidnil.

„Ne. Je v pořádku. Třikrát jsem ho zkontroloval. Jde mi o to, že dvě třetiny sudu by nám k návratu domů stačily za normálních podmínek.“

Významně se odmlčel. Hal pochopil, co se mu snaží naznačit. Zadíval se na šedivé vlny ženoucí se kolem lodi.

„Jenže tohle nejsou normální podmínky,“ poznamenal.

„To tedy nejsou,“ souhlasil ztěžka Stig. „Nemáme ponětí, kde jsme ani jak dlouho nám potrvá dostat se domů.“

„A proto je těžké určit, kolik vody budeme potřebovat,“ dořekl za něj Hal. Chvíli seděli mlčky a potom Hal dospěl k rozhodnutí. „Snížíme běžný denní příděl na polovinu,“ oznámil.

Stig se tvářil skepticky, i když byl rád, že to rozhodnutí není na něm. „Bude to stačit?“

Hal pokrčil rameny. „Popravdě řečeno nevím. Zaválo nás to daleko na jihozápad a unáší nás to pořád dál. Uvidíme, jak dlouho ty podmínky potrvají a kdy bude možné zase plout na severovýchod.“ Zamyšleně se poškrábal na bradě. „Zavedeme poloviční příděly a pak se uvidí. Dej vědět ostatním,“ dodal. Nechtěl, aby to zjistili až ve chvíli, kdy přijde čas na rozdělování denních přídělů vody. Radši ať protestují a mrmlají předem.

Stig semkl rty. Hal na něm viděl, že si pořád ještě vyčítá, že to dopustil. Poplácal kamaráda po rameni.

„Neužírej se tím,“ řekl. „Nemůžeš za to.“

Stig znechuceně zavrtěl hlavou. „Jsem tvůj první důstojník. Měl jsem to zkontrolovat dřív.“

Hal rozvážně pokrčil rameny. Nechtěl se s ním handrkovat. Přísně vzato měl Stig opravdu za úkol sledovat takovéhle drobnosti, a že si to dával za vinu, bylo svým způsobem dobře. Příště už nedovolí, aby k podobné situaci došlo.

Pokud nás ještě nějaké příště čeká, ozval se tichý neodbytný hlásek v Halově mysli. Potřásl hlavou, aby ho umlčel.

„Řekni to ostatním,“ opakoval a Stig se vydal k přídi, kde seděli ostatní členové posádky schoulení k sobě, aby jim nebyla taková zima.

Jak se dalo čekat, jako první si začal stěžovat Jesper.

„Jak se to stalo?“ zeptal se dotčeným tónem, když jim Stig řekl o netěsnícím sudu. Mohutný první důstojník na něj upřel ocelový pohled.

„Na tom nezáleží,“ prohlásil. „Záleží jenom na tom, že se to stalo. A do odvolání si musíme vystačit s polovičními příděly.“

„Třeba zaprší,“ nadhodil Ingvar. „A pokud ano, mohli bychom nachytat dešťovou vodu.“

Stig na něj uznale kývl. „Dobrý nápad, Ingvare. Jespere, Stefane – upravte jednu z náhradních plachet tak, abychom do ní mohli chytat vodu, kdyby začalo pršet.“

„Proč já?“ chtěl vědět Jesper. Hal to zaslechl a obrátil oči k zataženému nebi.

„Protože ti to říkám,“ odpověděl Stig.

Jesper pohrdavě zasupěl. „To není žádná odpověď,“ zamumlal.

Stig k němu přistoupil blíž. „Tak co třeba tohle? Protože jsem první důstojník, a když neuděláš, co ti řeknu, vrazím ti pár facek.“

Rozhostilo se mezi nimi dlouhé ticho. Nakonec Jesper odvrátil zrak a namířil si to k bedně, kde byly uloženy náhradní plachty.

„Jo, tohle už by se dalo za odpověď považovat,“ připustil mrzutě.

Kapitola pátá

Osmého dne se nad nimi bouře konečně smilovala. Skučící vichr, který před sebou hnal vodní tříšť, opadl. A přes příď už se nepřelévala zelená voda pokaždé, když se Volavka zabořila do brázdy za každou další vlnou.

Síla větru sice zeslábla a posádka už se nemusela střídavě choulit v prostoru pro veslaře a vylévat vodu, která se dostala na palubu, ale moře i vítr se pořád ještě neúprosně valily na západ a Volavku unášely s sebou. Vítr vanul přesně opačným směrem, než byl ten, který by je zanesl zpátky k Hibernii a posléze do Skandie.

Thorn a Hal se krčili u kormidelní plošiny a Stig vedl loď pod mírným úhlem v převládajícím větru. Zdálo se, že plují na severozápad, příď byla natočená tímto směrem, ale všichni tři věděli, že vítr je pořád unáší po moři k jihozápadu. Vítr už sice nebyl tou ječící, zuřivou silou, která je bičovala osm vyčerpávajících dnů a nocí, ale pořád měl prudkost poloviční vichřice a podle všeho byl odhodlaný zabránit jim v návratu do jejich domoviny.

„Je podle tebe nějaká naděje, že se to změní?“ zeptal se Hal Thorna. Starý mořský vlk byl jejich nejzkušenějším námořníkem. Zažil, jak se mění vítr a počasí ve všech částech známého světa.

Háček byl samozřejmě v tom, že už nebyli ve známém světě. Nekonečný oceán představoval jednu velkou neznámou a pro všechny z nich byl záhadou. Vlčí lodě se v minulosti už plavily po jeho nejvýchodnějším okraji. Nikdo se však do jeho širých, šedých, vzdouvajících se vod nevypravil tak daleko jako oni.

A pokud přece jen ano, pak se nevrátil a neodvyprávěl svůj příběh.

Thorn chvíli váhal s odpovědí. Nakrčil nos, nasál vzduch a zahleděl se k severovýchodu, odkud přicházely vlny i vítr.

„Popravdě řečeno,“ řekl pomalu, „nemám páru. Neznám tyhle vody a nevím, jak se tu chová počasí. Můžu říct jen tohle – proč by se mělo měnit? Už osm dní fouká od severovýchodu. Nevidím žádnou známku toho, že by se měl vítr najednou obrátit. A aby nám to bylo k něčemu dobré, potřebujeme, aby se obrátil o devadesát stupňů.“

„Takže to takhle může pokračovat třeba dalších osm dní,“ řekl Hal.

Thorn pokrčil rameny. „Proč jenom osm? Klidně celé týdny. Je jasné, že ho žene mohutná fronta. Mrzí mě, že pro tebe nemám něco povzbudivějšího.“

Hal si chvíli hryzal zatržený nehet a pak pohlédl na Stiga. „Jak je na tom posádka?“ Jako skirl si v podobných situacích musel od posádky udržovat určitý odstup. Nemohl s nimi probírat své záměry a myšlenky. Pokud musel učinit těžká a nepopulární rozhodnutí, bylo lepší držet se od nich dál. Díky tomu se jeho rozhodnutí a rozkazy nestaly předmětem debat a diskusí. Ale Stig mohl zůstávat s posádkou v těsnějším kontaktu a sloužit Halovi jako jeho oči a uši.

„No, víš, že jsem včera zase snížil příděly vody. Musíme si vystačit se dvěma poháry na den.“

Hal svraštil čelo. Věděl, že Stig zase sníží příděly, ale netušil, s jakým výsledkem. „To je vážně hodně málo. Jak to vzali?“

„Nelíbilo se jim to,“ odpověděl Stig. „Komu by se to taky líbilo? Ale chápou, proč je to nutné. Nejsou přece děti. A když si stěžují, aspoň si trochu uleví.“

„Ať visím, jestli vím, proč ještě nezapršelo,“ vložil se do řeči Thorn a zaškaredil se na mraky hnané větrem, které se pořád ještě řítily nízko nad nimi. „Orlog ví, že tam nahoře je dost vody na pořádný slejvák.“

„Třeba zaprší,“ poznamenal Hal, jeho tón však naznačoval, že tomu sám moc nevěří. Věci se nikdy neděly, když byly potřeba, pomyslel si, ale nevyslovil to nahlas. Snížení přídělů vody na čtvrtinu byl vážný krok. Taková troška stačila sotva na to, aby posádka vydržela. Potravin měli samozřejmě dost, ale bez vody se nikomu nechtělo moc jíst. A nedostatek vody se pokaždé projeví mnohem dřív než nedostatek jídla.

„I kdyby se počasí změnilo,“ řekl po pár minutách mlčení, „vrátit se tam, kde jsme začali, by nám trvalo aspoň dalších osm dní.“

„Déle,“ prohlásil Stig. „Plavili bychom se proti větru, museli bychom křižovat a urazili bychom dvakrát větší vzdálenost než cestou sem.“

„Takže možná deset, dvanáct dní,“ řekl Hal.

Stig přikývl. „Přinejmenším. A voda nám dojde za tři.“

Thorn svého mladého přítele bedlivě sledoval. „Máš nějaký nápad?“

Hal se zhluboka nadechl a pak to ze sebe dostal. „Říkám si, že bychom měli vytáhnout hlavní plachtu a zamířit na západ.“

„Na západ?“ opakoval Thorn. V jeho hlase byla až příliš patrná nevěřícnost. „Dál do Nekonečného oceánu?“

„To je jenom jméno,“ poznamenal Hal. „Říká se mu tak, protože se tam nikdy nikdo neplavil. Ale zamysli se. Něco tam přece musí být.“

Ukázal neurčitě k západnímu obzoru a ostatní se podívali za jeho zdviženou paží. Thorn se tvářil pochybovačně. Stig se tvářil starostlivě.

„Ale co když je opravdu nekonečný?“ zeptal se Stig.

Hal zavrtěl hlavou. „Proč by měl být nekonečný? Všechny ostatní oceány někde končí. Vždycky je někde pevnina.“

„Jenomže tohle je Nekonečný oceán,“ upozornil ho jemně Thorn.

Hal netrpělivě zakroutil hlavou. „Jenom se mu tak říká. Jistě, je velký. Ale tvůrci map bývají básničtí. Nikdy by ho nenazvali Velký oceán. Nekonečný oceán zní mnohem dramatičtěji.“

„Rozhodně zní mnohem děsivěji, jestli chceš znát můj názor,“ zabručel Stig.

Zatímco oba přátelé mluvili, Thorn přejížděl pohledem z jednoho na druhého. Nakonec rozvážně řekl: „Myslím, že Hal má pravdu. Takhle ničeho nedosáhneme, jenom se pohupujeme na vlnách jako korkový špunt a vítr nás pořád unáší na jih a na západ. Brzy nám dojde voda a co pak?“

„Co když se vítr změní?“ opakoval zarytě Stig.

Thorn pokrčil rameny. „Když se změní, vždycky to můžeme otočit a plout zpátky do Hibernie.“ Odmlčel se. „Ale už jsme se shodli, že voda by nám došla dávno před tím, než bychom se tam dostali. I kdyby se vítr změnil.“

„A když poplujeme na západ, nabereme slušnou rychlost,“ dodal Hal. „Budeme mít nejvýhodnější podmínky pro plavbu a vítr je rozhodně dost silný. Za den nebo dva bychom mohli najít zemi. Kdo ví?“

„Nikdo. A o to právě jde,“ prohlásil Stig.

„No, můžeme tady zůstat dřepět, houpat se nahoru, dolů a dozadu a nikam se nedostat. Anebo s tím můžeme zkusit něco udělat. Radši bych něco udělal, než tady sedět a čekat, až umřu žízní.“

Rozhlédl se po nevlídném šedivém moři. Napadlo ho, jak je to ironické, mluvit o smrti žízní, když jsou všude kolem nich miliony čtverečních mil vody.

„Asi máš pravdu,“ připustil Stig. Pomalu začínal uznávat Halovy argumenty. „Ale myslím, že tohle je jedna ze situací, kdy bychom se měli poradit s ostatními. Koneckonců jde taky o jejich životy. Mají do toho co mluvit.“

„Moc se mi to nelíbí,“ řekl Hal. „Mohli by si na to zvyknout a to by nebylo dobré.“

„Jindy bys měl pravdu,“ ozval se Thorn. „Ale jindy bys takové rozhodnutí udělal na základě znalostí a skutečností. Tentokrát jednáš na základě instinktu. Souhlasím se Stigem. Projednou bychom měli do rozhodování zapojit posádku.“

Hal si uvědomil, že jeho přátelé mají pravdu. Zamířit na západ znamenalo podstoupit ohromné riziko. Své přesvědčení o tom, že tam někde musí být země, nemohl ničím podložit.

„Tak dobře,“ řekl. „Svolejte je.“

Posádka se shromáždila na zádi. Stig přidržoval kormidelní páku, zatímco Hal jim vylíčil jejich postavení a předestřel jim svůj plán obrátit se na západ a vytáhnout plachtu.

Jak očekával, jeho nápad přivítala spousta šokovaných pohledů. Představa plavby do neznáma byla dost radikální. Jako první proti tomu samozřejmě protestoval Jesper.

„Ty se chceš plavit ještě dál od domova?“ vyhrkl nevěřícně. „Dál do Nekonečného oceánu?“ Zakroutil hlavou a podíval se na Hala, jako kdyby zešílel.

„Jak to vidím já,“ vysvětloval klidně skirl, „je to naše nejlepší šance, že najdeme zemi. A to se nám rozhodně nepodaří, když budeme dřepět tady.“

Pak promluvil Ingvar, který mezitím tu představu vstřebal. „Přiznávám, že mě trochu šokovalo, když jsi to navrhl,“ poznamenal. „Ale jak tak o tom přemýšlím, zřejmě je to jediná logická možnost.“

„Logická?“ vybuchl rozhořčeně Jesper. „Co je logického na tom, plavit se ještě dál od domova – do Nekonečného oceánu? Nekonečného oceánu,“ zopakoval pro zdůraznění. „To znamená, že pokračuje pořád dál a dál, navěky.“

„To nikdo neví,“ řekl potichu Edvin. Věděl, že jsou v zoufalé situaci. Ale zdálo se mu, že to, co navrhuje Hal, je nejlepší možnost.

„Ale nikdo neví ani to, jestli někde končí,“ poznamenal Jesper. Popravdě řečeno, ta představa mu vlastně ani nepřipadala tak nesmyslná. Jenže Halův návrh mu připomněl, jak jsou na tom špatně. Přinutil ho čelit velice pravděpodobné možnosti, že tu všichni zemřou, tisíce mil od domova.

„Ujistím se, jestli tomu správně rozumím,“ ozvala se Lydia. Všichni se k ní otočili. Během doby, kterou s nimi strávila, se z ní stala spolehlivá a uznávaná členka posádky. Měla analytický mozek. Celý život se živila lovem a to ji naučilo zvažovat možnosti a rozhodnutí. Dokonce i Jesper chtěl slyšet, co k tomu řekne. V hloubi duše Halovi věřil, že se v důležitých věcech rozhodne správně. Jenže tohle bylo jedno z nejdůležitějších rozhodnutí, která kdy museli udělat, a mladý skirl obvykle mohl své představy podepřít fakty a zdravým rozumem. Tentokrát na podporu svých představ nemohl předložit žádná fakta.

„Máme vodu na tři dny?“ zeptala se Lydia a pohlédla na Stiga. Ten přikývl. „Kdyby se vítr změnil, kde bychom byli za tři dny? Totiž – je na východ nějaká země, kam bychom se mohli za tři dny dostat?“

První důstojník zavrtěl hlavou, protože mluvila na něj. Halovi se zdálo, že bude lepší do rozhovoru nezasahovat. Jeho stanovisko už bylo jasné.

„Není,“ odpověděl Stig. „Sama jsi viděla, co je na východě. Nejbližší země je Hibernie a ta je aspoň deset dní daleko.“

„A dávno předtím nám dojde voda,“ dodala.

Do řeči se vložil Stefan. „Dávno předtím umřeme žízní. Uvědom si, že posledních pár dní jsme toho moc nevypili.“

Kývla na něj. „Dobrá připomínka.“ Pak obrátila pohled ke Stigovi. „A když poplujeme na západ? Je tam pevnina?“

Vysoký první důstojník zaváhal a pokrčil rameny. „To prostě nevíme.“

„Ale víme, že na východě nic není,“ prohlásila a on jí dal znovu za pravdu.

„Správně.“

Zamyslela se nad tím, co řekl, a pak pohlédla na Thorna. „Co si o tom myslíte vy, Thorne? Táhne se tenhle oceán donekonečna? Nebo je možné, že je na západě pevnina?“

„Samozřejmě že je to možné,“ odpověděl. „Dokonce je to celkem logický předpoklad.“

„Jak to?“ zeptala se Lydia.

„No, všichni známe teorii, že svět je ohromný talíř na hřbetě obrovské želvy,“ řekl. Byl to oblíbený mýtus, ačkoli on sám nevěděl, jestli mu má věřit. Ale pár dalších tomu zřejmě věřilo. Viděl, jak mlčky přikyvují.

„Tak se zamyslete nad tímhle. Všichni víme, že na východě je Hibernie, Araluen a ohromná pevninská hmota světadílu, která se táhne k Aslavě a Stepím. Dává smysl, že na západě musí být podobná pevninská hmota kvůli rovnováze. Jinak by se svět převážil a spadl by želvě ze hřbetu.“

Jesper otevřel ústa, aby něco namítl, pak se zarazil, zase je zavřel a zamyslel se nad tím, co právě řekl Thorn.

„No, konečně někdo mluví rozumně,“ prohlásil nakonec. Pohlédl na Hala. „Proč jsi to hned neřekl takhle?“

Kapitola šestá

Vítr se do Volavky opíral zprava a malá loď po moři přímo letěla, hltala jednu míli za druhou. Neustále se opakující kymácení, ze kterého se jim při překonávaní každé další vlny trochu zhoupl žaludek, zmizelo a minulostí bylo i neúprosné narážení do vln a jejich zdolávání čelem. Nyní se Volavka hnala šikmo proti vlnám, protlačovala se mezi jejich vrcholky a sklouzávala do brázd. Jistě, nakláněla se a houpala, ale rytmus jejích pohybů byl mnohem radostnější. Žila. Vrzající a skřípající takeláž zpívala nepřetržitou píseň. Konečně měli pocit, že někam plují.

Háček byl v tom, že pořád ještě nevěděli kam.

Hal bláhově doufal, že nějakou známku pevniny by mohli spatřit hned první den. Rozhodně překonali hodně velkou vzdálenost. Jenže pak padla noc, potom se rozbřesklo a všude kolem nich bylo pořád jen nekonečné moře táhnoucí se všemi směry od obzoru k obzoru.

Stig každému členovi posádky vydal žalostný příděl vody. Hal se pokusil odmítnout, ale celá posádka zaprotestovala.

„Jsme v tom všichni společně,“ prohlásil Wulf. „A potřebujeme, abys byl co nejzdravější.“

Ostatní zamumlali na souhlas a Hal se podřídil. Pomalu spolkl maličký příděl vody a snažil se, aby mu v hrdle vydržel co nejdéle.

„Nevím, jestli mě taková troška udrží při zdraví,“ mumlal ochraptělým hlasem, když podával prázdný pohár zpátky Stigovi. Mluvit bylo čím dál těžší, uvědomil si. Hlasy jim zdrsněly a zhrubly, protože ústa i hrdla měli vyprahlá a nateklá. Kratičký účinek maličkého přídělu vody, který dostávali dvakrát denně, je toho pocitu nezbavil.

Kvůli nedostatku vody si připadal čím dál malátnější a otupělejší. Když na něj přišla řada, musel vynaložit ohromné úsilí, aby se vůbec postavil za kormidlo. Říkal si, proč se s tím obtěžovat, když stejně všichni můžou být do týdne mrtví.

Stefan jednou navrhl, že by mohli pít malé množství mořské vody. „Aspoň je to voda,“ poznamenal. Ale Thorn ten nápad rychle smetl ze stolu.

„Na to zapomeň!“ řekl hlasem zastřeným od toho, jak měl sucho v hrdle a ústech. „Viděl jsem, jak se celé posádky zbláznily, když ji začaly pít.“

Stefan se za svůj nápad zastyděl a sklopil zrak. Jednu nebo dvě vteřiny se mu zdálo, že to dává smysl. Nyní si však uvědomil, že Thorn má naprostou pravdu. Mořská voda by jejich ukrutnou žízeň ještě zhoršila.

„Třeba zaprší,“ řekl s nadějí Wulf.

„A třeba taky ne,“ zabručel Ulf.

Přešla další noc. Vítr vál pořád stejným směrem a Volavka se hnala k západu. Vycházející slunce je druhý den ráno svou rudou září téměř oslepilo. Pomalu vystoupalo na východní oblohu. Halovi i tentokrát dělalo starosti, jak vysoko sedělo na nebi, než zase zahájilo sestup.

„Doleva!“ Jesper byl na přídi a držel hlídku.

Jeho náhlý výkřik Hala zburcoval a ten si provinile uvědomil, že za kormidlem na chvíli usnul. Po Jesperově varování zatlačil do kormidelní páky a loď se okamžitě stočila doleva. Kolem pravoboku proplula jakási černá masa – dlouhá, mokrá a lesklá, skoro ponořená, se zahnutou větví trčící do vzduchu. Kmen mrtvého stromu, uvědomil si a otupěle ho sledoval. Kdyby do něj narazili v plné rychlosti, mohli by si o něj rozbít příď.

To by možná nebylo až tak špatné, pomyslel si. Aspoň by to měli rychle za sebou, bez nekonečné trýznivé žízně a neuvěřitelné únavy, kterou všichni cítili.

Ponořil se zpátky do lhostejné netečnosti. Už chápal, že se mýlil. Na západě nebyla žádná země. Tenhle oceán byl opravdu nekonečný a oni se po něm budou plavit, dokud z nich nezbudou jen vyschlé schránky skrčené na lodi. Loď duchů s posádkou mrtvých námořníků – a jedné námořnice, opravil se v duchu.

Lydia před chvilkou ucítila, jak Volavka náhle změnila kurs. Postřehli to i ostatní, ale nikdo z nich nebyl při smyslech dost na to, aby se k tomu vyjádřil.

„Co to bylo?“ zeptala se, ale kvůli tomu, jak měla vyschlá ústa a zdřevěnělý jazyk, to znělo spíš jako: „Sotoblo?“

Hal pokrčil rameny. „Jenom kmen stromu,“ řekl a jeho tón vypovídal o naprostém nezájmu o tuhle záležitost. „Málem jsme do něj vrazili.“

Lydia svraštila čelo. Tušila, že za tím bylo něco důležitého, ale nemohla přijít na to co. Nutila svůj mozek, aby přemýšlel, ten však reagoval jen pomalu a těžkopádně. Přemýšlení bylo čím dál namáhavější. Snadnější bylo nemyslet. A nejspíš taky lepší. Když vynakládala energii na přemýšlení, dokázala myslet jenom na vodu. Nakonec se v koutku její mysli rozzářilo malé světélko rozumu.

„Odkud se vzal?“

Hal na ni otupěle pohlédl. Trochu ho zlobilo, že ho burcuje z malátnosti, která se ho zmocňovala. Teď musel přemýšlet, zjistit, na co se ho ptala. Odkud se vzalo co? A vůbec, proč by na tom mělo záležet?

„Cože?“ zeptal se nakonec, když si uvědomil, že Lydia bude trvat na odpovědi.

Dívka mávla unavenou rukou k moři za lodním bokem.

„Kmen stromu. Málem jsme do něj vrazili,“ připomněla mu. Teď byla podrážděná pro změnu ona. Připadalo jí, že Hal ji schválně zlobí.

„Já to vím,“ sdělil jí.

Zlostně mávla rukou k němu. „Tak odkud se vzal?“

„Odněkud zepředu,“ odsekl. „Málem narazil do přídě na pravoboku. Nejspíš by nás potopil.“

Propalovala ho očima a přemýšlela, jak může být tak zabedněný. Obvykle mu to celkem pálí, pomyslela si.

„Na to se neptám. Odkud se vzal? Byl to strom. Strom musí někde vyrůst, než spadne do moře.“

„Jak mám krucinál vědět, kde vyrostl? Nejsem odborník na…“ Najednou se zarazil, když ho význam jejích slov zasáhl jako beranidlo. Chvíli tam stál se spadlou bradou. „Byl to strom,“ řekl nakonec.

„Myslím, že na tom už jsme se shodli,“ odpověděla Lydia.

Zamával rukama, jako by se bránil. „Ale máš pravdu. Musel někde vyrůst. Stromy se jen tak neobjevují uprostřed moře. Musí pocházet z pevniny. Z ostrova. Nebo něčeho většího.“

Přivázal kormidelní páku, neohrabaně vylezl na štítnici a přidržoval se zadního stěhu, aby neztratil rovnováhu. Sotva to udělal, uvědomil si, jak moc ho dehydratace vyčerpala. Jindy by na zábradlí vyskočil jako nic. Dnes měl co dělat, aby to vůbec zvládl. Zaclonil si oči a zadíval se před loď do houstnoucího šera. Doufal, že zahlédne zemi, i když si nedělal moc velké naděje.

„Tak co?“ zeptala se nedočkavě Lydia.

Sklíčeně zavrtěl hlavou. „Nic než moře,“ odpověděl.

Svraštila čelo. „Ale odněkud ten strom musel připlout,“ trvala na svém. Hal strnule slezl ze zábradlí a zase se chopil kormidla.

Thorn si všiml drobného výjevu, který se odehrával na zádi, a přešel dozadu k nim. „Co se děje?“ zeptal se.

„Byl tu strom,“ řekl mu Hal. „Objevil se odnikud a proplul kolem nás.“

Thorn na ty dva pohlédl. Chápal, co Halova slova znamenají.

„Jestli tu byl strom, tak to znamená, že je blízko země,“ prohlásil.

„My víme,“ odvětila Lydia. „Otázka zní, jak je daleko. A kterým směrem.“

„Asi musíme počkat do rána,“ řekl Thorn. „Je čím dál větší tma. Nic v ní neuvidíme.“

Hal dospěl k rozhodnutí. Zavolal na Stiga a ten unaveně vykročil na záď k nim. Povytáhl obočí v nevyslovené otázce.

„Kolik zbývá vody?“ zeptal se ho Hal. Stig sešpulil vyschlé a popraskané rty a pak si je olízl. Zmínka o vodě mu připomněla, jak hroznou má žízeň.

„Dva nebo tři litry,“ odpověděl. „Dost na dva poháry pro každého… možná.“

„Tak ji rozděl,“ řekl Hal.

Stig na něj překvapeně pohlédl. „Všechnu?“

Hal přikývl. „Všechnu. Jsem unavený a je mi zle z toho příšerného sucha v ústech. Všichni se pořádně napijeme. Zítra ráno spatříme zemi.“

Stigův překvapený pohled se změnil v pochybovačný. Napadlo ho, jestli Hal nepřišel o rozum. „Vážně?“

Hal rázně přikývl. „Vážně.“

Jenže ji nespatřili.

Úsvit je zastihl na vzdouvajícím se moři, vytrvale uháněli po jeho hladině, ale po zemi nebylo nikde ani památky. Posádka, povzbuzená Halovým neopodstatněným optimismem, se při prvních paprscích slunce seřadila u štítnice a přejížděla očima obzor před sebou. Jesper s bolestnou námahou vyšplhal na pozorovací stanoviště na předním vazu. Pevninu však nezahlédly ani jeho bystré oči.

Vzpomínka na včerejší večer, na přepych jednoho pořádného, uspokojivého napití, už byla minulostí. Věděli, že další vodu nemají, a s tím vědomím jim znovu vysychalo v ústech a natékaly jim jazyky. Mluvení bylo těžké, a tak většinou prostě mlčeli.

Seděli v návětrném prostoru pro veslaře, skleslí a sklíčení, se svěšenými hlavami a nahrbenými rameny. Nyní na ně naplno dolehla celá tíha jejich situace. Nikdo z nich však Halovi nezazlíval unáhlené rozhodnutí vypít všechnu zbývající vodu. Říkali si, že lepší bylo naposledy se pořádně napít než ji usrkávat po kapkách.

Tíha jejich zoufalství byla tak veliká, že si nikdo z nich nevšiml racka, který přistál na špičce ráhna, roztáhl křídla, aby udržel rovnováhu, pak je úhledně složil a začal si zobákem probírat peří. Seděl tam dobrých deset minut, než ze sebe konečně vyrazil hlasité zakejhání, vrhl se do vzduchu a téměř vzápětí se zanořil do vlny, aby chytil rybu, kterou jeho bystré oči zahlédly těsně pod hladinou.

Pohupoval se na vzdouvajícím se moři, přehazoval si rybu v zobáku, aby ji mohl snadněji spolknout, a pak ji celou zhltnul.

„To je racek,“ poznamenal Edvin.

Lydia na něj bez zájmu pohlédla. „No a?“

Ukázal na pohupujícího se ptáka. „Racek. Ne albatros nebo fregatka. Ti létají stovky mil od pevniny – daleko nad moře. Ale racek se drží blízko u souše.“

Sotva to dořekl, šedobílý pták se zvedl z hladiny, čile zamával křídly a téměř okamžitě vzlétl. Nabral výšku a velkým obloukem se blížil zpátky k lodi. Nyní se na něj upíralo dvacet očí. Chvíli se zdálo, že zase přistane na ráhně.

Ulf se zvedl, divoce zamával rukama a chraptivým, přeskakujícím hlasem zakřičel: „Kšá! Nepřistávej! Leť domů!“

Racka jeho náhlý pohyb vyplašil. Zakroužil vzduchem a rozletěl se přímo na západ. Volavky se po sobě podívaly a v srdcích jim zahořela naděje.

„On letí domů,“ prohlásil Ulf.

Wulf se jako vždycky musel handrkovat se svým dvojčetem, dokonce i ve chvílích, jako byla tahle. „Jak víš, že to není ona?“

Ulf vyčerpaně svěsil ramena. „Tak dobře. Ona letí domů,“ opravil se. „Domů na souš.“ Skutečnost, že se s bratrem nehádal, svědčila o tom, jak moc byl doopravdy unavený.

„Stačí, když poplujeme za ní,“ řekl Hal.

Stig se usmál vyprahlými popraskanými rty. „Jak víš, že je to ona?“

Hal neodpověděl. Už natáčel příď na kurs přímo za rychle mizejícím rackem.

Kapitola sedmá

Od chvíle, kdy spatřili racka, uplynulo půl dne. Pták jim dávno zmizel z očí a loď klouzala po moři za ním. Jejich prvotní nadšení odumřelo a vystřídalo ho zklamání a sklíčenost, že se před nimi pořád ještě neobjevila země.

Stefan seděl sklesle na palubě a pomalu komíhal nohama visícíma do prostoru pro veslaře na pravoboku.

„Tak si říkám, jestli se něco takového nestalo i s Vlčím ptákem,“ zamumlal spíš sám pro sebe než pro ostatní. Vlčí pták zmizel před několika lety, když se plavil kolem mysu Bezpečí do Mrazivého moře.

Thorn se pátravě rozhlédl po kroužku zasmušilých tváří. Potřebují něco, co by je probralo, pomyslel si. Co by je vytrhlo z téhle další apatie. „Já myslím, že Vlčího ptáka sežrala obří mořská příšera,“ prohlásil.

Nikoho z nich nenapadlo se zeptat, jak to může vědět. O Vlčím ptáku nebyly žádné zprávy od chvíle, co obeplul mys Bezpečí. Zmínka o obří mořské příšeře však vytlačila z jejich hlav všechny ostatní myšlenky.

„Mořská příšera?“ opakoval Jesper. „Jaká mořská příšera?“

„Velká,“ sdělil mu Thorn. „Vlastně obrovská. ,Velká‘ je pro ni slabé slovo.“

„Ale jak vypadala?“ chtěl vědět Stefan.

Úžasné, pomyslel si Thorn. Spolkli mu to i s navijákem. Zapátral v paměti po pár šílenějších historkách, které kdysi slyšel od námořníků.

„Hlavu měla trochu jako rýč,“ odpověděl, „s jedním ohromným okem na každé straně. A měla čtrnáct dlouhých ohebných nohou – jako chapadla chobotnice,“ dodal. Tohle téma ho začínalo bavit. „A zobák jako papoušek – dost velký na to, aby jím rozklovla člověka vejpůl.“

„A uměla mluvit jako papoušek?“ ptal se Edvin.

Thorn obrátil pohled ke zdravotníkovi bratrstva. Edvin se tvářil pochybovačně a Thorn se v duchu pousmál. Edvin nebyl z těch, kteří by se nechali obalamutit za vlasy přitaženými historkami. Nejspíš našel v Thornově příběhu základní vadu.

„Ne,“ odpověděl Thorn a předstíral uraženou důstojnost. „Neuměla mluvit jako papoušek. Ale uměla popadnout loď a roztrhnout ji vejpůl.“

Edvin povytáhl obočí. Vím, že si vymýšlíš, říkal jeho výraz. Thorn na něj spiklenecky mrkl.

Ostatní pořád ještě vstřebávali jeho tvrzení, že příšera dokázala uchvátit vlčí loď a rozervat ji na dvě poloviny.

„Jak se takové příšeře říká?“ zeptal se s posvátnou bázní Ulf. V duchu si představoval obrovskou nestvůru, kterou jim vylíčil Thorn.

„Tak, jak sama chce,“ sdělil jim Thorn. Chtěl se nad nimi smilovat, říct jim, že žádné mořské příšery neexistují, když vtom se padesát stop od pravoboku rozbouřila hladina. Z hlubin se pomalu vynořila velká černá nestvůra. Kolem lesklého těla a mohutné hlavy vířila voda a nestvůra zdánlivě natočila jedno oko k nim a sledovala je. Byla aspoň o polovinu delší než Volavka a snadno s ní držela krok, když klouzala mořem v rovnoběžném směru.

Potom jí z vrchu hlavy s hvízdavým zaburácením vytryskl celý gejzír vodní páry a vítr proti nim zanesl mračno kapiček páchnoucích rybinou.

Thorn cítil, jak se mu chloupky vzadu na krku zježily strachem. Skoro jako by se ta příšera objevila, aby ho vytrestala za jeho šprým. Obvykle se nepočítal k pověrčivým lidem, ale teď mu připadalo, že to možná s pokoušením osudu přehnal, když mluvil o mořských příšerách v tomhle záhadném neprozkoumaném oceánu.

Na palubě bylo chvíli ticho. Potom se posádka s vyděšeným křikem začala hrnout na levobok, pryč od toho zjevení – jako by je dalších dvanáct stop mohlo ochránit, kdyby se ohromná nestvůra rozhodla zaútočit. Hal se opřel celým tělem do kormidla, obrátil loď pryč od té gigantické ryby a štěkal na Ulfa s Wulfem rozkazy, aby znovu seřídili plachtu. Příšera jejich změnu kursu snadno napodobila a pořád mezi nimi a sebou udržovala mezeru širokou padesát stop.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bratrstvo - Umrlčí tváře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.