DŮLEŽITÉ UPOZORNĚNÍ

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, dekompilovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Děkujeme že elektronické knihy nelegálně nešíříte. Podporujete tak vznik dalších elektronických titulů. Kopírování zabíjí elektronické knihy!

www.egmont.cz

Copyright © John Flanagan 2015

Cover Illustration © Jan Patrik Krásný 2016

All rights reserved

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o.,

v Praze roku MMXVI jako svou 4766. publikaci

Z anglického originálu Ranger’s Apprentice. The Early Years. The Tournament at Gorlan přieložil Milan Pohl

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technická redaktorka Alena Mrázová

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

Tisk Finidr, s.r.o.

TS 14. První vydání

ISBN elektronického vydání: 978-80-252-3902-5

ISBN tištěného vydání: 978-80-252-3649-9

Obsah

Předmluva

Jedna

Dva

Tři

Čtyři

Pět

Šest

Sedm

Osm

Devět

Deset

Jedenáct

Dvanáct

Třináct

Čtrnáct

Patnáct

Šestnáct

Sedmnáct

Osmnáct

Devatenáct

Dvacet

Dvacet jedna

Dvacet dva

Dvacet tři

Dvacet čtyři

Dvacet pět

Dvacet šest

Dvacet sedm

Dvacet osm

Dvacet devět

Třicet

Třicet jedna

Třicet dva

Třicet tři

Třicet čtyři

Třicet pět

Třicet šest

Třicet sedm

Třicet osm

Třicet devět

Čtyřicet

Čtyřicet jedna

Čtyřicet dva

Čtyřicet tři

Čtyřicet čtyři

Čtyřicet pět

Epilog

O autorovi

Předmluva

Události vylíčené v této knize navazují na povídku „Hiberňan“ vydanou v knize Ztracené příběhy, 11. svazku série Hraničářův učeň.

Pokud jste „Hiberňana“ nečetli, povídka popisuje první setkání Halta a Crowleyho v době, kdy Halt přišel do Araluenského království jako uprchlík ze své vlasti Hibernie. Halt byl právoplatným dědicem clonmelského trůnu, ale jeho mladší dvojče se ho pokusilo zabít a získat trůn pro sebe. Bratrovo chování Halta rozhořčilo a zklamalo, nebyl však ochoten bojovat proti vlastní rodině, a tak se rozhodl z Hibernie odejít.

Do Araluenu přichází ve chvíli, kdy Morgarath, baron z Gorlanského léna a přední rytíř království, provádí svůj pečlivý plán na uchvácení moci. Jedním z baronových prvních kroků je oslabit a zničit hraničářský sbor, zvláštní elitní jednotku, která je očima a ušima království, a současně nejmocnější skupinu, která podporuje současného krále. Během několika let se Morgarathovi podařilo většinu zkušenějších hraničářů falešně obvinit ze zločinů, takže museli opustit svá místa nebo uprchnout ze země. Nahradil je svými přisluhovači a poskoky.

Morgarath je vlivná osoba. Získal důvěru krále Osvalda a přesvědčil ho, že jeho syn, princ Duncan, je příliš nezkušený na to, aby mohl vládnout. Princ Duncan byl poslán do léna na severovýchodním konci království.

Crowley vstoupil do řad hraničářů teprve nedávno a v tradičních dovednostech se cvičil u starého hraničáře Pritcharda. Morgarathovy intriky ho zbavily veškerých iluzí. Brzy po setkání s Haltem se rozhodne znovu vybudovat hraničářský sbor. Hodlá naverbovat hrstku zbývajících členů původního sboru a získat od prince Duncana královský dekret. Crowley zjišťuje, že Halta podobně jako jeho samotného vycvičil Pritchard, jeden z prvních hraničářů vypuzených Morgarathem z království. Uzavřou přátelství, které ještě posílí, když Halt pomůže Crowleymu odrazit útok půltuctu Morgarathových vojáků.

S Morgarathovými muži v patách se Halt rozhodne přidat se ke Crowleymu a pomoct mu najít prince Duncana. Společně vyrážejí za svým posláním, nad nimi však neustále visí hrozba Morgarathova nepřátelství.

Jedna

Pršelo už celé dny.

Déšť nebyl kdovíjak prudký a silný, ale zato vytrvalý a hustý. Nakonec se mu podařilo překonat ochranný olej jejich vlněných pláštěnek a proniknout do látky, která pak byla promočená a těžká.

A studená.

Halt a Crowley se už poněkolikáté utábořili na noc v lese. Halt navrhl, aby se vyhýbali městům a vesnicím, dokud se nedostanou z Morgarathovy sféry vlivu, a Crowley zpočátku souhlasil. Halt koneckonců cestoval jako uprchlík déle než on a měl s tím víc zkušeností.

Ale teď začínal pochybovat, jestli to opravdu bylo dobré rozhodnutí.

Seděli pod obdélníkovou navoskovanou plachtou, kterou pověsili mezi čtyři stromy. Spodní část naklonili tak, aby po ní mohla stékat voda. Půda pod nimi byla nasáklá deštěm, a tak si z větví postavili nízká lůžka, aby nemuseli ležet na mokré zemi. Každé lůžko sestávalo z hranatého rámu s několika krátkými příčkami, vystlaného listnatými větvemi tvořícími jakousi hrubou matraci. Každé ráno tyto rámy rozebrali, delší kusy dřeva svázali do balíku a vezli je s sebou.

O několik kroků dál byli uvázaní jejich koně. Zvířata se k sobě choulila, navzájem se zahřívala a vichru a dešti nastavovala zadky.

Halt se zachvěl a přitáhl si pláštěnku blíž k tělu. Jen se pohnul, z kapuce mu na nos stekl pramínek vody a odkapával z jeho špičky. Když to Crowley uviděl, musel se nahlas zasmát.

Halt po něm loupl očima. „Co je tu vtipného?“ zeptal se chladně.

Crowley – také zachumlaný v pláštěnce – kývl hlavou k příteli. „Ty, jak se tam choulíš a teče ti z nosu jako nějakému dědovi, který má rýmu,“ odpověděl. Kývnutí bohužel uvolnilo proud vody z jeho vlastní kapuce a kapky se mu teď koulely po nose. Popotáhl a úsměv mu uvadl na tváři.

„Tobě přijde vtipné, že jsem promočený na kost a umírám zimou?“ otázal se Halt.

Crowley chtěl pokrčit rameny, ale pak si uvědomil, že tím by spustil další příval vody, a zarazil se. „Možná ne vtipné. Ale aspoň mě to přivede na jiné myšlenky.“

Halt se k němu velice opatrně otočil. „A na co chceš přestat myslet?“ zeptal se a dával si při tom dobrý pozor na výslovnost. Když měl špatnou náladu, vždycky si na ni dával pozor.

„Na to, že i já jsem promočený a promrzlý, teče mi z nosu a je mi mizerně,“ odpověděl Crowley.

Halt se nad tím zamyslel. „Je ti mizerně?“

Crowley přikývl, což mělo za následek další příval vody.

„Rozhodně,“ přisvědčil.

„A to si říkáš hraničář?“ utrousil Halt. „Já myslel, že hraničáři dokážou i to nejhorší nepohodlí překonat s úsměvem na rtech a písní v srdci. Netušil jsem, že budou remcat a kňučet.“

„Překonávat nepohodlí neznamená, že si při tom nesmím postěžovat. A navíc, ještě před pár minutami jsem byl samý smích.“ Crowley se otřásl a přitáhl si pláštěnku k tělu. Stekla z ní další voda. „Tyhle pláštěnky jsou dobré, ale jen do určité míry. Když nasáknou vodou, rázem jsou k ničemu.“

„Kdybys tu seděl zabalený do ničeho, brzy bys poznal ten rozdíl,“ opáčil Halt. Crowley něco zabručel a v tábořišti na chvíli zavládlo ticho. Přerušovalo ho jen vytrvalé pleskání deště v korunách stromů a občasné dupnutí kopyta jednoho nebo druhého koně. Čekala je další studená večeře. Vzduch byl prosycený vlhkostí a vykřesat jiskru z Haltova křesadla se jim nemohlo podařit. I kdyby to nějakým zázrakem dokázali, neměli suché dřevo na oheň. Obvykle cestovali s nouzovou zásobou troudu a třísek na podpal, ale obojí vyčerpali už před dvěma dny.

Smůla, pomyslel si Halt. Zahřál by je i malý ohníček a plameny by pozvedly i jejich ducha. Sáhl do brašny na lůžku vedle sebe a nahmatal kus sušeného hovězího.

Zakousl se do něj a začal metodicky žvýkat. Jeho zuby zpracovávaly tuhé, nepoddajné maso. Možná se při žvýkání hovězího trochu zahřeje, napadlo ho. Maso bylo tak tvrdé, že se musel opravdu snažit, aby ho rozkousal. Jeho ústy se pomalu šířila chuť zauzeného masa. Pak si samozřejmě uvědomil, jak velký má vlastně hlad a jak málo jídla k nasycení.

Zhluboka se nadechl a pomalu vydechl. Zima a hlad byly nepříjemné. Mokro jakbysmet. Ale všechny tři věci dohromady byly téměř nesnesitelné.

„Tak jsem přemýšlel…,“ začal Crowley a chvíli nechal větu viset ve vzduchu.

Halt zakroutil hlavou. „A já nemám pero ani pergamen, abych mohl tu památnou chvíli zaznamenat.“

Crowley na něj povytáhl obočí. Alespoň že tohle nespustilo další vodopád.

Pro jistotu zvedl i druhé obočí. Pořád žádný vodopád. Zase obočí spustil.

„Myslím, že už jsme nejspíš mimo území Gorlanského léna,“ pokračoval. Halt zabručel; ani souhlasně, ani nesouhlasně.

Crowley si to vyložil jako pobídku k rozvinutí své teorie.

„Ta řeka, kterou jsme dnes vpodvečer přecházeli – myslím, že to mohla být Vraní řeka, která tvoří hranici mezi Gorlanským a Keramonským lénem.“

„Stejně tak to mohla být Lososí řeka,“ namítl Halt. „A pokud si vzpomínám, ta je podle mapy pořád ještě v Gorlanu.“

Crowley však vrtěl hlavou. „Lososí řeka je mnohem užší a má rychlejší proud. A nachází se víc na západ, blíž k Redmontu. Museli bychom opravdu hodně bloudit, abychom se k ní přiblížili.“

„No, uvědom si, že nás vedeš ty,“ poznamenal Halt.

Crowley mu věnoval ublížený pohled. „Nejsem odborník na mapy a můj orientační smysl není dokonalý. Ale jen málokdy se spletu o deset nebo dvacet mil.“

„Málokdy samozřejmě znamená, že někdy ano,“ podotkl Halt, ale Crowley trval na svém.

„Tentokrát ne. A jak říkám, Lososí řeka je užší a dravější.“

Halt se rozhodl ustoupit. „Pokud máš pravdu, proč mi to říkáš?“

Crowley se zavrtěl, když mu pod pláštěnku zatekla studená voda. Musel s Haltem souhlasit. Choulit se v promočené pláštěnce bylo protivné, ale pláštěnka přesto zadržela většinu vody. I když byla mokrá, pomáhala mu uchovat si alespoň trochu tělesného tepla.

„Protože jestli jsme už venku z Gorlanského léna, třeba bychom se mohli v nějaké vesnici porozhlédnout po hostinci a pár dní tam zůstat.“

„Myslíš, že Morgarath se zastaví na hranici mezi lény?“ zeptal se Halt.

Crowley vystrčil spodní ret. „Morgarath možná ne,“ přiznal. „Ale jestli za námi poslal své muže – a ani nevíme jistě, že to udělal –, na hranici léna by se docela dobře mohli rozhodnout, že bude lepší se vrátit. Zvlášť v takovémhle počasí. Určitě by se jim v něm nelíbí o nic víc než nám.“

„Možné to je,“ souhlasil Halt. „Máš na mysli nějakou konkrétní vesnici?“

Crowley přikývl. Před setměním si prohlédl mapu. „Je tu vesnice, která se jmenuje Woolsey,“ odpověděl. „Odhaduju, že je asi šest mil daleko, stranou od hlavní cesty. Je dost velká na to, aby měla krčmu nebo hostinec. A pokud nemá, třeba bychom mohli přespat u někoho z vesničanů.“

Halt mlčky přemýšlel o jeho návrhu. Pak si Crowley uvědomil, že to má jeden háček.

„Samozřejmě bychom potřebovali peníze,“ řekl. „Na cestách obvykle platím stvrzenkami, které proplácí hraničářský sbor. Ale to teď nepřichází v úvahu.“

Po střetu s Morgarathem a potyčce s jeho poddanými se rozhodli, že Crowley by měl svou hraničářskou totožnost raději tajit. Morgarathovi muži hledali člena hraničářského sboru. Morgarath zatím zřejmě nevěděl, že Halt se ke Crowleymu přidal. Crowley proto schoval skvrnitý hraničářský plášť a vzal si prostou vlněnou pláštěnku tmavošedé barvy. Haltova pláštěnka měla barvu lesní zeleně. Obě pláštěnky byly v lese dostatečně nenápadné a nebyly okamžitě rozpoznatelné jako hraničářské.

„Já mám peníze,“ řekl Halt a Crowley na něj s úlevou pohlédl. „Ale jen hibernské. Nevím, jestli je zdejší hostinští berou.“

„Jsou zlaté?“ zeptal se Crowley, a když Halt přikývl, pokračoval: „V tom případě je budou brát.“

„Tak dobrá,“ řekl Halt. „Zítra zajedeme do vesnice Woolsey. Usušíme si tam oblečení a výstroj. A našim koním prospěje strávit pár nocí ve stáji.“

„Nebo možná týden?“ navrhl Crowley optimisticky.

Halt se na něj zaškaredil mezi několika pramínky vody, které mu stékaly z kapuce.

Crowley pokrčil rameny. „Pár nocí stačí.“

„Půjdeme na kutě,“ zívl Halt. Měli za sebou dlouhý den a představa, že budou zítra usínat v suché posteli, byla lákavá. Opatrně si lehl, trochu se zachvěl a zachumlal se do promočené pláštěnky. Kapuci si stáhl do čela. Plachtou nad nimi otřásl poryv větru a na třech stranách se z ní valily potoky vody. Opět se zachvěl.

„K čertu s Morgarathovými muži,“ utrousil. „Zítra večer chci pěkný plápolající oheň.“

„A pořádnou porci dušeného hovězího,“ ozval se Crowleyho přidušený hlas.

„A pořádnou porci dušeného hovězího,“ souhlasil Halt.

Dva

Do vesnice Woolsey dorazili pozdě odpoledne. Déšť zeslábl, přešel v setrvalé mrholení, ale nepřestával.

Schoulení v pláštěnkách projížděli jedinou ulicí ve vesnici. Oba koně se odhodlaně brodili hustým bahnem a jejich kopyta vydávala mlaskavé, čvachtající zvuky, jak je střídavě pokládali dolů a zase je vytahovali z té mazlavé břečky.

Crowley ukázal na budovu v polovině ulice, větší než domky kolem ní. Jednalo se o jedinou dvoupatrovou budovu ve vesnici a nad vchodem se ve větru kymácel malovaný vývěsní štít.

Zamžoural na ceduli. „U Žlutého papouška. To zní vesele.“

„Co je na žlutém papouškovi veselého?“ pohlédl na něj úkosem Halt.

Crowley se nad tím zamyslel. Popravdě řečeno, promluvil prostě proto, aby něco řekl, ale nehodlal to přiznat.

„No,“ odpověděl nakonec, „papoušci jsou zábavní. Vždyť přece mluví, ne? Říkají věci jako: ,Polly chce kůrku.‘ Nebo: ,To je ale krasavec.‘ A jsou barevní, takže s nimi je všechno hned veselejší.“

„Co je zábavného na ptákovi, který chce kůrku? Nebo který o sobě tvrdí, že je krasavec? Pták přece neví, co mluví, ne?“

„Ví, že chce kůrku,“ namítl Crowley. „Když to řekne a ty mu dáš kůrku chleba, tak tu kůrku sezobe, ne? Takže je jasné, že ví, co mluví.“

Halt zastavil koně a ohlédl se na společníka. Crowley přitáhl otěže a jeho kůň se taky zastavil.

„Jsi pořád tak nesnesitelně veselý?“ zeptal se Halt.

„Řekl bych, že ano,“ přiznal Crowley. „Pořád se tváříš, jako by ti nad hlavou visel velký černý bouřkový mrak?“ Znali se jen krátce, ale Hiberňan mu byl sympatický. Ale občas je tak trochu divný patron, pomyslel si.

„Co jsi to řekl?“ otázal se Halt.

Crowleymu došlo, že musel svou myšlenku nevědomky vyslovit nahlas. Honem zavrtěl hlavou. Kolem něj se rozlétly dešťové kapky.

„Já nic neříkal.“

Halt se na něj mračil. „Řekls, že jsem divný patron,“ obvinil ho.

Crowley pokrčil rameny. „To je v téhle zemi výraz uznání a obdivu.“ Dotkl se koně patami a znovu se rozjel. Šplouch, mlask, šplouch, mlask, žbluňk, šplouch, dělala kopyta.

Halt také pobídl koně vpřed. Jeho kopyta rozstřikovala do vzduchu bláto a vodu, jak spěchal za hraničářem. Uvědomil si, že se cítí trochu nesvůj. Bylo to tím, že posledních několik dní cestovali s luky zabalenými v nepromokavých kožených obalech chránících jejich tětivy. Deštivé počasí mohlo tětivu poškodit, snížit její pnutí a zbraň by pak byla téměř nepoužitelná. A Halt se nikdy necítil pohodlně, když se pohyboval v neznámém prostředí a neměl okamžitý přístup ke svému luku. Připadal si pak zranitelný a následkem toho byl podrážděný a neklidný.

Ve všudypřítomném pachu deště a bahna zachytil stopu kouře. Vzhlédl a spatřil dým stoupající z komína hostince. Vichr s deštěm způsobovaly, že vystoupal nanejvýš několik stop nad střechu.

„Tak tohle už je veselejší než žlutý papoušek,“ prohlásil.

Crowley mezitím seskočil ze sedla. Koně uvázal ke kruhu u dveří hostince a počkal na Halta. Pak oba společně vešli do dveří a trochu se sehnuli pod nízkou zárubní.

Po studeném dešti a vichru zuřícím venku bylo ve výčepu příjemně teplo. Široká místnost měla nízký strop a na dvou sudech u stěny naproti dveřím spočívalo dlouhé dřevěné prkno, které sloužilo jako barový pult. Za barem ležely na podstavcích další sudy a soudky, aby k jejich pípám snadno dosáhl hostinský i jeho děvečky, které obsluhovaly hosty. Místnost byla zpola zaplněná lidmi. Rolníci a čeledíni, hádal Crowley. Přišli se schovat před mizerným počasím. Všichni na chvíli zmlkli a prohlíželi si nově příchozí. Potom se znovu rozeběhl šum hovoru a hosté se obrátili zpátky ke korbelům a talířům.

Na jednom konci místnosti byl veliký krb s rožněm upevněným tak, aby se dal otočit přímo nad oheň. Na rožni se peklo několik kachen a jejich kůže se leskla tukem, který se syčením kapal na žhavé uhlíky. Místnost byla prosycená vůní pečených kachen, poctivého piva a hořícího dřeva. Kouř z ohně se kroutil pod nízkým stropem a komín tak docela nestačil na svůj úkol ho odvádět pryč.

Halt a Crowley prošli mezi stoly k barovému pultu. Hostinský si je krátce prohlédl.

Zálesáci, usoudil. Možná lovci. Rozhodně ne vojáci. V posledních pár letech se naučil, že vojáci v tomto kraji znamenali potíže. Často si brali, co chtěli, bývali hluční a nároční, zastrašovali vesničany a rolníky a probouzeli v nich nevraživost a napětí. A ačkoli pili hodně, platili málo a soustavně vyvolávali rvačky.

Vojáci byli špatní pro obchod.

Usoudil, že Halt a Crowley nepředstavují hrozbu, a stáhl ruku z těžké palice pobité cvočky, kterou měl schovanou pod barovým pultem. Sáhl po dvou žejdlících zavěšených pod stropem.

„Dáte si pivo, přátelé?“

Oba muži přikývli. Promluvil ten se světlými nazrzlými vlasy.

„Přišlo by nám k duhu, hospodo.“ Rozepnul si pláštěnku a shodil z hlavy kapuci. Z jeho oblečení už začínala stoupat pára vyvolaná tím, jaké bylo v místnosti teplo.

„A budeme potřebovat pokoj. S krbem,“ dodal ten s tmavými vousy. Měl příjemný zpěvavý přízvuk, s jakým se hostinský ještě nesetkal. Postavil na pult dva zpěněné žejdlíky a nově příchozí se z nich vděčně napili. Zrzek se spokojeně olízl.

„Dobré pivo,“ prohlásil a hostinský na pochvalu zareagoval úklonou hlavy.

„Moje pivo je vyhlášené,“ poznamenal a pak se otočil k tmavovlasému: „V žádném z mých pokojů v patře není krb.“ Muž zklamaně svraštil obočí. „Ale vzadu mám přístavek se samostatným krbem. Odsud tam nevedou žádné dveře. Chodí se tam přes stáje.“

Zklamání z mužovy tváře zmizelo.

„Přesně to potřebujeme,“ prohlásil. A čím víc o tom Halt přemýšlel, tím víc se mu to zamlouvalo. Samostatný vchod ukrytý ve stájích a neviditelný z hlavní ulice jim poskytne přiměřené soukromí a bezpečí, kdyby je sem přece jen přišli hledat Morgarathovi muži.

Chvíli vyjednávali o ceně. Halt původně chtěl jen jednu noc, ale když viděl výraz Crowleyho tváře, povolil a zvedl to na dvě.

„Za jednu noc nám nestihnou uschnout věci,“ poznamenal Crowley a Halt s ním musel souhlasit.

Hostinský si uvědomoval, že v tomhle psím počasí bude krajem projíždět jen málo cestovatelů. Nabídl jim k ubytování jídlo zdarma a bylo rozhodnuto.

„Koně můžete zavést do stájí,“ řekl. „Je tam pro ně spousta místa.“

Halt dopil pivo a postavil žejdlík na pult.

„Raději je tam hned zavedeme a osušíme je,“ řekl.

Nikdy se mu nechtělo nechávat koně delší dobu bez péče – zvlášť po dlouhé cestě v chladném deštivém počasí.

„Můžou počkat dvě minuty, než dopiju pivo,“ řekl Crowley.

Halt na něj pohlédl se zdviženým obočím. „Ty to zvládneš vypít za dvě minuty?“

Crowley se zahleděl na velký, téměř plný žejdlík ve své ruce. „Tohle vypiju za jednu,“ řekl.

Dopil a spolu s Haltem neochotně vyšel z hostince do toho nečasu. Provedli koně bránou do dvora a potom do stáje s vysokou střechou. Byla čistá a prostorná a obývalo ji jen jedno zvíře – mezek, který si je bez valného zájmu prohlížel.

Sundali sedla a osušili koně. Hrstmi suchého čistého sena třeli jejich boky odshora dolů. Pak je zavedli ke dvěma sousedním korytům, a zatímco Crowley házel do žlabů vidlemi seno, Halt vyšel na dvůr a napumpoval do dvou věder čistou vodu. Když se vrátil, všiml si, že vědro před mezkem je poloprázdné a voda zelená a kalná. S povzdechem ho sundal z háku, vrátil se k pumpě a naplnil ho čerstvou vodou.

Když vrátil vědro na místo, všiml si, že se na něj Crowley zubí.

„Co zas?“ zeptal se Halt podrážděným tónem.

„Ále, předstíráš, kdovíjak nejsi mrzutý a nabručený,“ řekl Crowley, „a pak jdeš a přineseš čerstvou vodu mezkovi, kterého jsi v životě neviděl. Bavíš mě.“

„No, vždycky ti rád zvednu náladu. Ale připadá mi, že pobavit tě není těžké.“

Halt naposledy zkontroloval svého koně a postroj. Deka pod sedlo, kterou pověsil na zábradlí, byla zmačkaná, a tak ji rozprostřel, aby schnula rychleji. Pak ukázal palcem ke dveřím stáje. „Podíváme se, jak vypadá náš nocleh.“

Se sedlovými brašnami a zabalenými luky v rukou přešli rozbahněný dvůr a otevřeli dveře do přístěnku postavenému u zadní stěny hostince. Když vstoupili, místnost je příjemně překvapila. Byla prostorná a dobře větraná, s bytelnými dřevěnými stěnami. Mezery a nepravidelnosti mezi trámy byly utěsněny jílem a sádrou. U protější stěny už plápolal oheň. Hostinský poslal jednu ze svých děveček, aby ho připravila a zapálila. Jeho teplo už naplňovalo místnost a žluté mihotavé plameny vydávaly příjemné uklidňující světlo.

Crowley se postavil k ohni a spokojeně si zamnul ruce. „Musím říct, že jsme to vychytali!“ pochvaloval si.

Halt krátce přikývl. „Už jsem spal na horších místech.“

Crowley zakroutil hlavou a zazubil se na společníka. „Snaž se nezahltit mě svým bezbřehým nadšením.“

Halt si uvědomil, že v místnosti budou mít opravdu pohodlí a že mohl být velkorysejší. Zabručel nesrozumitelnou odpověď.

V místnosti byly dvě postele a každá měla tři tlusté vlněné přikrývky a polštář nacpaný senem. Prostěradla chyběla, ale ve srovnání s lůžky vystlanými větvemi, na kterých spali posledních pět nocí, se jednalo bezmála o přepych. Na konci každé postele ležel hrubý lněný ručník a na prostém borovém stolku stál velký džbán a škopek s vodou.

Dále tam byla dvě dřevěná křesla stojící u krbu a stůl, kolem něhož byly rozmístěny tři židle s rovnými opěradly.

Honem si sundali pláštěnky, rozložili je na křesla před krbem, aby rychleji uschly, a pak udělali to samé s kazajkami a košilemi. Z promočeného oblečení stoupala pára a místnost se brzy naplnila pronikavým pachem vlhké sušící se vlny.

Oba měli v brašnách suché košile – i když slovo „suché“ nebylo tak docela přesné. Náhradní košile provlhly, stejně jako všechno ostatní, co jim patřilo. Několik minut je drželi před ohněm a pak už byly dost suché a teplé na to, aby si je mohli obléct.

Halt si zavázal šňůrku u límce košile a pak si znovu připnul široký kožený pás s pouzdry pro saxonský a vrhací nůž – jedním na každém boku. Rozhlédl se po pokoji, nyní posetém sušícím se oblečením rozloženým na každém dostupném povrchu.

„Nu, plápolající oheň už bychom měli,“ poznamenal. „Teď se ještě podíváme po té pořádné porci dušeného hovězího.“

Tři

Dušené hovězí sice nebylo, ale zato byla hustá skopová polévka – velké kusy chutného masa v pořádném zeleninovém vývaru. Navíc se k ní podával čerstvý chléb s křupavou kůrkou. Každý si poručili jednu misku a další dva žejdlíky piva, aby nečekali na suchu.

„Vyberte si stůl,“ vybídl je hostinský a máchl rukou kolem sebe. „Millie vám přinese jídlo.“

Ani se mezi sebou nemuseli radit. Oba vykročili ke stolu přiraženému k protější stěně výčepu. Byl stranou od dveří, takže lidé vstupující do krčmy si jich nemohli v první chvíli všimnout; oni sami si však mohli udržovat neustálý přehled o všech příchozích. Stůl se nacházel daleko od krbu a nejbližší olejová lampa visela několik kroků od nich, takže je částečně halilo šero.

Zachovávat nenápadnost bylo pro Halta druhou přirozeností. Několik měsíců cestoval Hibernií, ukrýval se před pátracími oddíly, které za ním poslal jeho bratr, a snažil se, aby ho nikdo nepoznal. Crowleyho musel hraničářský výcvik vybavit stejnou zdrženlivostí. Pritchard Halta poučil, že hraničáři nemají nikdy vyčnívat z davu, naopak by měli usilovat o to, aby splynuli s prostředím.

Millie – asi pětadvacetiletá žena s přívětivou tváří – jim přinesla misky se skopovou polévkou a dvě dřevěné lžíce. Položila před ně prkénko s nožem a teplým bochníkem chleba. V malé nádobce bylo syté žluté máslo. Crowley usrkl trochu polévky a spokojeně se usmál.

„Je vážně moc dobrá!“

Halt následoval jeho příkladu a kývl na souhlas. Polévka byla horká a hustá a její teplo se šířilo jeho vyčerpaným prochladlým tělem. Dokonce se mu zdálo, že cítí, jak mu teplo sestupuje do promrzlých a unavených nohou.

Najednou si uvědomili, jaký mají doopravdy hlad. Celé dny si museli vystačit se skromnými příděly studeného jídla. Nedočkavě se vrhli na polévku a hladina v jejich miskách rychle klesala. Millie se přitočila k jejich stolu a ukázala na skoro prázdné misky.

„Přidáte si?“ zeptala se. „Nic to nestojí.“

Crowley okamžitě vyhrábl z misky poslední kousek skopového a nacpal si ho do pusy. Pak podal misku Millie a nadšeně přikývl.

„Mmmm. Ano, pvofím,“ zamumlal s ústy plnými chleba a horkého skopového.

Usmála se, vzala od něj misku a pohlédla tázavě na Halta. „A co vy?“

Zavrtěl hlavou. Misku měl ještě ze čtvrtiny plnou a hádal, že mu to bude stačit. „Já už ne,“ odpověděl.

Ukázala na jeho žejdlík. „Tak další pivo?“

Tentokrát oba bez rozmýšlení zavrtěli hlavami.

„Už nám stačilo,“ řekl Crowley. „Díky.“ Usmál se na ni a dívka jeho úsměv s jistým zájmem opětovala. Byl to pohledný mladý muž s veselými, tak trochu čertovskými ohníčky v očích.

Pohlédla na jeho společníka. Zvláštní chlapík, pomyslela si. Jeho oči byly hnědé, schované pod tmavými obočími. Měl štíhlou tvář a tmavé vousy. Bylo na něm cosi neurčitě děsivého, ale vycítila, že jí samotné od něj nehrozí nebezpečí. Zato však hrozilo těm, kteří by mu způsobili potíže.

Uvědomila si, že při pohledu na muže s tmavými vousy jí spadl úsměv z tváře, a honem ho zase nasadila. Věděla, že usmívat se na zákazníky se v její profesi vyplácí, dokonce i na ty, kteří vypadali trochu hrozivě. Vykročila ke dveřím kuchyně s Crowleyho miskou v ruce.

„Přinesu vám tu polévku,“ slíbila.

Už byla skoro v kuchyni, když se rozlétly vstupní dveře, dovnitř vnikl poryv větru a deště a kouř vznášející se pod stropem se neklidně rozvířil.

Do krčmy vstoupil zavalitý muž. Z každého jeho pohybu čišela nadutost.

Všichni v hospodě zmlkli a obrátili oči ke dveřím. Ovzduší okamžitě ztěžklo úzkostí a nedůvěrou.

Ten chlap nebyl žádný rolník ani pocestný. U boku se mu houpal meč. Odhrnul černý plášť a odhalil kabátec z černé kůže a zlatou šerpu ve tvaru blesku, která se mu táhla od pravého ramene k levému boku. Hlavu mu zakrývala přiléhavá kožená čapka, kterou vpředu zdobil malý odznak v podobě žlutého blesku.

Na nohou měl vysoké jezdecké boty – opět z černé kůže – s kalhotami zastrčenými dovnitř. Vešel dál do místnosti, aby se za ním mohly zavřít dveře, a jeho podrážky hlasitě klapaly na podlaze. Přejel pohledem čtrnáct lidí usazených u stolů a hostinského se dvěma děvečkami za barovým pultem.

Pokud postřehl nevoli sálající z hostů v krčmě, zřejmě ho netrápila. Pravděpodobně byl zvyklý na to, že budí neblahý dojem všude, kam se hne, pomyslel si Halt. Nově příchozí spustil levou ruku na jílec meče – neomalená připomínka toho, že byl ozbrojený.

Crowley se nahnul k Haltovi a zašeptal: „Černá a zlatá. Morgarathovy barvy.“

Halt přikývl. Také už je viděl – při jejich společné návštěvě na hradě Gorlanu.

Nepříjemné ticho, které svíralo krčmu, nakonec přerušil hostinský.

„Mohu vám pomoci, poutníku?“ zeptal se vlídně.

Nově příchozí se zakabonil. „Pro vás jsem kapitán,“ obořil se na hostinského. „Kapitán Teezal, ve službách lorda Morgaratha.“

Čekal, až se hostinský opraví, ale nedočkal se.

„A…?“ zeptal se klidně hostinský a vyčkával, až voják řekne, o co mu jde. Teezal se zaškaredil ještě víc. Byl zvyklý na podlézavou úctu, když jednal s lidmi, které považoval za podřadné – což zahrnovalo většinu lidí, které potkal. Hostinský však nejevil žádnou známku úcty, takže musel pokračovat.

„A,“ řekl s ironickým důrazem na první slovo, „hledám dva uprchlé hraničáře – zločince, kteří porušili zákon lorda Morgaratha.“

„Jste v Keramonském léně,“ poznamenal hostinský. „Zdejším lordem je baron Carrol. Baron Morgarath tady nemá žádnou pravomoc.“

„Ti dva se provinili vůči lordu Morgarathovi. Jsem si jistý, že Carrol mu rád pomůže je zadržet.“

Hostinský pokrčil rameny. „Lord Carrol by to určitě rád udělal, kdyby tady byli. Jenže tady nejsou.“

Teezal ho propaloval pohledem a ruka se mu svírala a rozevírala na jílci meče. „Máte tu nějaké hosty? Projížděli tudy nějací cestovatelé?“

Halt se nenápadně rozhlédl místností. Všiml si, že několik hostů bezděčně zalétlo pohledem ke stolu, kde seděl s Crowleym. Teezal se naštěstí soustředil na hostinského. Ten zavrtěl hlavou.

„Ne. Jsou tu jen místní.“

Při jeho slovech Halt zahlédl, jak ostatní hosté od něj a Crowleyho honem odvracejí oči. Zdálo se, že hostinský má ve Woolsey jistý vliv.

„Porozhlédnu se tady,“ řekl rázně Teezal.

Hostinský pokrčil rameny. „Poslužte si. Ale hraničáři tu nejsou – ani uprchlí, ani jiní. A když tak o tom přemýšlím,“ dodal, „o žádném hraničáři, který by porušil zákon, jsem nikdy neslyšel.“

Teezal už se od něj odvracel, ale teď se otočil zpátky k němu.

„Urazili lorda Morgaratha a porušili svou přísahu. Kromě toho zranili několik jeho vojáků. Proto byli vyloučeni z hraničářského sboru. Je nebezpečná doba a proradnost je třeba potrestat.“

Hostinský mávl rukou. „O tom nepochybuju,“ řekl. „Jen běžte, klidně se tu porozhlédněte, jestli chcete.“

Teezal se do něj na chvíli zaklesl očima a pokoušel se mu nahnat strach. Hostinský mu pohled sebejistě oplácel. Věděl, že při jednání s takovými lidmi je nejlepší zůstat pevný a nenechat se zastrašit. Sebemenší známka slabosti nebo nejistoty by jen povzbudila Teezalovu nadutost a panovačné chování.

Nakonec Morgarathův muž odtrhl pohled od hostinského, otočil se, vykročil mezi stoly a prohlížel si ty, kteří tam seděli. Kromě děveček nebyly v místnosti žádné ženy. Podpatky mu hlasitě klapaly na dřevěné podlaze, zatímco pomalu procházel mezi stoly a občas se zastavil, aby si někoho prohlédl blíže. Bylo ale jasné, že v hospodě popíjejí rolníci nebo čeledíni ze statků. Měli na sobě pracovní oděvy a zablácené tlusté boty. Na několika stolech ležely plstěné klobouky, které po mnoha letech na slunci a dešti ztratily původní tvar.

Teezal dokončil prohlídku a mrzutě zabručel.

Pak si všiml dvou postav sedících v šeru v zadní části místnosti. Rychle k nim vykročil a levou ruku svíral a rozevíral na jílci meče. Zastavil se pár kroků před nimi, sáhl po olejové lampě zavěšené pod stropem a naklonil ji tak, aby mu posvítila přímo na ty dva.

Hned mu bylo jasné, že tohle nejsou žádní rolníci. Měli na sobě kožené vesty a vlněné kalhoty zastrčené do vysokých kožených bot. Pláštěnky Halta i Crowleyho se naštěstí právě teď sušily na křeslech před krbem v přístěnku. Jeho podezření by vzbudily i bez nezaměnitelného skvrnitého vzoru. V přístěnku samozřejmě nechali i své luky a toulce se šípy. Na jejich zevnějšku nebylo nic, co by prozrazovalo, že se jedná o hraničáře.

„Jména?“ otázal se stroze.

Crowley nasadil odzbrojující úsměv. „Morris,“ řekl. „William Morris z Keramonu.“

„Arratay,“ představil se krátce Halt. Říkal si, že nejlepší bude odpovídat co nejstručněji, aby skryl svůj hibernský přízvuk. Crowleymu zřejmě došlo, o co se Halt snaží, a vzal si slovo.

„Jsme lesníci ve službách barona Carrola,“ pokračoval vlídným tónem, vděčný za to, že hostinský před pár minutami zmínil jméno místního pána.

Teezal zasupěl. „Lesníci? Já myslím, že to je jen vznešené jméno pro pytláky.“

Crowley pokrčil rameny. Na něco takového nemělo smysl odpovídat.

Teezal chvíli čekal na odpověď. Když zjistil, že se jí nedočká, prudce se od nich odvrátil a pustil lampu, takže se divoce rozhoupala a vrhala žluté světlo do širokého oblouku.

Kráčel ke dveřím, jeho podpatky ztěžka dopadaly na prkna a z každého kousku jeho těla čišela mizerná nálada. Rozrazil dveře, pak se otočil zpátky do místnosti a oslovil všechny přítomné.

„Zdržím se tu,“ zavrčel. „Jestli někdo ty dva uprchlíky uvidí, radím mu, aby s tím hned přišel za mnou.“

Jedinou odpovědí mu bylo mlčení. Ještě jednou přelétl místnost pohledem, pak najednou vyšel ven a zabouchl za sebou dveře. Místností se rozlehlo hromadné uvolnění zadržovaného dechu a hosté se uklidnili. Postupně se znovu rozeběhl hovor a atmosféra se vrátila k normálu.

Crowley a Halt vstali od stolu a přešli k baru. Hostinský pořád ještě upíral zrak na dveře, kterými odešel Teezal.

„Děkujeme,“ řekl Crowley a pak dodal: „Tedy, ne že bychom byli ti, které hledá, samozřejmě.“

„Samozřejmě,“ opakoval hostinský a jeho rtů se dotkl slabý úsměv. „Morgaratha a jeho chlapy nemáme moc v lásce. Poslední dobou sem strkají nos čím dál častěji. Pletou se do záležitostí našeho léna a začínáme jich mít plné zuby.“

„To si dovedu představit,“ přikývl Crowley.

Hostinský mrzutě zakroutil hlavou. „Koneckonců, beztak máme potíží až dost. Duncan se svojí bandou dává tomuhle okresu pořádně zabrat.“

Čtyři

Halt i Crowley po těch slovech bezděčně o krok ustoupili. Vyměnili si rychlý pohled a pak se Crowley zeptal:

„Duncan? Snad nemyslíte králova syna prince Duncana?“

Hostinský na ně pohlédl s čerstvým zájmem. „Přesně toho,“ potvrdil. „Je tady na severu posledních pár měsíců, s tlupou ozbrojených mužů – žádného z nich byste nechtěli potkat na opuštěné venkovské cestě.“

„Co dělají?“ zeptal se Halt.

Hostinský k němu obrátil pohled. „Co se jim zlíbí. Loupí, plundrují, plení statky a odvádějí ovce a dobytek. Někdy se na celý týden nastěhují do nějaké vesnice nebo města a utiskují místní lidi. Chtějí jídlo, pití a ubytování a nic za to neplatí.“

„A berou jen to nejlepší,“ přidal se další host, podle oblečení rolník, který se zvedl od stolu a zapojil se do hovoru.

„Ale… vždyť je to královský syn!“ namítl Crowley. „Dědic trůnu!“

„V tom případě budeme mít jednou krále zloděje a lupiče,“ prohlásil hostinský.

Rolník přikývl. „Jen bohové vědí, co si o tom všem myslí starý král. Syn se mu musí hnusit.“

Halt se otočil ke Crowleymu. „Tohle že je ten princ, kterého bys chtěl s hrdostí následovat?“

Crowley zavrtěl hlavou. Vůbec tomu nerozuměl. „Já… to nechápu,“ řekl pomalu. „Znám Duncana. Připouštím, že ne moc dobře, ale dost na to, abych věděl, že tohle se mu nepodobá.“

Rolník chápavě pokýval hlavou. „Já vám rozumím. Až donedávna jsem o princovi slyšel jen samé dobré věci. A teď tohle…“ Nechal větu viset ve vzduchu.

„A ještě něco,“ dodal hostinský. „Se svými muži provádí výpady přes hranici.“

„Do Pikty?“ zeptal se Crowley. Nevěřil svým uším.

Oba vesničané přikývli. „Ano. Plení a vypalují vesnice, kradou koně a dobytek. Když se je někdo pokusí zastavit, tak ho zabijí.“

„Ale to je šílenství!“ zvýšil Crowley hlas. „Se Skotii máme dohodu!“ Věděl, jak dlouho král o dohodu usiloval. Některých jednání se dokonce účastnil i Duncan. Pokud to, co teď slyšeli, byla pravda, princovy činy mohly ohrozit křehký mír, který mezi oběma zeměmi existoval, a vyvolat odvetné nájezdy a zabíjení.

„Zdá se, že mu na tom nesejde,“ řekl hostinský. „Asi počítá s tím, že když Skotiové zahájí protiútok, on sám bude v bezpečí za hradbami na hradě Araluenu. Nejhorší následky toho, co způsobil, poneseme my.“

„Nemůžu tomu uvěřit,“ zašeptal Crowley. „Odmítám tomu uvěřit. Proč by to dělal?“

„Moc,“ řekl prostě rolník. „Člověk přičichne k moci a začne si myslet, že si může dělat, co se mu zlíbí.“

„Ale… Duncan? Není mu to podobné. Já tomu prostě nevěřím!“

„To už jste říkal,“ připomněl mu rolník. „Ale je to tak.“

Crowley si uvědomil, že toho muže možná urazil, a honem udělal omluvné gesto. Rolník pokrčil rameny. Cizincovo rozčarování chápal.

„Tušíte, kde by teď mohl být?“ zeptal se Halt.

Hostinský zalétl pohledem k jednomu ze stolů uprostřed místnosti. Všichni ostatní hosté sledovali jejich rozhovor a on teď oslovil jednoho z nich, rozložitého šedovlasého muže. „Tome? Co ty na to? Tenhle týden jsi byl nahoře u hranice, ne?“

Oslovený muž přikývl. „Jo, to jsem byl. Co jsem slyšel, Duncan a jeho chlapi jsou teď ve vesnici Lendsy. Přišli tam před pár dny. Radši jsem zmizel, nechtěl jsem na ně narazit. Proč taky,“ dodal.

„Kde je ta vesnice?“ zeptal se Halt.

Hostinský sešpulil rty a pak odpověděl: „Jeden den jízdy odsud. Nebo déle, pokud jsou potoky rozvodněné a mosty vezme voda. Leží směrem na severovýchod, pár mil od hranice.“

Halt si to všechno vštípil do paměti a položil Crowleymu ruku na předloktí. Zdálo se, že hraničáře ty novinky ohromily.

„Jdeme,“ řekl Halt. „Musíme si promluvit.“ Pohlédl na hostinského a rolníka. „Díky za informace.“

Hostinský nad jeho díky mávl rukou a podal mu pravici.

„Ještě jsme se nepředstavili,“ poznamenal. „Já se jmenuju Sherrin.“

Halt mu potřásl rukou. „Já jsem Halt.“

Sherrinovi přelétl po tváři úsměv. „Neříkal jste Teezalovi, že se jmenujete Arratay, nebo tak?“

Halt mu úsměv oplatil. „Neříkal jste mu, že nemáte pod střechou žádné cizince?“ Pak se otočil a vedl Crowleyho ke dveřím. Museli toho spoustu probrat.

V přístavku bylo teplo a trochu dusno. Celá místnost byla načichlá pachem sušící se vlny. Halt sáhl na pláštěnku rozloženou na křesle u ohně. Látka byla ještě trochu vlhká, ale proti tomu, v jakém stavu byla předtím, to bylo výrazné zlepšení.

„Do rána uschne,“ prohodil. „A to je dobře. Ráno vyrazíme na cestu.“

Původně se chtěli zdržet dvě noci. Teezalova návštěva a novinka, kterou si právě vyslechli, je přinutily změnit plány. Crowley upíral pohled do ohně v krbu a tvář měl zasmušile staženou.

„Musí to být nějaký omyl,“ opakoval. „Princ Duncan není zloděj ani násilník. Je to skvělý mladík a bude z něj výborný král.“

„Jeden moudrý člověk mi kdysi řekl: Nevěř ničemu, co slyšíš, dokud to neuvidíš na vlastní oči,“ prohlásil Halt.

Crowley k němu zvedl oči. „Kdo to řekl? Pritchard?“ Znělo to jako něco, co by jejich starý mentor mohl říct.

Halt chvíli předstíral, že přemýšlí, a pak se pousmál. „Ne. Myslím, že jsem to vlastně řekl já. Někdy umím být hodně moudrý.“

„Teď není vhodná chvíle na žerty,“ zabručel Crowley. „Jestli je to pravda, s našimi plány na vzkříšení hraničářského sboru je konec. Předpokládal jsem, že mě k tomu Duncan oprávní královským výnosem. Ale jestli se z něj stal bandita, nejspíš s takovým dekretem nemůžu počítat.“

Svíralo se mu srdce. Až do této chvíle si ani neuvědomoval, jak moc spoléhal na Duncanův souhlas s obnovením hraničářů. Ta představa mu v posledních týdnech dodávala odvahu a naději. Teď ale věděl, že Morgarathovo nepřátelství bude znamenat konec jeho služby ve sboru. Pokud se Duncan baronovi nepostaví, Crowleyho plán byl předem odsouzen k nezdaru.

„V tom případě navrhuju vypravit se na sever a přesvědčit se, co se tam skutečně děje,“ řekl Halt. „Ledaže bys to chtěl prostě vzdát tady a teď.“

V posledních několika slovech byla patrná výzva. Crowley na ni okamžitě zareagoval a obrátil k Haltovi hněvivě zamračenou tvář.

Zrzci, pomyslel si Halt. Snadno se rozohní, snadno odpouštějí.

Crowley s vypětím sil potlačil hněv.

„Máš pravdu,“ řekl. „Musíme se přesvědčit sami.“

Sherrin jim dal vydatnou snídani – hustou a výživnou ovesnou kaši zalitou medem. Také jim navařil velký hrnec kávy a Halt do sebe ihned obrátil tři šálky.

Hostinský povytáhl obočí. „Škoda že vám káva nechutná,“ řekl vlídně.

Halt pokrčil rameny. „Jeli jsme několik dní v dešti a museli jsme si vystačit se studenou vodou a žalostnými porcičkami jídla. Tak si to teď vynahrazuju.“

Zaplatili Sherrinovi a pár minut po rozbřesku už byli na cestě. Mraky se začínaly trhat a odhalovaly nad nimi velké kusy jasné oblohy. Když přestalo pršet, vybalili luky, zkontrolovali tětivy a zase je natáhli na zbraně. Halt se poprvé za celý týden cítil ve své kůži. Na levém rameni měl pohodlně zavěšené dlouhé tisové lučiště a na krku ho čas od času zašimralo opeření šípů.

Jeli mlčky. Probírat dál Duncana nemělo smysl. Halt věděl, že podobný rozhovor by se skládal především z Crowleyho neustálého opakování, že takovému zvratu událostí prostě nevěří. A protože bylo zbytečné se k tomu tématu vyjadřovat, oba zachovávali mlčení.

Několikrát museli odbočit z cesty – objet mosty, které strhla voda, nebo brody, které byly ještě moc hluboké na to, aby se přes ně dalo bezpečně přejít. Slunce zahřívalo půdu nasáklou deštěm a z krajiny kolem nich stoupala pára. Vzduch byl čím dál vlhčí a po pár hodinách si sundali pláštěnky, pevně je sbalili a přivázali za sedla. V poledne zastavili kvůli rychlému obědu. Sherrin jim dal na cestu bochník čerstvě upečeného chleba a plátky uzené šunky. Měli s sebou i zásobu suchého dříví a třísek na podpal z hromady v jeho stáji. Halt rozdělal oheň a uvařil vodu na kávu.

S chutí se najedl a napil. Po několika dnech, kdy nejedli nic jiného než tvrdý chléb a sušené hovězí, měl z čerstvého jídla požitek. Zdálo se, že Crowley ani nepoznal rozdíl. Nimral se v jídle a kávy se skoro nedotkl. V myšlenkách byl jinde.

Než se odpoledne přehouplo do své druhé poloviny, přiblížili se k vesnici Lendsy. Na křižovatce odbočili a sjeli do malého údolí. Když začali stoupat k hřebeni na jeho opačné straně, Halt zvedl hlavu a zkusmo nasál do chřípí vzduch.

„Kouř,“ prohlásil. „Cítíš ho?“

Crowley také začichal a pak pokrčil rameny. „Asi už jsme skoro tam. Nejspíš zatápějí pod hrnci.“

Vyjeli na hřeben a před sebou uviděli mělké údolí. Za dalším hřebenem stoupal do vzduchu hustý závoj kouře. Halt svraštil čelo a zavrtěl hlavou. „To není jenom pár ohňů pod hrnci,“ poznamenal. „Jedeme.“

Pobídl koně do cvalu; jet tryskem a dorazit do vesnice s vyčerpanými zvířaty by nemělo smysl. Crowley byl pár koňských délek za ním a kopyta jejich zvířat tlumeně bušila do vlhkého bahna a listí na cestě. Potom už byli mezi stromy v kopci pod hřebenem a stoupali jeden po druhém úzkou klikatou stezkou.

Když vyjeli o něco výš, les prořídl a znovu ucítili kouř z hořícího dřeva. Halt vystoupal na hřeben a přitáhl otěže. Krajina zde připomínala zvlněné bludiště dolin a hřebenů a on teď shlížel do údolí, které se rozkládalo před nimi.

Stromy zde byly vymýceny a lesy ustoupily zemědělské půdě. Rozeznal dva statky a za nimi shluk budov, což byla nepochybně vesnice Lendsy. Kouř stoupal právě odtamtud. Z několika domů a také z jedné větší budovy – nejspíš vesnické hospody – šlehaly plameny.

„Podívej!“ ukázal Crowley prstem. Za hořící hospodou byla vztyčena provizorní barikáda z několika vozů a různého vesnického nábytku. Měla tvar půlkruhu a zezadu ji chránil jeden z větších domů. Za barikádou se kryla skupinka půltuctu mužů. Zoufale se oháněli kopími, oštěpy a ve dvou případech dokonce srpy na dlouhých tyčích a pokoušeli se odrazit větší skupinu, která chtěla barikádu přelézt. Zatím se jim to dařilo, jenže útočníků bylo alespoň třikrát víc než obránců a bylo jen otázkou času, než barikáda padne.

Útočníci byli vyzbrojeni sekerami, dlouhými meči a malými dřevěnými štíty pobitými kovem. A potom Halt zahlédl vířící oděv s červenými a modrými čtverci. Tartan, uvědomil si.

„To není Duncan,“ prohlásil. „Jsou to válečníci Skotiů!“

Pět

Halt zabořil koni paty do slabin, kůň vyrazil vpřed a na pouhých pár krocích přešel ze stoje do trysku. Hiberňan mu položil otěže přes šíji, sundal si ze zad luk a volnou rukou sáhl pro šíp do toulce pověšeného na pravém rameni.

Střílet z dlouhého luku na koni nebyla ideální poloha, ale Halt podržel luk v úhlu pětačtyřiceti stupňů a nasadil šíp do tětivy. Ruce se mu i při tak rychlé jízdě pohybovaly jistě. Vedl koně tlakem kolen a řítil se po čím dál mírnějším svahu k vesnici. Když přijel blíž, zahlédl na cestě několik schoulených postav. Všiml si, že žádná z nich na sobě nemá tartan.

Pár kroků za sebou slyšel Crowleyho. Ohlédl se a spatřil, že hraničář také pustil otěže a založil šíp do tětivy luku.

Vzápětí se vřítili do prostoru mezi prvními vesnickými domy a Halt rozeznal další podrobnosti. Viděl, že někteří z obránců za barikádou jsou ve skutečnosti ženy. Jedna z nich bodala těžkým kopím proti útočícímu Skotiovi. Válečník popadl zbraň za železnou hlavici, škubl jí směrem k sobě a přetáhl ženu přes barikádu.

Když ztratila rovnováhu a padala, útočník odhodil kopí, zvedl nad hlavu veliký meč se širokou čepelí a chystal se ji zabít.

Halt za sebou zaslechl nezaměnitelné zadrnčení tětivy, pak se kolem něj mihnul šíp a jeho opeření zasvištělo ve vzduchu.

Skoti rozhodil ruce a meč spadl do hlíny vedle něj. Pravou rukou si hmatal po zádech a pokoušel se uchopit šíp, který ho probodl. Pak se skácel vpřed, dopadl na barikádu a svezl se po ní na cestu.

Další Skoti se rozmáchl mečem proti vesničanovi vyzbrojenému dlouhou tyčí se srpem. Provizorní zbraň byla nešikovná a nevyvážená a vesničan z posledních sil odrážel nájezdníkovy prudké výpady. Potom mu tyč vylétla z rukou a muž zůstal beze zbraně.

Halt vystřelil a druhý Skoti padl. Vesničan polekaně vzhlédl a pokoušel se zjistit, odkud přišla jeho spása.

Oba jezdci už byli sotva sto padesát stop od zoufalé bitvy. Halt usoudil, že to stačí. Pravou rukou sáhl po otěžích, v levé ruce měl luk. Přitáhl otěže, zabořil koni levé koleno do boku a přiměl ho smykem zastavit, bokem k barikádě. Crowley se zachoval podle jeho příkladu. Oba zůstali sedět na koních bok po boku uprostřed hlavní ulice.

Skotiové si mezitím uvědomili, jaké nebezpečí jim zezadu hrozí. Několik jich přestalo útočit na barikádu a utvořilo řadu čelem k oběma lukostřelcům. Bylo jich asi deset a malé kulaté štíty přitiskli k sobě a vytvořili z nich hradbu proti dalším šípům.

Ta hradba však nebyla nepřekonatelná. Štíty nezakrývaly Skotiům celá těla a oba jezdci byli zkušení lukostřelci, kteří dokázali na takovouto vzdálenost – v podstatě z bezprostřední blízkosti – zasáhnout i ten nejmenší cíl. Halt vystřelil znovu a jeden z mužů uprostřed řady se s bolestným výkřikem a šípem ve stehně skácel na zem. Potom Crowley vypustil další zlověstně syčící střelu a druhý skotijský válečník se zapotácel s šípem zabodnutým v předloktí. Zbraň mu vypadla na rozbahněnou cestu. Když zavrávoral vzad, jeden z obránců se v nestřežené chvíli nahnul přes barikádu a dlouhou těžkou holí ho udeřil do hlavy. Skotimu se podlomila kolena a padl tváří napřed do bahna.

Obrovský Skoti, zřejmě velitel, při pohledu na zraněné muže vztekle zařval. Ukázal širokým mečem na oba jezdce a vyštěkl jakýsi rozkaz. Jeho válečníci zareagovali nesrozumitelným řevem a začali postupovat se zdviženými štíty a zbraněmi proti Haltovi a Crowleymu.

Do pěti vteřin se skáceli další tři – dva dostali šíp do nohy, třetí do ramene. Kromě samotné bolesti je srážela i prudkost střel vyslaných na krátkou vzdálenost dlouhými osmdesátilibrovými luky. Další šíp udeřil do jednoho ze štítů a zatlačil jeho držitele o několik kroků vzad. Nikdo po nich nemohl chtít, aby pokračovali v útoku tváří v tvář tak ničivé palbě. Šípy létaly jeden za druhým a muži křičeli bolestí a vzteky. Jeden se otočil a dal se na útěk, vzápětí za ním vyrazil druhý a pak už se rozpadla celá skupina. Útočníci prchali na sever, co jim nohy stačily. Ti, kterým se bouře šípů zatím vyhýbala, pomáhali zraněným a kulhajícím druhům v co nejrychlejším ústupu.

„To stačí,“ řekl Crowley a sklonil luk. Nechtěl střílet po mužích, kteří ustupovali a byli v podstatě bezbranní.

Halt přikývl. „Ti poběží až na hranici.“

Obrátili koně a krokem překonali zbývajích sto padesát stop k barikádě. Když se k ní přiblížili, vesničané přelezli hradbu ze stolů, židlí, vozíků a dalších předmětů, které stihli navršit, aby zadrželi útočníky.

Když oba jezdci zastavili a sesedli z koní, rozlehlo se chraptivé zajásání.

Vykročil k nim vysoký statný muž ve věku kolem pětatřiceti let. Patřil k lépe vyzbrojeným a vybaveným vesničanům, v jedné ruce třímal bojovou sekeru s jediným břitem a na druhé měl velký dřevěný štít. Hlavu mu chránila jednoduchá železná přilba ve tvaru žaludu.

Opřel si sekeru o jeden z vozíků a podával jim ruku na uvítanou.

„Ani nevíte, jak rád vás vidím,“ řekl se širokým úsměvem. „Měli jsme na kahánku. Přijeli jste právě včas. Já jsem Yorik, náčelník téhle vesnice.“

Halt raději nechal mluvit Crowleyho a naznačil mu, ať předstoupí. Hraničář ho poslechl, potřásl si s náčelníkem rukama a usmál se na ostatní vesničany, kteří se shlukli kolem nich.

„Jsme rádi, že jsme vám mohli pomoct. Já se jmenuju Crowley a tenhle veselý chlapík si říká Halt.“

Halt kývl na pozdrav a Yorik si je se zájmem prohlédl. Jeho oči se zastavily u dvojice nožů – saxonského a vrhacího – a samozřejmě u velikých luků, které měli oba na zádech.

„Podle toho, jak střílíte,“ poznamenal, „musíte být královští hraničáři.“

Crowley přikývl. „Já ano. A on skoro taky.“ Mávl rukou kolem sebe – k nehybným postavám ležícím na ulici a hořícím a doutnajícím budovám. „Co způsobilo tohle všechno?“

Yorik se zakabonil. „Princ Duncan to způsobil. Podnikl se svými muži nájezd na druhou stranu hranice a podráždil Skotie. Odtáhl dřív, než mu to mohli vrátit, a tak jsme to za něj schytali my. Proklínám tu jeho zločineckou kůži,“ řekl hořce. Pak mu tvář náhle obestřel strach. Koneckonců, tohle byli královští hraničáři a nejspíš pořád ještě podléhali princi Duncanovi coby členovi královského rodu. „Odpusťte,“ omlouval se a sklopil zrak. „Mluvil jsem bez rozmýšlení.“

Crowley zavrtěl hlavou. „Nemusíte se omlouvat,“ ujišťoval ho. „Slyšeli jsme o Duncanovi divné zvěsti. Zdá se, že byly pravdivé.“

Yorik obezřele přikývl. Pořád se před nimi necítil úplně jistě.

Do hovoru se vložil Halt. „Slyšeli jsme, že Duncan si tady dost vyskakoval – loupil a bral si všechno, co chtěl.“

Zdálo se, že nesouhlasný tón Haltova hlasu Yorika trochu uklidnil. „Jo, přesně tak. A když sebral všechno, co mělo nějakou cenu, táhnul dál. Byli jsme rádi, že ho máme z krku – samozřejmě jen do chvíle, než přišli Skotiové. Duncan má s sebou dvacet ozbrojenců. Udělali by s těmi surovci krátký proces.“

Ukázal na dva mrtvé Skotie ležící na ulici. Ostatní vesničané už začínali rozebírat barikádu a nosit nábytek zpátky do domů, odkud ho vzali. Hospoda byla úplně zničená, takže stoly a židle z krčmy odnosili stranou. Yorik zasmušile hleděl na její doutnající rozvalinu. Poslední kus střechy se přímo před jejich očima zřítil do budovy. Vylétl roj jisker a ty se pomalu snášely k zemi.

„Pomůžeme vám s úklidem,“ nabídl Crowley. Spolu s Haltem přiložili ruku k dílu, vraceli nábytek a vozíky tam, kam patřily, a pokládali těla zabitých vesničanů do řady u cesty. Mrtvoly Skotiů nanosili vesničané s mnohem menší péčí na jednu hromadu.

„Naše lidi pohřbíme později,“ oznámil jim Yorik. „A Skotie spálíme.“

Crowley si oprášil ruce a rozhlédl se kolem sebe. Barikáda už byla rozebraná a odklizená. Vytušil, že vesničané považují pohřeb za soukromou věc a cizinci jako on a Halt by u něj jen překáželi.

„Děkujeme za pomoc,“ řekl Yorik. „Kdybyste se neukázali, byl by s námi konec.“

Crowley a Halt skromně pokrčili rameny. Na to se nedalo nic říct. Zavládlo rozpačité ticho a Yorik ho ukončil svými dalšími slovy.

„Pojďte ke mně a mé ženě na skleničku moštu a něco k snědku,“ zval je. „Je to nejlepší kuchařka ve vsi.“

Šli za ním k jednomu z větších domů – jednopatrové stavbě ze dřeva a jílu s doškovou střechou.

„Čekal jsem, že by se Skotiové mohli o něco takového pokusit,“ vykládal Yorik. „A tak jsem postavil hlídky na cestu směrem k hranici. Jednoho muže chytili, ale druhý se vrátil a včas nás varoval. Než Skotiové přitáhli, stačili jsme postavit barikádu.“ Pohlédl na cestu, kde právě dva muži zvedali jednu z nehybných postav ležících v zasychajícím bahně. „Ne že by to mladému Merrickovi a jeho bratrovi mohlo nějak pomoct,“ dodal ztěžka.

Crowley mu konejšivě položil ruku na rameno. „Ale přesto jste se drželi dost dlouho, abychom sem stačili dorazit,“ poznamenal.

Yorik vděčně přikývl. „To je pravda. Rozhodně jste těm skotijským vrahům dali za vyučenou.“

Otevřel dveře a uvedl je do domu.

„Maeve,“ zvolal. „Máme hosty.“

Jeho manželka byla ta samá žena, kterou Crowley zachránil svým prvním výstřelem. Kývla jim na pozdrav a začala nosit na stůl.

„Jste u nás vítáni,“ řekla přívětivě.

Na stůl přišla studená hovězí pečeně a k ní hliněný hrnec s nakládanou zeleninou. Maeve ukrojila několik tlustých krajíců chleba a Yorik zatím nalil do tří hrnků mošt. Žena se usmála a ukázala jim na židle u stolu.

„Posaďte se u nás, hraničáři,“ vybídla je.

„Já ve skutečnosti nejsem –“ začal Halt, ale Crowley ho přerušil.

„Jezdíš a střílíš jako hraničář a vycvičil tě jeden z nejlepších ze staré gardy. Myslím, že se za něj klidně můžeš považovat.“

Halt odevzdaně pokrčil rameny a sáhl po krajíci. Naložil si na něj několik plátků hovězího a navrch přidal pořádnou porci nakládané zeleniny. Zakousl se do jídla a spokojeně vzdychl.

„Povězte nám o Duncanovi,“ výbídl Yorika Crowley.

Yorik zaváhal; urovnával si myšlenky. „Se svými muži se tady objevil před čtyřmi dny. Kolem poledne, viď, Maeve?“

„Ano,“ přitakala Maeve. „Skoro v poledne.“

„Nakvartýrovali se do hospody, všechny ostatní vykopli a začali do sebe lít nejlepší víno a pivo, které měl Tilson ve sklepě.“

„Zdálo se, že mají vybraný vkus,“ řekla ztěžka Maeve.

Yorik na ni pohlédl a kývl na souhlas, pak se obsloužil chlebem a hovězím a pokračoval: „Když přijížděli, mladý Jemmy Mandell zrovna hnal nejlepší prasnici svého otce na pastvu. Přímo na ulici ji chytili a podřízli. Když se jim v tom chlapec pokoušel zabránit, příšerně ho ztloukli. Pak začali vepřové kýty opékat nad ohněm a celou dobu se smáli. Mysleli si, že je to náramná legrace.“

„A Duncan na to nic neřekl?“ zeptal se Crowley.

Yorik smutně zavrtěl hlavou. „Princ Duncan se smál ze všech nejvíc. Ještě své muže povzbuzoval. A oni mezitím loupili, tloukli naše lidi a obtěžovali některé z našich žen. Jestli chcete znát můj názor, Duncan je ze všech těch chlapů nejhorší.“

„Zní to tak,“ připustil Halt.

„Kdy podnikli ten nájezd přes hranici?“ chtěl vědět Crowley.

„Předevčírem. Dopoledne odtáhli z vesnice. Mysleli jsme, že jsme se jich zbavili, ale oni se druhý den vrátili a řekli nám, co provedli. ,Můžete očekávat, že vás na oplátku navštíví Skotiové,‘ oznámil nám Duncan. ,Když jsme odjížděli, vypadali dost naštvaní.‘ A včera nás konečně nechali na pokoji. Jenže jsme věděli, že Skotiové se přijdou pomstít. A taky přišli, jak jste sami viděli.“

„Pochybuju, že Skotie ještě někdy uvidíte,“ uklidňoval ho Crowley. „Pořádně si to rozmyslí, než poslechnou válečného náčelníka, který se vrátil z nájezdu s prázdnýma rukama a třetina jeho bojovníků je mrtvá nebo zraněná.“

„Ano. To je pravda,“ souhlasil Yorik. „Ale kdyby se vypravili za Duncanem, milerád bych je tudy pustil.“

„Kam měl Duncan namířeno, když odsud odjížděl?“ zeptal se Halt.

„Na západ. Nejbližší vesnice tím směrem je Kirkton-Lea. Bůh jim pomáhej, jestli se Duncan rozhodne je navštívit.“

„Neuvažovali jste o tom, že byste někoho poslali na hrad Araluen se žádostí o královu pomoc?“ zeptal se Crowley. „Král přece nemůže schvalovat, co Duncan provádí.“

Ale Yorik zavrtěl hlavou. „Vy to nevíte? Král už není na Araluenu. Někdo se ho pokusil zavraždit a baron Morgarath trval na tom, aby se přesunul na hrad Gorlan, kde by ho mohl chránit.“

Halt a Crowley si vyměnili překvapené pohledy. Oba mysleli na to samé, ale první to nahlas vyslovil Halt.

„Nebo věznit,“ prohlásil.

Šest

V náčelníkově domě nebylo pro dva hosty místo, a tak přenocovali v Yorikově stodole. Druhý den ráno se vypravili po cestě do Kirkton-Lea.

„Někdy mám pocit, že Duncana budeme po zbytek roku nahánět od jedné vesnice k druhé,“ zahučel Halt.

Crowley zarputile upíral pohled na cestu před sebou. Čím víc toho o Duncanových nekalostech slyšel, tím víc byl přesvědčený o tom, že jde o nějaký hrozný omyl.

„Chci si s ním promluvit osobně,“ řekl. „Neumím si představit, že by se z něj vyklubal takovýhle násilník.“

Halt pokrčil rameny. „Proč mi připadá, že v tom všem má prsty Morgarath?“ zeptal se.

Crowley na něj překvapeně pohlédl. „Morgarath? Co je mu po Duncanovi?“

Halt zamyšleně potřásl hlavou. „Morgarath lační po moci. Kdyby byl Duncan zostuzen a možná dokonce vyděděn, hrálo by mu to do karet. A teď se ještě dozvídáme, že král je na hradě Gorlanu pod Morgarathovou pochybnou ochranou. To se našemu milému baronovi náramně hodí, ne?“

Crowley se zatvářil trochu překvapeně. „Takhle jsem o tom neuvažoval,“ přiznal. „Ale možná že na tom něco je.“

Halt se jízlivě zasmál. „Vůbec bych se nedivil, kdyby za tím pokusem o královo zavraždění byl právě Morgarath. Nemám z něj dobrý pocit. A pokud jsem se za ta léta něco naučil, pak to, že takové pocity bych neměl přehlížet.“

Halt a Crowley se zastavili na zalesněném vršku nad vesnicí Kirkton-Lea. Na kraji malého remízku zalehli do vysoké trávy. Jejich koně byli uvázaní hlouběji v lese za jejich zády. Protože Duncana doprovázelo alespoň dvacet mužů, oba se shodli, že moudřejší bude nejprve obhlédnout okolí a až potom sejít do vesnice.

Z hospody slyšeli hlučné hlasy přerušované nemravnými písničkami a jednou také praskotem lámajícího se nábytku a polekaným ženským křikem.

„Na ulicích nikdo není,“ poznamenal Halt.

Crowley svraštil čelo a přikývl. „Lidi se drží doma, aby nepřišli k újmě.“

„Podíváme se tam,“ řekl Halt a mávl rukou k polní cestě vedoucí kolem domů po levé straně.

Nečekal na Crowleyho odpověď, zvedl se do dřepu a tiše jako duch vyrazil vysokou trávou vpřed. Schovával se za keři a stromky a instinktivně se přesouval z jednoho úkrytu do druhého. Crowley počkal, až Halt získá náskok asi čtyřiceti kroků, pak se také zvedl a trávou, která mu sahala až do pasu, se plížil za ním. Bylo ho vidět vždy jen na pár vteřin a dlouhá stébla se při jeho pohybu sotva zachvěla. Pro toto cvičení si znovu oblékl svou maskovací pláštěnku a skvrnitá šedo-zelená látka mu pomáhala téměř dokonale splynout s okolím.

Halt došel k cestě na kraji vesnice, nepolevoval však v ostražitosti a nenápadnosti. Pouštěl se čím dál hlouběji mezi budovy a místo křoví se teď schovával za stodolami a přístěnky. Věděl, že lepší je udržovat plynulé tempo než se pravidelně zastavovat a zase se dávat do pohybu. Změny rychlosti by téměř nevyhnutelně upoutaly pozornost každého, kdo byl poblíž, kdežto pomalého, setrvalého pohybu si nikdo nemusel všimnout.

Jednou nebo dvakrát se ohlédl, ale Crowleyho nespatřil, i když věděl, že zrzavý hraničář ho následuje.

Předtím si Halt z kopečku vyhlédl dům, který stál naproti hospodě. Došel k němu a přitiskl se k zadní stěně. Napínal uši, jestli zevnitř nezaslechne šramot pohybujících se lidí. Pár vteřin se neozývalo nic, ale pak z domu uslyšel zakašlání a tichý šum hovoru – moc tlumeného na to, aby rozeznal slova.

Pokud lidé mluví šeptem ve svých vlastních domovech, znamená to, že jsou nervózní, pomyslel si. Nakoukl za roh a podíval se přes zaneřáděnou uličku ke dveřím hospody naproti. Jakmile mu ve výhledu nestál dům, hluk a křik hýřících mužů byl mnohem zřetelnější. Prohlédl si boční zeď domu a rozeznal na ní jediné okno obrácené do uličky. Nejspíš ho zakrývalo voskované plátno, protože zasklená okna byla na venkově vzácností. Přes plátno by však zevnitř mohli vidět stín pohybující se uličkou, takže bylo moudřejší projít pod oknem v podřepu.

Na druhém konci uličky stál velký sud postavený tak, aby do něj stékala dešťová voda ze střechy, a kolem se povalovalo několik kusů polámaných zemědělských nástrojů. Za sebou zaslechl tichý pohyb, otočil se a zjistil, že dorazil Crowley. Halt naznačil hraničáři, aby se také podíval. Když to Crowley udělal, Halt se k němu naklonil, takže se ústy téměř dotýkal jeho ucha.

„Půjdeme na hlavní ulici a obhlédneme to,“ zašeptal. „Když někdo vyjde z hospody, schováme se za sud s vodou.“

Crowley kývl na souhlas a Halt pokračoval: „Uprostřed uličky je malé okno. Až kolem něj budeš procházet, přikrč se pod parapet.“

Crowley znovu přikývl. Potom Halt bez dalšího slova vykročil zpoza domu, přikrčil se a rychlými kroky vyrazil uličkou. Jakmile doběhl k oknu, přikrčil se ještě níž a držel se hluboko pod úrovní parapetu. Když se kradl kolem okna, zevnitř k němu dolehl další tlumený šepot. Připadalo mu, že tentokrát zaslechl slovo „Duncan“, a byl si jistý, že ho vyslovili pohrdavým tónem.

Schoval se za sud a vyhlédl trojúhelníkovou mezerou mezi stěnou a zužující se horní stranou sudu. Pak se k Haltovi přidal Crowley a trochu natáhl krk,, aby mu viděl přes rameno. V uličce bylo šero a Halt si byl jistý, že pokud se nepohnou, jejich pláštěnky je skryjí před všemi náhodnými pozorovateli.

Krčili se za sudem několik minut, když vtom se dveře hospody rozlétly a vypotáceli se z nich čtyři muži. Haltovi se v první chvíli sevřelo srdce, ale ti čtyři hleděli do prudkého slunečního světla a pravděpodobnost, že zahlédnou dvě přikrčené postavy v šeru uličky, byla jen nepatrná.

Všichni měli přes kroužkové košile navlečené rudé kabátce a u pasů jim visely meče. Krátké meče, všiml si Halt. Ne dlouhé zbraně jako ty, které nosili rytíři nebo kavaleristé. Takže šlo o obyčejné zbrojnoše. Kapuce kroužkové zbroje měli shrnuté přes límec. Nikdo z nich neměl na hlavě přilbu.

Jejich rudé kabátce byly špinavé a umazané od bláta a krve. Na pravé polovině hrudi měli znak nahrbeného červeného dravce v bílém kruhu.

Crowley se zlehka, téměř neznatelně dotkl Haltova ramene.

„Červený jestřáb,“ zašeptal. „To je znak dědice trůnu. Opravdu jsou to Duncanovi muži.“

Čtveřice chlapů držela v rukou korbely a za chůze jim z nich občas vyšplíchlo pivo. Bylo jasné, že už nějakou dobu popíjeli. U stěny hospody stála lavička a všichni čtyři se na ni svalili, natáhli nohy na ulici a zvedli korbely k ústům, aby si pořádně přihnuli. Než se za nimi zabouchly dveře, hlučný křik a zpěv z hospody na chvíli zesílil a pak zase zeslábl.

„To není fér,“ hudroval hlasitě jeden z nich. Jazyk už se mu pletl. „My teď máme odpočívat, ne tady sedět na stráži. Tiller si už zase hejčká ty svý oblíbence.“

Další dva zamumlali na souhlas. Čtvrtý muž se posměšně podíval na mluvku.

„Drž zobák a pij. Jestli tě uslyší, jak si stěžuješ, tak si to slízneš.“

První muž se zakabonil, dopil pivo a pak rozzlobeně hodil prázdný korbel na ulici. Cínová nádoba se chvíli kutálela a převracela a pak se zastavila.

„Jen ať si na mě něco zkusí,“ řekl s bojovností opilce. „Brzy mu ukážu, zač je toho loket.“

Ostatní se mu vysmáli. Propaloval je očima; jejich posměch ho dráždil k nepříčetnosti.

„To vám povídám,“ pokračoval naštvaně, „už toho mám po krk. Zatím jsem kořist ani nezahlídnul. Tiller si všechno schovává pro svý oblíbence. Mám sto chutí prásknout do bot a při první příležitosti se na tuhle bandu vykašlat.“

K jeho smůle se při posledních několika slovech otevřely dveře hospody a vyšla z nich vysoká vousatá postava v rudém kabátci. Halt bezděčně ztuhl. Dlouhánovo oblečení i kroužková košile byly zjevně mnohem kvalitnější než ty, které nosili jeho zbrojnoši. Pár vteřin stál otočený k nim a Halt si na jeho hrudi všiml červeného jestřába – přímo uprostřed, ne napravo jako u ostatních.

Meč u jeho pasu byl navíc dlouhý aspoň tři stopy a na jílci se mu leskly drahokamy. Dlouhán spustil pravou ruku k meči a obrátil se k mluvkovi.

„Tak ty chceš prásknout do bot?“ zařval. „Já tě taky vypráskám, ty jeden mizernej žoku psích bobků!“

Ozvalo se zašustění kovu na kůži, dlouhán vytáhl meč a vykročil k mužům rozvaleným na lavičce. Ten, který mluvil jako poslední, vyskočil na nohy a pokorně zvedl ruce. Pohled na tasené ostří ho vylekal.

„Jen klid, Tillere –“

„Duncane, ty tupý prase! Máš mi říkat Duncane!“ Dlouhán strčil oběma rukama do mluvky a povalil ho na ulici. Byl částečně odvrácený od obou pozorovatelů v uličce. Do tváře mu neviděli, ale jeho zuřivost se nedala přehlédnout.

Švihl mečem a plochou čepele přetáhl ležícího muže přes nohy. Muž zavyl bolestí a pak zařval znovu, když schytal druhou ránu, tentokrát přes ramena. Schoulil se, snažil se krýt si hlavu a břicho rukama, a dlouhán ho zasypával dalšími a dalšími údery. Při každé ráně zvýšil hlas a mečem podtrhával svá hněvivá slova.

„Řekl jsem vám… zabedněným hlupákům… že máte držet stráž na cestě! Ne tady vysedávat a chlastat! A teď… koukejte… mazat… na místa!“

„Ano, kapitáne! Ano, lorde Duncane!“ řekli ostatní muži sborově. Honem se zvedli z lavice, aby uklouzli z dosahu dlouhé čepele, a vyrazili po hlavní ulici. Dva z nich zamířili na sever. Třetí pomohl zmlácenému nešťastníkovi na nohy a napůl utíkali, napůl se potáceli k jižnímu konci vesnice.

Dlouhána uchlácholilo, že poslechli jeho rozkazy, a podrážděně zasunul meč do pouzdra.

Pak se obrátil zpátky ke vchodu do hospody. Na chvíli se otočil k oběma pozorovatelům v uličce. Ani jeden z nich se nepohnul. Věděli, že díky jasnému slunci, které dlouhánovi svítilo do očí, je prakticky nemožné, aby prohlédl šero, v němž se bez hnutí krčili. Potom dlouhán s tlumenou kletbou rozrazil dveře do hospody a vrátil se dovnitř.

Halt se celou dobu předkláněl, aby viděl, co se děje, a všechny svaly v těle měl napnuté. Teď se uvolnil a s tichým vzdychnutím vypustil zadržovaný dech.

„Tak,“ řekl potichu, „co si o tom myslíš?“

Crowley chvíli neodpovídal. Halt se k němu otočil. Hraničář upřeně hleděl na dveře hospody a pomalu vrtěl hlavou. Pak promluvil.

„Tohle není Duncan.“

Sedm

Vraceli se po vlastních stopách zadní uličkou a snadno se vyhnuli stráži, která nyní hlídkovala na jižním konci hlavní ulice.

Bez dalšího slova se vrátili na palouk, kde nechali koně. Pak se zastavili, aby se poradili, co dál, a Halt se obrátil ke Crowleymu.

„Jak to, že to není Duncan?“

Hraničář znovu zavrtěl hlavou. „Nejdřív jsem si myslel, že je to on. Je mu podobný. Má zhruba stejnou postavu a výšku. A podobné vousy. I hlas má stejný jako princ. Ale když se otočil k nám a slunce mu posvítilo do tváře, došlo mi, že to není on. Je to jen nějaký podvodník, který se za něj vydává.“

„Jsi si jistý?“ zeptal se Halt, i když na Crowleym bylo znát, že je o tom přesvědčený.

„Naprosto,“ odpověděl Crowley.

Halt začal rozdělávat oheň, aby si uvařili vodu na kávu. Zamyšleně vraštil čelo a křesal pazourkem o čepel saxonského nože, až dokud do hromádky suchého troudu ze Sherrinových zásob dřeva nevletěla sprška jisker. Jemně rozfoukal doutnající troud a suchou hromádku olízl maličký plamínek. Položil hořící hmotu pod třísky, které předtím postavil do pyramidy. Plameny sílily a šplhaly po suchém dřevě, až obalily celou hraničku. Halt přiložil větší kusy dřeva a ohník se brzy rozhořel.

„Otázka zní, proč by se někdo vydával za prince Duncana,“ poznamenal.

„Sám jsi to řekl. Aby ho zostudil. Obrátil proti Duncanovi jeho lid.“

„A kdo by z toho měl prospěch?“ zeptal se Halt. Před nějakým časem se naučil, že když se naskytla situace podobná téhle, mohla k odhalení viníka přispět otázka, kdo by z ní těžil. Postavil konvici na oheň a vyměnil si pohled s Crowleym.

„Morgarath,“ prohlásili současně.

„Jak jsi říkal,“ pronesl zamyšleně Crowley. „Lační po moci. Mezi ostatními barony je oblíbený. Koneckonců je prvním rytířem království, takže k němu spousta baronů vzhlíží. Jediný, kdo se s ním mohl co do obliby měřit, byl princ Duncan.“

„Ale teď už ne,“ podotkl Halt.

„Už ne. Vyprovokoval Skotie a běžný lid ho začíná nenávidět.“

„Další otázka,“ pokračoval Halt. „Co s tím uděláme?“

Následovalo dlouhé ticho. Oba zírali do jasných, poskakujících plamenů ohně.

„Třeba bychom mohli vytáhnout falešného Duncana – Tiller mu říkali, ne? – z hospody a zeptat se ho, co má za lubem,“ navrhl Crowley.

Jenže Halt zavrtěl hlavou. „Nejspíš ani neví, kdo ho najal. On je jenom pěšák ve větší hře. Navíc má kolem sebe dvacet zbrojnošů. Tím by se nám to vytahování z hospody trochu ztížilo.“

„Tak musíme najít pravého Duncana – pokud je ještě naživu.“

„Jak to provedeme?“ zajímal se Halt.

Crowley na něj úkosem pohlédl. „Máš spoustu užitečných otázek, viď? Co takhle přijít pro změnu s nějakou odpovědí?“

Halt pokrčil rameny. „Ty jsi odborník na místní poměry. Já jsem jenom zabedněný cizinec.“

Následovalo další dlouhé ticho a pak Crowley promluvil.

„Pokud je za tím opravdu Morgarath, můžu navrhnout jen to, abychom se vrátili na Gorlan a zkusili tam ještě něco vyčmuchat.“

„A když za tím není on?“ zeptal se Halt.

„Tak použijeme tvůj plán,“ odpověděl Crowley.

Halt povytáhl obočí a hodil do bublající vody hrst kávy. „Já mám nějaký plán?“ zeptal se vlídně.

„To doufám.“

Naši dva přátelé jeli mlčky a vraceli se stejnou cestou do Gorlanského léna. Oba se tvářili sklesle. Našli falešného Duncana a alespoň si potvrdili, že Crowleyho tušení bylo správné a za nájezdy a pleněním nestál skutečný princ Duncan. Jenže netušili, kde by skutečný Duncan mohl být a co se s ním stalo. Byli zpátky na začátku – nebo přesněji, pomyslel si Halt, byli několik kroků před začátkem. Neměli žádné stopy, po kterých by mohli jít, a jen neurčitou naději, že by na Gorlanu mohli zjistit něco víc.

I když nemám potuchy, jak to uděláme, pomyslel si Hiberňan. Bylo pravděpodobné, že je Morgarath strčí do vězení, jen co je uvidí. Halta přesto nenapadalo jiné řešení – jedině potulovat se bezcílně po království a doufat, že se o pohřešovaném korunním princi něco dozvědí. A to nebyl žádný plán.

Byli už skoro na hranici Gorlanského léna, poblíž klikatého vodního toku známého jako Vraní řeka. Úzká cesta vedla mezi hustě rostoucími stromy starého lesa. Vlastně ani nebyla prosekaná, spíš jen prošlapaná stovkami cestovatelů, kteří tudy za ta léta prošli. Halt a Crowley jeli bok po boku, takže zabírali celou šířku cesty, když vtom zaslechli dusot kopyt. Blížil se od brodu přes Vraní řeku, ke kterému měli namířeno.

Dojeli k dlouhému, rovnému úseku cesty a na něm se objevil jezdec. Hnal se tryskem a mával rukama, aby mu uvolnili cestu. Na sobě měl černou koženou vestu pošitou kovovými kotouči a vlněné kalhoty zastrčené do vysokých jezdeckých bot. Za pasem se mu houpal meč a na hlavě měl čapku s dlouhým štítkem a chocholem – znamení, že se jedná o posla nebo kurýra.

Když přijel blíž, na levé straně jeho hrudi rozeznali zlatý znak.

„Černá a zlatá,“ zamumlal Crowley. „Morgarathovy barvy.“

„Uvolněte cestu!“ křikl panovačně jezdec. „Depeše od lorda Morgaratha! Uvolněte cestu!“

Blížil se a nevypadal, že by se chystal zpomalit. Jeho kůň byl větší a těžší než koně obou hraničářů a zdálo se, že pokud neuhnou, jednoduše je převálcuje.

„Všiml sis, že když někoho navlékneš do uniformy, hned se začne povyšovat?“ zeptal se Halt. Crowley neodpověděl, oba však pobídli koně stranou stezky, aby muž mohl projet mezi nimi.

„Z cesty, krucinál!“ zařval posel, i když už mu udělali místo. Snad právě tenhle zbytečný požadavek byl pro Halta poslední kapkou. Sňal si z ramene luk, a když se posel řítil mezi nimi, švihl zbraní doprava a navlékl mu její konec na hlavu tak, aby se mu silná tětiva utáhla kolem krku.

„Co…?“ vyjekl posel, když ucítil, jak se mu šňůra napíná kolem hrdla. Halt ve stejném okamžiku přitáhl luk k sobě a strhl jezdce ze sedla. Muž se zřítil na zem, dopadl na záda a vyrazil si dech z plic. Pak se ozvalo tlumené bouchnutí, když jeho hlava narazila do udusaného listí a bahna na cestě.

Halt seskočil ze sedla a prohlédl si ležícího muže. Crowley udělal to samé. Poslův kůň si mezitím uvědomil, že přišel o jezdce. Třicet kroků od nich zpomalil do klusu a potom do chůze. Nakonec se zastavil a zvědavě se ohlédl.

Halt a Crowley si klekli k omráčenému muži.

„Nezabil jsi ho, že ne?“ ujišťoval se Crowley.

Halt pokrčil rameny. „Nesnažil jsem se o to. Ale rozhodně se nehýbe.“

V tu chvíli se muž hlasitě a přerývaně nadechl. Jednou, dvakrát sebou divoce zaškubal, ale oči měl pořád pevně zavřené.

„Ne. Je jen v bezvědomí,“ řekl Halt. „Mimo bude ještě aspoň hodinu. Pořádně se praštil do hlavy.“

„Byl to dobrý nápad?“ zeptal se Crowley a vstal.

Halt pořád ještě klečel a probíral se vnitřními kapsami jezdcovy kožené vesty. „Předtím mi to rozhodně jako dobrý nápad připadalo,“ odtušil. V mužových kapsách neobjevil nic zajímavého. Zvedl se a podíval se na koně stojícího opodál na cestě. Pomalu se k nim vracel. Halt mu vykročil vstříc, vydával přitom uklidňující, konejšivé zvuky a poplácal ho po hladkých nozdrách. Kůň do něj šťouchl hlavou.

„Hodný kluk,“ pochválil ho Halt. „Nemůžeš za to, pro koho pracuješ, viď?“

Kůň potřásl hřívou, jako by mu dával za pravdu. Halt se na něj usmál, pak vzal do ruky jeho otěže, odvedl ho stranou a přivázal ho za otěže ke stromku. Všiml si, že za sedlem má kůň zavěšené dvě kožené sedlové brašny, jednu vlevo, druhou vpravo. Rozepnul řemen, který je držel na koňském hřbetě, a nadzvedl je.

„Říkal, že veze depeše. Tak se podíváme, co je to za zprávy.“

Rozepnul sedlové brašny a vysypal jejich obsah na stezku. Bylo v nich půl tuctu svitků, každý byl převázaný černou stužkou a ta byla zalitá voskem, v němž se skvěl otisk pečetního prstenu. Halt si nazdařbůh vybral jeden ze svitků a prohlédl si pečeť. Byl to dobře známý blesk – Morgarathův znak.

„Vypadá to na milostné psaníčko od Morgaratha,“ prohodil Halt. „Podíváme se, co píše.“ Vytáhl vrhací nůž a zajel jeho ostrou čepelí pod voskovou pečeť. Opatrně jím zakroutil a celá vosková placička odpadla od svitku. Položil ji stranou, pak zatáhl za stužku, kterou byl svitek převázaný, a rozvinul ho.

„Nebude snadné to zase zapečetit,“ zamumlal Crowley.

„Já to zvládnu,“ řekl stručně Halt a přelétl očima zprávu napsanou na svitku.

„Ale ale,“ ozval se po chvíli. „To se podívejme.“

„Co se tam píše?“ Crowley přišel blíž a nahlédl mu přes rameno.

„Je to seznam dvanácti hraničářů, kteří mají být propuštěni ze sboru a připraveni o hraničářské pravomoci.“ Odmlčel se. „A tvoje jméno tu stojí jako první.“

Osm

Crowley si vzal od Halta seznam jmen. Rychle ho pročetl a tiše při tom pohyboval rty. Pak vzhlédl.

„Já ty lidi znám,“ řekl. Zlehka na seznam poklepal prstem. „Všichni jsou vycvičení ve starých hraničářských dovednostech. A všichni se řídí starými hraničářskými pravidly.“

„A nově jmenovaní hraničáři ne?“ zeptal se Halt.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hraničářův učeň - První roky 1 - Turnaj na Gorlanu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.