Jubilejní vydání k 20. výročí

Všechny příběhy z prvního vydání

+ 20 nových příběhů

Jack Canfield

Mark Victor Hansen

Amy Newmarková

Předmluva: Heidi Kruppová

Original title: Chicken Soup for the Soul, 20th Anniversary Edition,
Published by Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC,
Copyright © 2013 by Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC.,
This edition published under arrangement
with Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC,
PO Box 700, Cos Cob CT 06807-0700 USA. All Rights Reserved.

Translation © Bronislava Bartoňová, 2016

ISBN 978-80-7252-665-9

Předmluva

Dnes může být vypravěčem každý z nás. Sociální média nabízejí každému možnost vystoupit na pomyslné jeviště a vyprávět svůj příběh. Sdílíme svoje životy na Twitteru, Facebooku nebo Pinterestu, píšeme o nich na osobních blozích. Na druhou stranu nejenže se dozvíme, že přátelům se narodilo dítě, ale mnohdy také můžeme být svědky jeho příchodu na svět nebo vidět novorozeně hned v prvních okamžicích života. Víme, co měli kamarádi, příbuzní nebo slavní k obědu, že mají novou práci, že byli u lékaře… Považujeme za samozřejmé sdílet život s druhými.

Co bylo dříve osobní, je dnes veřejné – ať už úmyslně nebo nechtěně. Běžně sledujeme soukromí druhých v televizních reality shows, čteme o něm na blozích, jsme o něm živě a aktuálně informováni na Twitteru. A touto cestou nejenže přijímáme informace, drby a klípky, ale také jsme navzájem propojeni s ostatními a takto se snažíme pochopit svět kolem nás. Ale i při tom propojení se jeden druhému ztrácíme.

Vyprávění příběhů bylo vždy mocným prostředkem předávání zkušeností a životní moudrosti. Jako takové však musí mít náležitou formu, musí být uvážené. Mělo by přinášet sdělení, které má hodnotu. A právě proto je tady Slepičí polévka pro duši – jako moudrý a zkušený přítel, jenž vypráví příběhy, které zasáhnou váš pohled na svět.

Když Slepičí polévka vyšla před dvaceti lety poprvé, publikace o osobním růstu teprve přicházely do módy a většina autorů tehdy vyprávěla svoje příběhy ve třetí osobě, tlumočila zkušenosti jiných lidí anebo poučovala čtenáře o tom, jak změnit život, prostřednictvím metafor a podobenství. Osobní prožitky se tehdy probíraly jen v soukromí, doma nebo za zavřenými dveřmi ordinace terapeuta. Ano, existovaly podpůrné skupiny pro všechno možné – alkoholismus, obezitu, závislost na drogách, truchlení. Ale zveřejnit svou intimní zkušenost na stránkách, kde by si ji mohli přečíst i lidé tam venku? Nepředstavitelné.

Teprve Slepičí polévka to všechno změnila. Dovolila nám být otevřenější a nemít strach vyprávět o svém životě a zkušenostech v první osobě. Změnil se i způsob vnímání knih o osobním rozvoji a lidé, zvláště pak myšlenkoví vůdci, u nichž hledáme inspiraci, útěchu nebo motivaci, dnes už neváhají veřejně projevit svou křehkost a obnažit svá citlivá místa. A otevřeli jsme se tomu i my čtenáři a dovedeme s tím lépe pracovat.

I já to ostatně mohu dosvědčit ze své zkušenosti. Na Slepičí polévce pro duši jsem vyrostla. Prvně jsem ji četla, když mi bylo šestadvacet a pracovala jsem jako asistentka a produkční v ABC News 20/20 a pro Barbaru Waltersovou. Svoji práci jsem měla ráda, ale nebyla jsem si ještě jistá, co bych chtěla dělat, až „vyrostu“. Uvažovala jsem o tom, že bych se stala publicistkou a postavila se na vlastní nohy, a cítila jsem, že jsem na životní křižovatce. Potřebovala jsem, aby mě někdo nasměroval a pomohl mi pochopit, co cítím a co vlastně chci, a tak jsem hledala v knihách a právě Slepičí polévka byla jedna z těch, kde jsem nalézala potřebnou rezonanci.

Z první Polévky si pamatuji každý jednotlivý příběh a v různých životních situacích jsem si na ně vzpomínala. Když jsem si přečetla příběh Tonyho Robbinse o Díkůvzdání, dokonce jsem se rozhodla, že budu s Tonym pracovat. To se mi nakonec podařilo, pracuji s ním dodnes a mimo něj i s mnoha dalšími výjimečnými myšlenkovými vůdci 21. století, kteří mě den co den inspirují.

Jako většina jiných lidí toužím i já neustále pracovat na svém životě a chci – ne, potřebuji – poslouchat tyto příběhy, zamýšlet se nad nimi a říkat si: „Jak by mi tohle mohlo zlepšit život?“ Tímto způsobem mě Slepičí polévka motivuje snažit se víc o lepší a spokojenější svět a také dělit se o své vlastní příběhy, ať už se týkají profesních těžkostí, mého dítěte anebo bláznivého světa vydavatelství a médií. Dělám to pro sebe i pro druhé.

Když mě Amy Newmarková, vydavatelka, spoluautorka a šéfredaktorka Slepičí polévky, požádala, abych jí pomohla s revizí původní Polévky a přípravou výroční reedice, byla jsem nadšená. Teď mohu oplatit to, co jsem dostala tehdy ve svých šestadvaceti letech, a třeba pomoci někomu, kdo dnes začíná – jako tehdy já.

Je mi skutečnou ctí, že mohu psát tuto předmluvu pro zvláštní vydání k 20. výročí Slepičí polévky pro duši a také že jsem se mohla osobně podílet na výběru 20 bonusových příběhů, které zde najdete – 20 příběhů, jež jsme přidali k těm původním, tvořícím vůbec první Slepičí polévku pro duši. Najdete zde vyprávění mnoha mých klientů a přátel, těch nejlepších z nejlepších v oblasti osobního rozvoje, a já jsem přesvědčena, že vám tyto příběhy poskytnou potřebnou inspiraci a že Slepičí polévka pro duši vám bude útěchou, vzpruhou, potěšením i motivací po dalších dvacet let.

Jsem velmi ráda, že vám mohu představit tyto lidi a jejich příběhy. Všechny je mám totiž upřímně a ze srdce ráda. Někteří jsou tak známí, že je snad ani představovat nemusím – pomáhají lidem už mnoho let: Deepak Chopra, Tony Robbins, dr. Oz (všichni přispěli svým příběhem do prvního vydání) anebo don Miguel Ruíz, jenž napsal mezinárodní bestseller Čtyři dohody.

Další jména budou pro vás patrně nová, nicméně věřím, že i tito lidé se během následujících dvaceti let stanou vašimi důvěrnými známými: Darren Hardy, vydavatel magazínu Success, který rozjel multimilionový byznys a pomohl k úspěchu i dalším lidem, Eric Handler, spoluautor blogu Positively Positive, který den co den pomáhá druhým žít plnějším a spokojenějším životem, Gabrielle Bernsteinová, jejíž příběh o překonání závislosti se stal bestsellerem a dodal sílu mnoha dalším ženám, zdravotnická publicistka Kris Carrová, která proslula především úžasnou sérií knih Crazy Sexy Cancer, Mastin Kipp, jehož internetová stránka The Daily Love, e-maily a tweety jsou inspirací nové generace, či prostá, a přitom nesmírně hluboká moudrost „malého Buddhy“ Lori Descheneové.

Svým příběhem přispěl také duchovní a spisovatel, reverend Michael Beckwith, zakladatel kalifornského duchovního centra Agape International Spiritual Center a církve Nové myšlenky (New Thought), básník a uznávaný autor čtyř knih MK Asante, jenž je podle CNN „mistrem vypravěčem“, Nick Ortner, autor a šéf projektu Tapping Solution, jehož posláním je život bez stresu, Robert Holden, jenž svou práci věnovanou pozitivitě, spiritualitě a štěstí vtělil do několika knih a také do dvou dokumentárních filmů BBC, či Tory Johnsonová, která pomáhá milionům lidí svými knihami a pravidelným vystupováním v pořadu Good Morning America. A ani nová Polévka by se samozřejmě neobešla bez přispění svých duchovních otců Jacka Canfielda a Marka Victora Hansena a vydavatelky a tvůrčí šéfky Amy Newmarkové.

Každý ze jmenovaných už dobře ví, co znamená odložit ostražitost, otevřít se, odhalit citlivá místa svého nitra a podělit se o osobní příběh, jenž může pomoci druhým. Rozhodli se spolu s původními autory příběhů přispět ke vzniku knihy, kterou budeme chtít mít neustále při sobě, v kabelkách a cestovních zavazadlech, na nočních stolcích a dnes už i v iPadech, Nooksech a Kindlech, neustále připravené pro chvíli, kdy ji budeme potřebovat.

Je zajímavé, že titul „Slepičí polévka pro duši“ se ujal po celém světě. V desítkách zemí, kde kniha vyšla a prodaly se jí tam miliony výtisků, byl tento název přeložen obvykle přesně. Koncept slepičí polévky coby tišícího či posilňujícího prostředku pro duši i pro tělo je zjevně univerzální. Slepičí polévka není pokrm jako každý jiný. Slepičí polévku vám přinese maminka, když vám není dobře, slepičí polévku si dáte, když zatoužíte po teple a klidu, slepičí polévku vám doporučí lékař pro tělo i duši. Nejde o polévku ani o slepici. Jde o útěchu, péči a lidské teplo, o to, že se o vás někdo stará a záleží mu na vás.

A to je také podstata Slepičí polévky pro duši: její příběhy jsou tu proto, aby vás pozvedly na duchu, dodaly vám útěchu nebo sílu začít žít nový vlastní příběh. Je to recept na radost ze života, využití vlastního potenciálu a sdílení svých objevů a zkušeností s lidmi, které máte rádi – i když jste je třeba ještě nepotkali.

~Heidi Kruppová

Úvod

K tomu, aby mohlo skončit zbytečné duševní utrpení mnoha lidí,
dnes už víme vše, co vědět potřebujeme. Vysoké sebeúcty
a osobní efektivity může dosáhnout každý,
kdo je ochoten o ně usilovat.

Převést ducha živého vyprávění do slov na papíře není snadné. Příběhy, které si lidé vyprávějí, se mnohdy musejí mnohokrát přepsat, aby i v tištěné podobě fungovaly stejně jako v té ústní. Až budete číst tuto knihu, zapomeňte prosím na vše, co vás naučili na kurzu rychločtení. Zpomalte. Čtěte srdcem. Vychutnejte si každý příběh, vnímejte jeho poselství rozumem i citem. Nechte jej na sebe působit. Přemýšlejte – Co ve mně tento příběh probudil? Co mi nabízí do života? Jaký pocit ve mně vyvolává, k jakým činům mě vybízí? Navažte s každým příběhem osobní vztah.

Některé příběhy k vám promluví silněji než jiné. V některých pro sebe objevíte hlubší poselství. Některé vás rozpláčou, jiné rozesmějí. Jedny vás vlídně obejmou, druhé vám dají ránu mezi oči. Žádná reakce není nepatřičná, nebraňte se jí. Nechť se děje, co se dít má.

Nespěchejte. Dopřejte si na čtení dostatek času. Vychutnejte si je, užijte si je. Položte se do něho celou bytostí. Máte v rukou to nejlepší z nejlepšího.

K původním příběhům z první Slepičí polévky jsme v tomto výročním vydání přidali 20 nových. Najdete je na začátku jednotlivých částí a v obsahu jsou jejich názvy vytištěny tučně. Jsou to příběhy od našich největších dnešních myslitelů a nám je velikou ctí, že se s vámi můžeme podělit o zkušenost a moudrost těchto lidí. Věříme, že tato nová Slepičí polévka pro duši vám bude příštích 20 let stejně dobrým průvodcem, jako jím byla 20 let uplynulých.

A ještě jedna věc: Číst takovouto knihu je jako pochutnávat si na vydatném dezertu. Může být pro vás příliš sytý. Není v něm zelenina ani pečivo. Je to čistý koncentrát živin a chutí.

Pocítíte-li touhu podělit se o některý příběh s druhými, neváhejte. Pokud vám příběh někoho připomene, řekněte to dotyčnému, sdílejte s ním svůj prožitek. Nebojte se naše příběhy prožívat, nechte se jimi vést. Jsou tu proto, aby vás inspirovaly a motivovaly.

U řady textů jsme vyhledali jejich prapůvodní zdroj a požádali jsme toho, kdo daný příběh prožil, aby nám jej vyprávěl vlastními slovy. Mnohé příběhy vám zde tedy netlumočíme my, nýbrž je líčí sám jejich hlavní hrdina. K některým vyprávěním jsme připojili osobní kontakt na autora, abyste se s ním mohli spojit, budete-li mít chuť. Tradičně připojujeme také stručné životopisné informace o jednotlivých přispěvatelích.

Doufáme, že vám čtení této knihy přinese nejméně takovou radost, jakou nám přineslo její psaní.

Jak to všechno začalo

Ten rukopis, který se vám právě vrátil od dalšího nakladatele,
je jedinečná věc. Nepovažujte jej za odmítnutý.
Řekněte si, že jste jej poslal „nakladateli,
který dokáže ocenit moji práci“, a zásilka se vám vrátila s poznámkou, že „nebydlí na této adrese“.
Vy jen musíte najít správnou adresu.
~Barbara Kingsolverová

Celý život učím. Začínal jsem jako učitel na střední škole, posledních čtyřicet let působím jako lektor v oblasti osobnostního rozvoje. Každý měsíc jsem zhruba dva týdny na cestách. Pořádám jednodenní semináře a týdenní kurzy.

Velmi brzy jsem pochopil, že když chci, aby si lidé nějakou zásadu nebo koncept snadno zapamatovali, musím výklad dokreslit zajímavým příběhem. A tak jsem začal sbírat rozmanité historky – abych mohl na svých přednáškách ilustrovat význam důvěry ve vlastní schopnosti, význam lásky, víry ve sny, intuice, hlasu srdce, vytyčování vyšších cílů, překonávání překážek nebo vytrvalosti.

V roce 1991 se stala pozoruhodná věc. Jednoho dne se mě zčistajasna kdosi zeptal: „Ta vaše historka o té malé skautce, která prodala za jeden rok několik tisíc balíčků sušenek, vyšla někde tiskem? Moje dcerka by si ji ráda přečetla.“ A tentýž den mě oslovil někdo jiný: „To vyprávění o klukovi a štěněti, to je z nějaké knihy? Chtěla bych to přečíst synovi.“

A podobně to šlo den za dnem. „Potřebovala bych lidem u nás v práci přečíst o tom chlapci s amputovanou nohou, co se stal špičkovým tenistou. Chci jim ukázat, že v životě může uspět každý a že je nesmysl se na něco vymlouvat.“ „Ten příběh o chlapci, co se vyboural na motorce, vyšel někde knižně? Chtěla bych ho poslat synovi na kolej.“ Den co den mi lidé kladli stejnou otázku – „Vyšel ten příběh knižně?“

Jednou večer jsem cestoval letadlem z Bostonu do Los Angeles, kde jsem tehdy žil, a vtom mi to sepnulo. Všechno to bylo, jako kdyby mi Bůh klepal na rameno a naléhal: „Prober se už! Máš za úkol dát všechny ty historky dohromady a vydat je knižně!“ Po zbytek letu jsem sepisoval seznam všech příběhů, které jsem kdy použil v nějaké přednášce nebo semináři. Když jsme přistávali v LA, měl jsem v soupisu 70 položek.

Tu noc jsem si předsevzal, že každý týden sepíšu dva příběhy, dokud je nebudu mít na papíře všechny. A od té chvíle jsem každý večer zhruba od deseti hodin do půlnoci psal, přepisoval a ladil příběh tak dlouho, dokud jsem s ním nebyl naprosto spokojen. Za necelý rok jsem napsal všech sedmdesát historek plus několik dalších, které jsem sebral v průběhu toho roku.

A někdy v té době jsem se sešel u snídaně se svým přítelem Markem Victorem Hansenem a ten se mě zeptal, zda právě pracuji na něčem zajímavém. Vyprávěl jsem mu o své knize.

„Tak na tom bych rád dělal s tebou,“ řekl Mark.

„Marku,“ odpověděl jsem, „já už mám tu knihu skoro hotovou. Co bys chtěl dělat?“

„To je jednoduché,“ řekl. „Především bys měl mít 101 příběhů, ne 70. Když jsem studoval v Indii, dozvěděl jsem se, že 101 je číslo dokonalosti. Za druhé, některé z těch historek máš ode mě. A za třetí, jsem perfektní marketér a promotér a myslím, že dohromady bychom byli jedinečný tým.“

Navrhl jsem Markovi, aby napsal zbývajících 26 příběhů, a že pokud budou skutečně dobré, půjdu s ním do toho. Měl jsem Marka rád a věděl jsem, že je to opravdu brilantní obchodník. Mark dostál svému slovu a za necelý měsíc mi přinesl svých 26 příběhů. Zbývalo jen najít nakladatele.

Asi týden nato jsme se na jednom večírku v Palm Springs setkali s literárním agentem Jeffem Hermannem. Řekli jsme mu o své knize. Zaujalo ho to. Ptal se, jak se bude jmenovat. To bylo vtipné – byli jsme tak ponořeni do práce, že jsme na název knihy ani nepomysleli. Začali jsme tedy honem přemýšlet, ovšem nenapadalo nás nic, co by dost trefně vystihovalo podstatu knihy. Ale protože jsme oba rádi meditovali, dohodli jsme se, že příští týden budeme každé ráno alespoň půl hodiny meditovat nad titulem naší budoucí knihy.

První dva dny nás vůbec nic nenapadlo. A třetího rána jsem při meditaci náhle v duchu spatřil velkou zelenou školní tabuli, objevila se ruka – měl jsem za to, že je to ruka Boží – a ta napsala na tabuli: slepičí polévka.

„Co má proboha slepičí polévka společného s naší knihou?“ ptal jsem se v duchu té ruky.

„Když jsi byl malý a nebylo ti dobře, babička ti přece vařila slepičí polévku,“ odpověděla ruka.

„Ale ta kniha není o nemocných,“ namítl jsem.

„Duše lidí jsou nemocné. Žijí v rezignaci, strachu a beznaději. A ta kniha jim pomůže se nad to povznést.“

Přemýšlel jsem o tom. Slepičí polévka pro lidského ducha, napadlo mě. Hmmm. Slepičí polévka pro duši. Ano! Naskočila mi husí kůže. Slepičí polévka pro duši: Příběhy pro povzbuzení ducha! Ach, jak se mi to líbilo. Mráz mi běhal po zádech, chvěl jsem se vzrušením. Okamžitě jsem otevřel oči a utíkal zavolat ženě. Byla nadšená stejně jako já. Pak jsem telefonoval Markovi a také jemu naskočila husí kůže. Mark mi později prozradil, že někteří jeho známí tomu říkají „Boží mrazení“ a že to znamená, že člověk právě obdržel Boží vnuknutí. Měl jsem přesně ten pocit!

Když jsme zavolali našemu agentovi, naskočila husí kůže i jemu. S knihou a titulem jsme jednoho studeného únorového dne zamířili do New Yorku, abychom se zde setkali s několika vydavateli.

Jenže jim z nás husí kůže nenaskakovala. Jeden za druhým nám tvrdil, že taková sbírka příběhů by se neprodávala, že ty historky jsou příliš „přeslazené“, příliš pollyannovské a příliš pozitivní, a že titul – nakonec jsme se shodli na názvu Slepičí polévka pro duši: 101 příběhů k otevření srdce a povzbuzení ducha – je hloupý.

Zklamaně jsme se vrátili na hotel a začali jsme balit. Ale ještě než jsme vyrazili zpátky do jižní Kalifornie, zamířili jsme společně do katedrály sv. Patrika na Páté avenue, a přestože žádný z nás nebyl katolík, zapálili jsme tam svíčku a pomodlili se k Bohu, aby nám pomohl najít vydavatele.

Po několika týdnech telefonoval agent, aby nám oznámil, že hovořil ještě s několika dalšími vydavateli a všichni rovněž odmítli, a že nám rukopis vrací, protože je přesvědčen, že jej neprodá.

Ptali jsme se, co by vydavatel potřeboval, aby byl ochoten naši knihu vydat, a agent odpověděl: „Musel by být skálopevně přesvědčen, že prodá alespoň 20 000 výtisků. Jedině tak se mu totiž vrátí náklady na redakci, produkci, tisk, distribuci a marketing. Kdyby měl jistotu, že prodá 20 000 výtisků, určitě by do toho šel.“

To nám s Markem vnuklo nápad. Jelikož jsme několikrát do týdne hovořili k početnému publiku – někdy i k tisícovce lidí –, vytiskli jsme si objednávkové formuláře a nabízeli jsme lidem, že si mohou knihu závazně předobjednat, tedy zavázat se k tomu, že si ji koupí, když vyjde.

Pokaždé, když jsme někde přednášeli, jsme před začátkem akce položili na každou židli v sále jeden formulář a na konci jsme nabídli lidem, aby v případě zájmu formulář vyplnili a napsali, kolik knih budou chtít. V rámci přednášek jsme odvyprávěli mnoho příběhů, a tak lidé věděli, do čeho jdou, a knihu si objednávali skoro všichni. Kanadský osobnostní kouč Raymond Aaron si předobjednal dokonce 1700 výtisků – aby mohl knihu dát každému ze svých klientů. (A k našemu potěšení si ty knihy později skutečně koupil.) Netrvalo dlouho, a měli jsme několik krabic vyplněných formulářů a lidé si dohromady objednali dokonce víc než 20 000 knih! Tou dobou jsme však měli za sebou také přes 100 odmítnutí od všech větších vydavatelů ve Státech.

Kniha se stala naší posedlostí. Od účastníků svých přednášek jsme věděli, že naše příběhy jsou poutavé, inspirativní, povzbudivé a motivující, a byli jsme odhodláni tu knihu lidem dát. Bylo nám jedno, kolikrát nás odmítli. Rozhodli jsme se, že to nevzdáme.

A jednou nám kterýsi známý navrhl, abychom se zúčastnili konference Americké asociace knihkupců v Anaheimu, tedy jen kousek od našeho bydliště. K účasti je přihlášeno víc než 4000 vydavatelů, my bychom je tam mohli všechny obejít a knihu jim nabídnout. A tak jsme vyrazili do Anaheimu – se dvěma batohy po domácku vytištěných sešitů s třiceti nejlepšími příběhy, s nimiž jsme hodlali potenciální vydavatele oslovovat.

Dva dny jsme chodili po kongresovém centru, nohy nás bolely, měli jsme je samý puchýř a v hlavě nám bzučelo, jak jsme neustále opakovali to samé. „Jsme si jisti, že kniha by se prodala, protože už máme přes dvacet tisíc předběžných objednávek,“ ukazovali jsme vyplněné formuláře. Ale nikoho to nezajímalo. Myslím, že ještě neviděli někoho, jako jsme byli my dva. Někoho, kdo by obcházel lidi a sbíral objednávky na knihu, kterou by chtěl vydat. Snad ani nevěřili, že jsme jich skutečně sebrali přes 20 000.

Teprve na konci druhého dne se nám povedlo udat jeden z našich vzorových rukopisů. Vzali si jej Peter Vegso a Gary Seidler z HCI, malého vydavatelství na Floridě, s tím, že si ho přečtou, až se vrátí domů.

Pár týdnů nato zazvonil telefon – a byli to oni. A kniha se jim líbila!

„Smáli jsme se u toho, měli jsme slzy v očích. Líbí se nám to a chceme to vydat!“ Dokonce prý měli husí kůži, když to četli!

Ptali jsme se, kolik výtisků se podle nich prodá.

„Možná 25 000, když budeme mít štěstí,“ prohlásili.

„My to vidíme jinak,“ namítli jsme. „My chceme prodat 150 000 výtisků do Vánoc a milion a půl za půl druhého roku.“

Na druhé straně linky zazněl smích. Mysleli si, že jsme se zbláznili.

Kniha nakonec vyšla koncem června 1993. Koupili si ji všichni, kteří nám podepsali formulář, ale potom začaly prodeje klesat. Zašli jsme s Markem za naším přítelem Ronem Scolasticem a ptali se ho, co máme dělat. Řekl nám: „Když vezmete sekyru a každý den ji pětkrát poctivě zatnete do stromu, nakonec padne i ten největší obr.“

Z toho rozhovoru jsme si s Markem odnesli „Pravidlo pěti“. Dohodli jsme se, že každý den uděláme pro naši knihu pět skutků. Někdy jsme poslali pět výtisků novinovým recenzentům. Jindy jsme zatelefonovali do pěti marketingových firem a nabídli jim, zda by nechtěli několik knih koupit pro motivaci svých prodejců. Pak nás napadlo poslat krabici knih porotě, která rozhodovala v procesu s O. J. Simpsonem. Týden nato jsme obdrželi milý dopis od soudce Ita, jenž nám děkoval za dárek. Dostalo se to do novin a my jsme měli publicitu.

Jednou jsem si v supermarketu všiml malé červené knížky. Byl to Adresář celebrit, seznam adres a telefonních čísel známých televizních a filmových hvězd. Koupil jsem si jej a několik týdnů jsem den co den posílal pěti lidem do Hollywoodu naši knihu a doufal, že se jim bude líbit a doporučí ji svým známým a fanouškům.

Jedna z knih se touto cestou dostala do rukou producentce seriálu Dotek anděla a tak ji nadchla, že chtěla, aby si ji přečetli všichni scénáristé, herci a dokonce i technici. Psalo se o tom v Hollywood Reporteru a historka se později ještě rozšířila, což nám přineslo další kýženou publicitu.

Nakonec jsme do Vánoc prodali 135 000 výtisků, za rok a půl 1,3 milionu a nakonec si knihu, kterou odmítlo 144 nakladatelů, koupilo deset milionů lidí. Naši vydavatelé se nám přestali smát. Napadlo je, že bychom mohli sepsat pokračování. Na toto překvapení jsme už byli připraveni. Když měla jít druhá kniha do tisku, zavolali nám, že na konci vyšlo několik volných stránek a jestli bychom tam nechtěli něco přidat. Dali jsme tam tento text:

Podělte se s ostatními o své srdce. Znáte-li příběh, báseň nebo článek (ať už vlastní nebo cizí), který podle vás patří do dalšího vydání Slepičí polévky pro duši, prosím, pošlete nám jej.

Neměli jsme tušení, co to spustí. Začaly se na nás valit stovky dopisů. Každý se s námi chtěl podělit o svůj příběh. Mnohé z nich se nedaly použít, ale i tak nám jich zbylo dost na šest knih.

Potom nám Marci Shimoffová navrhla, abychom sestavili knihu z příběhů pro ženy. Tak vznikla Slepičí polévka pro ženskou duši. Pak napadlo moji sestru Kimberly Kirbergerovou, abychom dali dohromady knihu pro dospívající, a zrodila se Slepičí polévka pro duši teenagera. Dr. Marty Becker, zvěrolékař, přišel s nápadem udělat knihu pro milovníky zvířat a se svou partnerkou Carol Klineovou sepsal další Polévku. A dál už to znáte, jak se říká.

Teprve několik let poté, co vyšla první Slepičí polévka pro duši, jsme se od Petera Vegsa, našeho prvního vydavatele, dozvěděli, že byl v únoru 1992 také v New York City, jako my, a trápila ho finanční situace jeho vydavatelství. A tak zašel do katedrály sv. Patrika, zapálil svíčku a prosil Boha, aby mu seslal autora nebo knihu, která pomůže firmě na nohy. Když nám to vyprávěl, všem nám z toho naskočila husí kůže!

~Jack Canfield

Část I

O lásce

Ten den nastane, až si po vesmíru, počasí, přílivu,
odlivu a gravitaci podmaníme nadobro také síly lásky.
V ten den člověk podruhé v dějinách lidstva objeví oheň.

~Teilhard de Chardin

Spřízněná duše

Láska nesmí být jen plamenem, nýbrž také světlem.
~Henry David Thoreau

Jsem více než šťastně ženatý muž. Jsem radostně ženatý muž. To rozhodně nemůže říct každý. Mám se svou ženou Crystal „partnerství dvou plamenů“, jak tomu spolu říkáme. S takovými vztahy se téměř nesetkáváme, jsou velmi vzácné a velmi soukromé. A většina lidí, kteří je znají jen z idealistických románů, na ně ani nevěří.

Dva plameny se v celé své kráse pravdivě zrcadlí jeden v druhém a bez ustání hoří v jedinečné, božské harmonii. Prožívají a sdílejí svůj božský osud a touží pro svého partnera být, mít a dělat totéž co pro sebe. V mnoha směrech smýšlejí podobně, ale tam, kde je jeden slabý, jsou společně silní, a kde je slabý jeden z nich, tam druhý přispěchá se svou silou.

Partnerství dvou plamenů je vztah, v němž kvality obou partnerů spojují své síly a tvoří dohromady dokonalý kruh lásky. Není to vztah svárů a ponižování, kde se jeden snaží mít navrch, nýbrž vztah, kde oba dávají vše dohromady, vztah laskavosti, pochopení, absolutní lásky a oddanosti. A jako když spojíte dva plameny svíček, jsou tyto dva plameny ve svém spojení ne dvojnásob, ale nekonečněkrát zářivější.

Crystal a já máme z našeho vztahu obrovskou radost. Vnímáme jej jako skálu, o kterou se opírá náš život. Je pro nás významnější a důležitější než práce, byznys, přátelé, rodina, víra či cokoliv jiného z vnějšku.

Jako spoluautor legendárních Slepičích polévek pro duši, velmi zaneprázdněný profesionální lektor a člověk, jenž se často objevuje na televizní obrazovce, dostávám často otázku: „Jak se vám podařilo najít tak dokonale spřízněnou duši?“ s nevyslovenou podotázkou: „Jak na to, aby se to povedlo i mně? Vy dva vypadáte stále tak zamilovaně a šťastně a žijete spolu v takovém souladu. Jak to děláte, když jste spolu 24 hodin den co den?“

Slýchám tu otázku tak často, že jsem se rozhodl na ni odpovědět úplně a otevřeně, a upřímně doufám, že vám pomůže prohloubit vaši lásku, myšlení a bytí a že se stanete tou nejlepší spřízněnou duší anebo ji najdete. Ze všeho nejdřív ale musím předeslat, že se musíte stát přesně tím, koho hledáte.

Já a moje žena ve svém vztahu chápeme, že společně utváříme svou přítomnost i budoucnost. Nevláčíme proto s sebou emoční zátěž minulosti. A jelikož život s sebou emoční zátěž přináší, věnujeme první hodinu každého nového dne společné meditaci a modlitbě. Sníme o tom, jak společně prožijeme zbytek života a jak umocníme své prožívání života a vzájemné lásky.

Otázka tedy zní: „Jak jsme tohoto stavu dosáhli?“ Když jsem byl malý, mí rodiče se často přeli a hádali, ale přes to všechno se milovali, milovali i nás a o nás i jeden o druhého láskyplně pečovali. Myslel jsem si, že takhle vypadá každé manželství. Rodiče fungovali jako partneři a své vzájemné odlišnosti dovedli laskavým a ohleduplným způsobem zahlazovat.

Moje první manželství vypadalo úplně jinak. Moje tehdejší žena byla sice mnoho let důležitou součástí mého života, ale náš vztah se v průběhu času zkomplikoval. Začali jsme se hádat, soupeřili jsme spolu, bojovali jsme. Sedmadvacet let jsem do toho dával vše, co jsem uměl, ale nakonec jsem musel manželství ukončit. Měl jsem pocit, že už vlastně ani nevím, kdo jsem, a že jestli zůstanu, ztratím i to, co ze mě ještě zbylo. A tak jsem požádal o rozvod.

Třebaže jsem měl kolem sebe spoustu přátel a fanoušků, bylo mi strašně, že jsem najednou zase sám. Uvědomil jsem si, že vztah se spřízněnou duší je pro mě v životě to nejdůležitější – proto jsem tak dlouho lpěl na nefunkčním manželství. Stále jsem doufal, že se to ještě nějak změní.

Přemýšlel jsem, kde začít znovu. Ocitl jsem se v lehké depresi. Bolelo mě srdce. Kdesi během těch zoufalých dní jsem však dospěl k přesvědčení, že moje spřízněná duše existuje a že ji jednou najdu. Začal jsem znovu snít, představoval jsem si, jak to bude dokonalé – třebaže ze začátku ta dokonalost existovala jen v mé hlavě.

V mnoha svých knihách a přednáškách jsem lidi učil, aby si přesně, do nejmenších detailů, představili, co chtějí, aby si to dopodrobna popsali, vizualizovali si to atd.

A tak jsem se přesně podle toho zařídil! Sedl jsem si a sepsal 267 věcí, které bych chtěl od své spřízněné duše. S tímto seznamem jsem se svěřil jen dvěma svým nejbližším přátelům, o nichž jsem věděl, že nebudou moje sny zpochybňovat. A seznam jsem si potom schoval.

Nedlouho poté jsem přednášel na setkání začínajících spisovatelů v Los Angeles a v hledišti upoutala můj pohled krásná žena. Jako by zářila. Uchvátila mě. Nemohl jsem od ní odtrhnout zrak. Horší bylo, že seděla vedle nějakého muže. Později, po polední pauze, jsem se na ni opět díval, vnímal jsem intenzivně její přítomnost – a tentokrát byla sama. Moje duše se zaradovala. Kohosi jsem se na ni zeptal a dozvěděl jsem se, že je také rozvedená a jmenuje se Crystal.

Na večerní recepci pro VIP mě obklopili lidé z mé přednášky a chrlili na mě otázky. Já jsem však na druhém konci sálu uviděl Crystal. V tu chvíli k mé neskonalé radosti jiná žena vedle ní divoce zamávala, vyrazila Crystal z ruky sklenici s červeným vínem a Crystal si polila bílé šaty.

Okamžitě jsem opustil hlouček, jenž mě obklopoval, a vyrazil k ní, abych jí nabídl, že přinesu z kuchyně sodu. V hotelu jsem se naštěstí vyznal, protože jsem tu už mnohokrát přednášel.

Konečně jsem s ní osaměl.

Když jsme vyřešili skvrnu na oblečení, zeptal jsem se jí, zda už večeřela. Ne, odpověděla. Zeptal jsem se jí, zda by nepovečeřela se mnou, ale jinde, protože tady, mezi stovkami lidí, bychom si nemohli v klidu povídat. Souhlasila, a tak jsme vyrazili do jedné fenomenální hollywoodské restaurace.

Když jsme k ní přijeli, vinula se před vstupem dlouhá fronta. Zamířili jsme na začátek. Číšník u vchodu mě ignoroval, ale zadíval se na Crystal:

„Kdo je to?“

„Vy ji neznáte?“

„Nejsem si jist.“

„To je přece dánská královna,“ zavtipkoval jsem.

„Skutečně?“

Zdvihl jsem obočí.

„A kdo jste potom vy?“

Má odpověď měla rozhodnout o tom, jestli se v té restauraci posadíme, nebo ne. Nadto jsem vycítil příležitost vytvořit nezapomenutelnou chvíli.

„Kdo obvykle cestuje s královnou?“ otázal jsem se významně.

Chvíli zaraženě mlčel. „Král... vy ale...“

S úsměvem jsem přikývl a vzápětí jsme dostali ten nejlepší stůl pro dva.

Spokojeně jsme se usadili a smáli se tomu, co se právě přihodilo. A potom jsme jeden před druhým začali pomalu odkrývat své životy a nikterak jsme nevnímali, jak čas pomalu mizí do nenávratna. Naše srdce a duše spolu souzněly v harmonii, kterou žádný z nás doposud nezažil. Pro nás oba to byla zcela nová zkušenost. Byli jsme spolu a připadalo nám to úžasné. Měli jsme pocit, jako by naše duše svítily radostí, že se potkaly. Tři roky nato jsme se pod majestátními rudými skalami v arizonské Sedoně vzali.

Asi půl roku nato jsem si uklízel v počítači na ploše a narazil jsem na soubor s názvem „Vlastnosti spřízněné duše“. Zaradoval jsem se. Byl jsem zvědav, nakolik se naplnily moje někdejší představy o mé ideální partnerce.

Začetl jsem se do seznamu a žasl jsem. Uvědomil jsem si, že Bůh vrchovatě naplnil moje představy. Crystal ztělesňovala vše, o čem jsem snil, ba ještě víc. Byl jsem přesvědčen, že mé modlitby byly vyslyšeny.

Podělím se tu s vámi o všech 112 položek, které tvořily můj tehdejší seznam vlastností mé vysněné spřízněné duše. A dělám to proto, abyste se mohli inspirovat a dosáhnout téhož. Jestliže už partnera máte, sepište si, co byste chtěli od ideálního vztahu, a zamyslete se nad tím, nakolik své požadavky na vysněného partnera splňujete vy. A napište si to oba. Možná přitom k sobě najdete zapomenutou cestu, znovu se po ní vydáte a najdete společně to, po čem snad dosud marně toužíte. Jsou-li lidé nespokojení ve svém vztahu, je to často proto, že s partnerem málo mluví o svých nejdůležitějších potřebách a představách.

Vytvořte si svůj vlastní, osobní seznam. Svůj seznam předkládám jen pro inspiraci a motivační účely. Pamatujte – vše, co chcete, chce vás. A především musíte sami splňovat to, co požadujete od druhého. Když jsem sepisoval svůj seznam, věděl jsem už – mimo jiné i díky svým nejbližším přátelům –, že sám musím překonat své požadavky na partnerku, a tak jsem na sobě začal pracovat, abych to dokázal.

Až budete přemýšlet o svých představách a přáních, položte si otázku: „Jaká/ý musím být, abych přitáhl/a tuto ženu, tohoto muže? Mám sám/sama tyto atributy?“

Markovy představy o spřízněné duši:

1. Je volná

2. Úžasně líbá a mazlí se*

3. Sdílí podobné hodnoty

4. Je to silná osobnost

5. Je uživatelsky přívětivá

6. Je elegantní

7. Je inteligentní

8. Je to konzervativní osobnost

9. Je božská milenka

10. Má dobrodružnou povahu

11. Žije v již. Kal. anebo je ochotná se přestěhovat anebo se spolu dohodneme na bydlení jinde

12. Je zcestovalá a ráda cestuje

13. Miluje mě a dává to najevo

14. Pracuje na svém duševním a duchovním rozvoji

15. Líbí se jí, co dělám

16. Je krásná a pečuje o sebe

17. Jsme jeden pro druhého na prvním místě

18. Miluje život a umí si ho užívat

19. Je zdravá, vitální, zajímá se o zdraví

20. Zajímá ji osobní růst a rozvoj

21. Je šťastná

22. Je štíhlá a fit

23. Je to výjimečná osobnost

24. Výborně se s ní povídá

25. Je moudrá

26. Je vtipná

27. Je báječná

28. Má živou představivost

29. Je velkorysá

30. Je filantropka – ještě předtím, než pozná mě

31. Je s ní zábava

32. Má okouzlující úsměv

33. Je čistá, upravená; má příjemnou přirozenou vůni

34. Chci ji milovat celý život

35. Umí spolupracovat

36. Je finančně rozvážná

37. Je hospodárná – neutrácí víc, než kolik vydělá

38. Má vlastní prostředky

39. Zná sama sebe

40. Je flexibilní

41. Má sociální cítění a projevuje je

42. Chce, abychom se bavili a abychom byli zábavní

43. Je hravá a má smysl pro dobrodružství

44. Ráda tančí

45. Je přemýšlivá

46. Touží vytvářet krásné vzpomínky

47. Vždycky si spolu budeme mít co říct

48. Dovede snít

49. Chce, aby věci fungovaly a dávaly smysl

50. Umí se nadchnout

51. Je sofistikovaná

52. Je mezi námi stále hlubší duševní pouto

53. Jsme spřízněné duše

54. Ráda sportuje, miluje pohyb a každý den pracuje na své kondici, zdraví a pružnosti

55. Chce poznat svět

56. Pečuje o svého ducha

57. Praktikuje duchovní cvičení

58. Medituje

59. Je tvůrčí

60. Nekouří

61. Nepije

62. Neužívá drogy

63. Věnuje se dobročinnosti

64. Dokonale ovládá etiketu

65. Preferuje bio potraviny a zdravou stravu

66. Mí přátelé ji mají rádi a je jim s ní dobře

67. Má ráda moji rodinu, naše děti a vnoučata spolu dobře vycházejí (pokud nějaké má)

68. Má výborný přehled v oblasti kultury, politiky a financí, je sociálně, citově a duchovně uvědomělá

69. Intenzivně cítím, jak moc mě miluje

70. Má svou práci, vytváří vlastní produkty nebo služby

71. Mí kolegové ji mají rádi, respektují ji, obdivují a uznávají

72. Moje kariéra je pro ni na druhém místě

73. Pomáhá mi znát a rozhojňovat mou lásku

74. Máme skoro ve všem podobný vkus

75. Je energická a entuziastická

76. Je aktivní

77. Je činorodá

78. Je stále mladé mysli

79. Chodí upravená, čistá

80. Má bohatý vnitřní život

81. Miluje mě po všech stránkách

82. Je disciplinovaná

83. Nežárlí

84. Je monogamní

85. Je okouzlující

86. Je optimistická

87. Je nakažlivě veselá

88. Má mystické zkušenosti

89. Má zářivé oči

90. Je ochotná neustále se učit

91. Je ochotná pomáhat

92. Je pozitivně mentálně naladěná

93. Má společenský takt

94. Je výjimečná

95. Je hrdá na to, že je se mnou, a vice versa

96. Má vytříbený vkus a vysoké estetické cítění např. při zařizování interiéru

97. Skvěle se obléká

98. Je na ni krásný pohled

99. Žije s lehkostí, grácií a důstojností

100. Obdivuje mě

101. Dáváme se jeden druhému cele a úplně

102. Pracuje na své spokojenosti

103. Vzájemně se shodneme na svých hranicích

104. Je mou opravdovou a nejbližší přítelkyní

105. Oddanost

106. Důvěra

107. Věrnost

108. Bezúhonnost

109. Čestnost

110. Pochopení

111. Vášeň

112. Je konzistentní

*Tučně jsou vysázeny naprosto bezpodmínečné požadavky.

Nyní už jistě chápete, nakolik zřetelné byly mé představy, když jsem potkal Crystal. Kdesi v mé hlavě bylo místečko, kde jsem byl skálopevně přesvědčen, že existuje, protože jinak bych ji nemohl v duchu tak jasně a detailně vidět. Věděl jsem, že někde žije a že s každým dalším nádechem a výdechem jsem jí blíž a blíž.

~Mark Victor Hansen

Duch lásky

Veškeré universum máme v sobě. Vše proto hledejme u sebe.
~Rúmí

To, čemu zde na Západě říkáme láska, je obvykle jen pocit, nikoliv síla. Tento pocit může být opojný, ba někdy až extatický, ale nikdy nedokáže věci, jež dokáže skutečná láska.

Když se spojí duch a láska, svou společnou silou dokáží cokoliv. Láska – síla – a duch jsou pak jedno.

Na světě dosud nebyl duchovní vůdce – ani Buddha, Krišna, Kristus nebo Mohamed –, jenž by současně nebyl poslem lásky, a síla jeho poselství byla vždy ohromující – měnila svět. A snad právě vlivem ohromující velikosti těchto duchovních učitelů jsme vůči lásce tak skeptičtí. Nechápeme, co v nás může zmoci síla lásky, a tak se v podstatě obracíme zády ke své božské podstatě.

Láska je duch. A duch jsi ty.

Ty a duch jste jedno. Ptáš-li se, co je to duch, ptáš se vlastně, kdo jsi ty. Duch není kdesi venku, duch jsi ty. Jak to, že to nevíš? Jsi – pouze však v jistém smyslu – jako někdo, kdo viděl sklenku vody, ale ne oceán. Tvé oči vidí, protože ve svém duchu jsi svědkem všeho. Máš myšlenky, protože ve svém duchu vše víš. Cítíš lásku k druhému, protože ve svém duchu jsi nekonečná láska.

Obnovení duchovního rozměru lásky znamená opuštění představy omezeného Já, jeho omezené schopnosti milovat, a získat Já s neomezenou schopností lásky. Tvé Já je stvořeno z čistého vědomí, čisté tvořivosti, čistého ducha. Jeho verze lásky je prosta všech vzpomínek či představ z minulosti. Nade všechny iluze je zdroj lásky, pole čistého potenciálu.

Ten potenciál jsi ty.

Kudy vede cesta?

To nejcennější, co můžeš vložit do vztahu, je tvůj duchovní potenciál. Jestliže jej nabídneš, můžeš začít žít svůj příběh lásky na té nejhlubší úrovni. Jako semínko, jež je potřeba, aby mohl vyrůst strom, je tvůj duchovní potenciál semínkem pro růst lásky. Není nic drahocennějšího. Když uvidíš sebe sama očima lásky, přirozeně tě tak uvidí i druzí. A o svých milovaných budeš moci hovořit tak, jak hovoří básník Rúmí:

Jsi tajemstvím Božího tajemství

Jsi zrcadlem božské krásy

Cestu lásky si volíme vědomě a každý, kdo se zamiluje, dělá na této cestě první krok. Rozvinutí duchovního potenciálu bylo vždy hlavním zájmem všech velkých jasnozřivců, proroků, mistrů a mudrců v dějinách. Jejich cestou bylo svědomité hledání vlastního Já, tolik odlišné od naší představy lásky co chaotické emoční záležitosti.

V Indii hovoří o duchovní cestě jako o sádhaně, a třebaže jen málokteří se vzdají běžného života, aby mohli putovat světem jako hledači osvícení (mniši, sádhuové), každý, od starodávných civilizací po dnešní Indy, zde považuje svůj život za sádhanu, cestu k svému Já. I když se zdá, že Já existuje odděleně, ve skutečnosti se prolíná vším, co si člověk myslí, co cítí nebo dělá. Je podivuhodné, že když se nad tím člověk zamyslí, uvědomí si, že vlastně sebe sama nezná. Védští mudrcové říkali, že hledání sebe sama je, jako když žíznivá ryba hledá vodu. Dokud není Já nalezeno, probíhá sádhana.

Cílem cesty je proměna vědomí od separace k jednotě. V jednotě vnímáme pouze lásku, vyjadřujeme pouze lásku, jsme pouze láska.

Transformace se odehrává uvnitř, ale každá cesta musí mít také nějakou vnější formu, aby mohla probíhat. V Indii si člověk volí cestu k naplnění podle své povahy. Někteří lidé jsou založeni intelektuálně a volí tedy cestu vědomostí, gyánu. Jiní jsou založeni spíše nábožensky a vyhovuje jim cesta uctívání, bhaktí. A další jsou motivováni ponejvíce z vnějšku a hodí se pro ně cesta činu, karma.

Tyto tři cesty se mohou prolínat. V ideálním případě se člověk věnuje studiu, náboženství a službě. Včlení všechny tři přístupy do jedné cesty. Je však také možné nechat se pohltit jedním přístupem, a pak člověk celou svou existenci zasvětí četbě spisů, hloubání a učeným debatám – to je život gyány. Anebo tráví čas meditací, prozpěvováním manter a účastí na chrámových rituálech – to je život bhaktí. Anebo slouží druhým, usiluje o duševní i tělesné očištění a vykonává Boží vůli – to je život karmy. Dnes už se ani v těch nejtradičnějších oblastech Indie těmito cestami neputuje. Zvítězil moderní život, v němž studium nebo práce nemají s duchovním úsilím téměř nebo vůbec nic společného.

Co toto znamená pro západního člověka, jenž se se sádhanou nikdy nesetkal? Já se domnívám, že duchovní cesta je něco tak mocného a přirozeného, že jí podléhá život každého člověka bez ohledu na to, v jaké kultuře žije. Cesta je příležitost otevřít se duchu, Bohu, lásce. Existují cíle, jichž bychom chtěli všichni dosáhnout, ale naše kultura nám k nim nenabízí cestu. Hledající nebyli vlastně nikdy v dějinách lidstva konfrontováni s tak zmatečnou a neuspořádanou duchovní scénou.

Zůstaly nám vztahy. Touha milovat a být milován je tak silná, že je nezničitelná, a tato touha je základem duchovní cesty. Výraz „cesta za láskou“ není jen metafora. Objevuje se v duchovní historii v mnoha podobách. Tou nejstarší verzí je bhaktí, náboženská tradice védské Indie, v jejímž pojetí slouží všechny formy lásky hledání Boha. Vlastním způsobem to vnímá také islámský súfismus. Rúmí, jehož tak rád cituji, nebyl pouhý básník. Byl to velký učitel duchovní cesty. Pro něho byl Bůh tím nejvroucnějším milencem, jehož dotek cítil na kůži:

Když je chladno a prší,

jsi ještě krásnější.

A sníh

přibližuje mne k Tvým rtům.

To niterné tajemství, jež nikdy nespatřilo světlo světa.

To Ty jsi ta svěžest, a já jsem nyní s Tebou.

Jinou podobu duchovní cesty popsal Kristus, který kázal: „Miluj bližního svého jako sebe sama.“ Křesťanská verze cesty tedy nevychází ze vztahu, jaký je mezi milenci, nýbrž z takového, jaký existuje spíše mezi rodiči a dětmi nebo pastýřem a jeho stádem. (Neměli bychom však opominout ani představu Krista jako ženicha a duše věřícího coby nevěsty.)

Tradice nám tedy nechybí. Spíše lze říci, že učení lásky, tak jak bylo prezentováno původně, ve většině náboženství vybledlo a zůstalo spíše idejí, než aby bylo praktickou realitou. I v tom všem chaosu a zmaru tradičního učení však existuje jiskra lásky, která svede dva lidi k sobě, a tato jiskra může být počátkem cesty.

Jako může z malého plamínku vyrůst oheň, jenž pohltí celý les, tak jiskérka lásky stačí k tomu, abyste zažili lásku v její plné síle a slávě, ve všech jejích podobách, božskou i zemitou. Láska je duch a všechny prožitky lásky, jakkoliv bezvýznamné nám mohou připadat, jsou ve skutečnosti pozváním ke kosmickému tanci. Každý příběh lásky skrývá námluvy bohů a bohyní.

V dřívějších dobách měl tento nejpomíjivější z citů duchovní význam: blízkost Boha v milované osobě byla brána vážně. Ale co přišel Sigmund Freud, psychologové nás ujišťují, že zamilování je iluze, že extáze, jež zamilovanost doprovází, je iluze, že není realistická. Učíme se akceptovat dočasnost milostného citu a nebrat vážně fantazírování o tom, že můžeme být nesmrtelní a nezranitelní, jak se cítí vášnivě zamilovaní. A proto bychom patrně měli být skeptičtí k veršům Walta Whitmana, který zaníceně prohlašuje:

„Jsem bližním a společníkem lidí, lidí bezedných a nesmrtelných, jako jsem já. (Ti netuší, jak jsou nesmrtelní, ale já to vím.)“

~Deepak Chopra, MD

Láska: mocná síla

Šiřte lásku všude, kam přijdete: především ve vlastním domě.
Dávejte lásku svým dětem, své ženě či muži, sousedům…
Nechť každý, kdo za vámi přijde, odchází spokojenější
a šťastnější. Buďte živým ztělesněním Boží laskavosti;
mějte laskavost ve tváři, v očích, v úsměvu, ve svém vřelém objetí.
~Matka Tereza

Jeden univerzitní profesor sociologie kdysi zavedl svoje studenty do baltimorské chudinské čtvrti, kde se společně seznámili se životními příběhy dvou set malých chlapců. Studenti pak dostali za úkol odhadnout budoucnost každého z hochů. „Nemá šanci uspět,“ hodnotili prakticky každý případ. Po pětadvaceti letech narazil na tuto studii jiný profesor sociologie a ten se rozhodl, že bude se svými žáky v tomto projektu pokračovat a zjistí, jak to s někdejšími chlapci dopadlo. A zjistili, že s výjimkou dvaceti, kteří se odstěhovali nebo zemřeli, 176 ze 180 zbývajících chlapců dosáhlo v životě mimořádného úspěchu. Stali se z nich právníci, lékaři, obchodníci.

Profesor byl ohromen a umínil si, že zjistí, co za tím vězí. Všichni dnes už dospělí muži naštěstí zůstali v Baltimoru, a tak se mohl každého z nich osobně zeptat: „Jak jste dosáhl svého úspěchu?“ Podstata všech odpovědí byla stejná: „To díky paní učitelce.“

Ona učitelka byla stále naživu, a tak ji profesor vyhledal a zeptal se stařičké, ale stále vitální dámy, jakým kouzlem se jí podařilo vytáhnout ty chlapce ze slumu a přimět je k tomu, co v životě dokázali.

Stařence se zatřpytily oči a tvář jí rozjasnil něžný úsměv. „To je jednoduché,“ odpověděla. „Prostě jsem měla ty chlapce ráda.“

~Eric Butterworth

Jediné, co si pamatuji

Ve skutečné lásce je útěcha, jež dá člověku sílu ve chvílích,
kdy by jinak zešílel či mu puklo srdce.
~William Wordsworth

Vždy, když jsem mluvila se svým tátou, začal otázkou: „Už jsem ti dnes řekl, jak moc tě obdivuju?“ Takto jsme si vzájemně dávali najevo lásku a později, když se jeho život začal chýlit ke konci, jsme si byli ještě blíž... bylo-li to vůbec možné.

Když mu bylo 82, byl připraven umřít a já byla připravena nechat ho odejít, aby se už netrápil. Smáli jsme se spolu a plakali, drželi jsme se za ruce, mluvili o tom, jak se máme rádi, a shodli jsme se na tom, že čas se už nachýlil.

„Tati,“ poprosila jsem ho. „Až odejdeš, dej mi prosím tě znamení, že se máš dobře.“

Táta se smál. Připadalo mu to absurdní. Nevěřil na posmrtný život. A já vlastně taky ne, ale četla a slyšela jsem spoustu věcí, které mi přece jen skýtaly určitou naději, že bych nějaké znamení „z druhé strany“ dostat mohla.

Mezi mnou a tátou bylo tak silné pouto, že jsem měla v okamžiku, kdy vydechl naposledy, pocit, jako by se mi v hrudi zastavilo srdce. Později mi bylo velmi líto, že mi odtažití zdravotníci nedovolili držet ho za ruku, když umíral.

Den co den jsem se potom modlila, aby mi o sobě dal nějak vědět, ale nic se nedělo. Večer co večer jsem před usnutím prosila, aby za mnou přišel ve snu. Uplynuly však čtyři dlouhé měsíce a já nevnímala nic než bolest a stesk. Maminka byla tehdy po smrti už pět let, zemřela na Alzheimerovu nemoc, a ačkoliv jsem už sama měla dospělé dcery, cítila jsem se jako osiřelé dítě.

A pak jsem jednou ležela ve zšeřelé místnosti na masážním stole a čekala, až přijde masérka, a náhle mne zalila vlna stesku po tátovi a napadlo mě, zda nejsem pošetilá, když od něho chci znamení. A současně jsem cítila, jak mi prudce zcitlivěly smysly, a v hlavě jsem měla nebývale jasno. Musela jsem se ujistit, že nespím, že jsem naprosto vzhůru a nic se mi nezdá. Každá myšlenka, která ke mně přišla, byla jako kapka vody dopadající na klidnou hladinu rybníka a já tiše žasla nad klidem a mírem, jež prostupovaly každým uplynuvším okamžikem. A potom jsem si pomyslela: „Jsem neustále ve střehu, jestli mi náhodou nepřichází znamení z druhé strany. Nechám už toho.“

Najednou se mi před očima zavlnila tvář maminky – mé maminky, jak vypadala předtím, než se jí zmocnila Alzheimerova nemoc a zbavila ji rozumu, osobnosti a pětadvaceti kilogramů váhy. Něžnou tvář jí lemovaly stříbrné vlasy. Byla tak opravdová a tak blízko, že bych se jí snad byla mohla dotknout, kdybych jen natáhla ruku. Vypadala jako před několika desítkami let, než začala chřadnout. Dokonce jsem ucítila závan Joy, jejího oblíbeného parfému. Nic neříkala. Jako by čekala. Přemítala jsem, jak je možné, že myslím na tátu a objevila se maminka, a cítila jsem se trochu provinile, že jsem netoužila i po znamení od ní.

„Mami,“ oslovila jsem ji. „Je mi moc líto, že jsi musela trpět tou strašnou nemocí.“

Zlehka naklonila hlavu na stranu, jako by potvrzovala to, co jsem řekla. Pak se usmála – měla nádherný úsměv – a řekla velmi zřetelně: „Ale jediné, co si pamatuju, je láska.“ A zmizela.

Rozechvěla jsem se, jako by se v místnosti náhle ochladilo, a prostoupilo mnou vědomí, že láska, kterou dáváme a dostáváme, je to jediné, na čem záleží, a to jediné, co si budeme nakonec pamatovat. Utrpení pomine, láska zůstane.

Maminka mi tehdy pověděla to nejdůležitější, co mi kdy kdo řekl. Na tu chvíli nikdy nezapomenu.

Táta mi o sobě vědět nedal, ale já věřím, že jednou, až to budu nejméně čekat, se objeví a zeptá se: „Už jsem ti dnes řekl, jak moc tě mám rád?“

~Bobbie Probsteinová

Píseň srdce

Otci, jenž stárne, není nic dražšího nežli dcera.
~Euripides

Žil kdysi jeden skvělý muž, jenž se oženil se ženou svých snů. Z jejich lásky se narodila holčička. Bylo to veselé a milé děvčátko a ten muž je velmi miloval.

Když byla malá, brával ji do náruče, pobrukoval jí tichou melodii, tančil s ní po pokoji a říkával jí: „Mám tě moc rád, holčičko moje malá.“

Když byla holčička větší, ten skvělý muž ji čas od času objal a řekl jí: „Mám tě moc rád, holčičko moje malá.“ A ona našpulila pusu a odvětila: „Já už nejsem malá holčička.“ Muž se smál. „Pro mě budeš vždycky moje malá holčička.“

Pak holčička, co už nebyla malá, opustila domov a odešla do světa. A jak stále lépe znala sama sebe, poznávala lépe i onoho muže. Pochopila, že je skutečně skvělý a silný, protože teď dokázala jeho sílu vnímat. Jedním z projevů této síly byla jeho schopnost dát najevo lásku rodině. Ať už byla kdekoliv, ten muž jí zavolal a řekl jí: „Mám tě moc rád, holčičko moje malá.“

A jednou té holčičce, co už nebyla malá, zavolal někdo jiný a řekl jí, že ten muž je nemocen. Utrpěl mozkovou mrtvici. Je afatický, vysvětlili jí. Nemůže mluvit a nejsme si jisti, zda rozumí, co mu říkáme.

Nemohl se už usmívat ani smát, chodit, objímat, tančit ani říkat své holčičce, co už není malá, že ji má rád.

A tak zamířila za ním. Když vešla do pokoje a uviděla ho, zdál se jí najednou tak malý a křehký… Podíval se na ni a zkusil něco říct, ale nešlo to.

Holčička udělala to jediné, co mohla udělat. Usedla na postel vedle skvělého muže. Oběma jim po tvářích kanuly slzy. Vztáhla k němu paže a objala jeho bezvládná ramena.

S hlavou na jeho hrudi myslela na mnoho věcí. Vzpomínala na překrásné společné chvíle a na to, jak se s ním vždy cítila obklopena láskou a bezpečím, a sevřela ji lítost, když si uvědomila, že se brzy bude muset vyrovnat s velikou ztrátou. Že už nikdy neuslyší ta slova, jež ji tolik konejšila.

A pak ucítila z hrudi muže údery srdce. Srdce, v němž stále žila ona slova, ona melodie. Srdce tlouklo, neotřeseno stavem ostatních částí těla. A jak tam tak ležela, stal se zázrak. Najednou uslyšela přesně to, co potřebovala slyšet.

Srdce pulsovalo slovy, jež už nemohla vyslovit ústa.

Mám tě rád, mám tě rád, mám tě rád, holčičko, holčičko, holčičko.

A náhle byla klidná.

~Patty Hansenová

Skutečná láska

Krása bez grácie je jako háček bez návnady.
~Ninon de l’Enclos

Moses Mendelssohn, dědeček slavného hudebního skladatele, hezký rozhodně nebyl. Byl malý, podsaditý a na zádech nosil groteskní hrb.

Jednou navštívil v Hamburku obchodníka, jenž měl překrásnou dceru jménem Frumtje. Moses se do ní na první pohled zamiloval. Ale půvabnou Frumtje jeho vzhled odpuzoval.

Když bylo načase, aby návštěvu ukončil, sebral Moses všechnu smělost a vyšel po schodech nahoru do jejího pokoje, aby s ní ještě naposled promluvil. Frumtje byla krásná jako anděl, ale na Mosese se dívala tak odtažitě a odmítavě, až ho bolelo u srdce. Po několika marných pokusech o zapředení hovoru se nakonec nesměle zeptal:

„Věříte, že manželství vznikají v nebi?“

„Ano,“ odvětila a dívala se přitom do země. „A vy?“

„Já také,“ řekl Moses. „Víte, vždy když se narodí chlapec, Bůh v nebi oznámí, kterou dívku si tento hoch vezme za ženu. Když jsem se narodil já, určil Bůh i mně moji budoucí nevěstu, ale dodal: ‚Tvá žena však bude mít hrb.‘

A já jsem zvolal: „Ó, Pane, mít hrbatou ženu, to by bylo hrozné. Prosím tě, Pane, dej ten hrb mně a ona ať je krásná.“

Frumtje se mu zadívala do očí, jako by jí v tu chvíli pohnula nějaká pradávná vzpomínka. Podala Mosesovi ruku a posléze se stala jeho oddanou manželkou.

~Barry a Joyce Vissellovi

Objímající soudce

Nelep se na mě – radši mě obejmi!
~samolepka na autě

Lee Shapiro je soudce na penzi, ale kromě toho je to také jeden z nejláskyplnějších lidí, které známe. Lee si kdysi uvědomil, že láska je ta největší síla, jaká existuje, a tak začal objímat lidi. Každému nabízí objetí. Jeho kolegové mu začali říkat „objímající soudce“ (možná jako opak někdejších „popravujících soudců“). Na autě má samolepku s nápisem „Nelep se na mě – radši mě obejmi!“

Asi před šesti lety Lee vymyslel Objímací sadu. Je to krabička s nápisem „Srdíčko za objetí“ a uvnitř je třicet nalepovacích srdíček. Tu nosí Lee vždy u sebe a nabízí lidem okolo srdíčka výměnou za objetí.

Lee touto svou zálibou tak proslul, že ho dnes často zvou na různé konference a shromáždění, aby zde vyprávěl o bezpodmínečné lásce. Když jednou hovořil na konferenci v San Francisku, napsaly o něm jedny místní noviny: „Je jednoduché objímat se s lidmi na akci, na kterou sami přišli. V reálném světě by to však nefungovalo.“

A tak se Lee rozhodl, že bude nabízet objetí v ulicích San Franciska. V doprovodu štábu jedné lokální televize se vydal do ulic. Přistoupil k ženě, která šla právě kolem, a oslovil ji: „Dobrý den, paní, jsem Lee Shapiro, objímající soudce. Nabízím toto srdíčko za objetí.“

„Tak dobře,“ souhlasila žena.

„To bylo snad až příliš jednoduché,“ komentoval to redaktor do mikrofonu.

Lee se rozhlédl a všiml si mladé dopravní policistky, které právě rozčileně spílal majitel BMW, jemuž udělila pokutu za špatné parkování. Zamířil k ní s kamerou za zády a oslovil ji:

„Zdá se, že byste potřebovala obejmout. Já jsem objímající soudce a rád bych vás objal.“

Svolila.

Televizní redaktor vymyslel ještě jednu zkoušku.

„Podívejte, tamhle přijíždí autobus. Sanfranciští řidiči autobusů jsou ti nejdrsnější chlapi ve městě. Zajímalo by mě, jestli by byl některý z nich ochoten nechat se obejmout.“

Lee výzvu přijal.

Když autobus zastavil u obrubníku a otevřely se dveře, zavolal Lee na řidiče:

„Dobrý den, já jsem Lee Shapiro, objímající soudce. Vy máte jedno z nejnáročnějších zaměstnání na světě. Já dnes nabízím lidem objetí, abych jim trochu zlepšil náladu. Chtěl byste, abych vás objal?“ Dvoumetrový stokilový autobusák se zvedl ze sedadla, sešel dolů a řekl: „Proč ne?“

Lee ho objal, dal mu srdíčko, a když autobus odjížděl, zamával mu na rozloučenou. Televiznímu redaktorovi došla řeč.

„Musím přiznat, že jsem ohromen,“ řekl po chvíli.

Jednou přišla za Leem jeho přítelkyně Nancy Johnstonová. Nancy se živí jako klaun, a tak měla na sobě barevný kostým, paruku, červený nos a vesele namalovaný obličej.

„Lee, vezmi pár Objímacích sad a pojeď se mnou do ústavu pro postižené.“

Když tam přijeli, hned začali pacientům rozdávat balonkové klobouky, srdíčka a objetí. Lee byl nesvůj. Ještě nikdy neobjímal těžce postižené, terminálně nemocné nebo zcela ochrnuté lidi. Bylo to pro něho těžké. Ale čím déle tam byli, tím to bylo snazší. Připojili se k nim i zdravotníci, kteří už také měli na límcích nalepená srdíčka a na hlavách klobouky z balonků.

Jako poslední z nemocných přišel na řadu Leonard. Leonard měl pod krkem uvázaný velký bílý bryndák, na který si slintal. Lee se podíval na chudáka Leonarda a pak na Nancy:

„Půjdeme. S tímhle člověkem to asi nemá cenu.“

„Ale Lee,“ zavrtěla hlavou Nancy. „Je to přece člověk jako my, ne?“ Položila Leonardovi na hlavu balonkový klobouk a Lee mu přilepil na bryndák srdíčko. Pak se nadechl, sklonil a Leonarda objal.

Leonard začal hýkat: „Eeeeehh! Eeeeehh!“ Další pacienti na pokoji začali tlouci různými předměty o sebe. Lee se rozpačitě zadíval na zdravotníky, protože nechápal, co se děje, a uviděl, že všichni mají v očích slzy.

„Co se děje?“ obrátil se na vrchní sestru.

Její odpověď nikdy nezapomněl: „Tohle je poprvé za třiadvacet let, co vidíme, jak se Leonard usmívá.“

Jak prosté je změnit někomu život.

~Jack Canfield a Mark Victor Hansen

© 1984 United Feature Syndicate, Inc. Strip PEANUTS přetištěn se souhlasem

United Feature Syndicate, Inc.

Tady by to nešlo

K pouhému přežití potřebujeme čtyři objetí denně.
K tomu, abychom prospívali, musíme mít osm objetí denně.
A k tomu, abychom rostli, potřebujeme denně dvanáct objetí.
~Virginia Satirová

Své posluchače vždy nabádáme k tomu, aby se učili objímat. Většina lidí řekne: „Neumím si představit, že bych začal objímat lidi u nás v práci.“

Skutečně si myslíte, že by to nešlo?

Zde je dopis od účastníka jednoho našeho semináře:

Milý Jacku,

do dnešního dne jsem vykročila v trochu ponuré náladě. Pak se u mě zastavila moje kamarádka Rosalind a mezi řečí se zeptala, jestli jsem dnes už někoho objala. Cosi jsem zabručela, ale pak jsem začala trochu přemýšlet o objímání a vůbec o všem, co mě potkalo v uplynulém týdnu. Mimoto jsem se podívala do textu, který jste nám dal na semináři, a když jsem dočetla k místu, kde píšete o tom, že se máme objímat s lidmi kolem sebe, všechno se ve mně sevřelo, protože jsem si vůbec neuměla představit, že bych začala objímat třeba lidi u nás v práci.

Nicméně jsem se rozhodla, že udělám „objímací den“, a začala jsem objímat zákazníky, kteří přišli k mému pultu. Bylo úžasné sledovat, jak se ti lidé úplně rozzářili. Představte si: jeden student dokonce vyskočil na pult a roztančil se. Někteří lidé se vrátili a chtěli mě obejmout ještě jednou. Dva kluky, co u nás spravují kopírky a jsou to ty typy, co chodí, koukají do země a nemluví pořádně ani jeden s druhým, to tak překvapilo, že jako by procitli ze spánku, začali se spolu najednou bavit a dokonce se hlasitě smáli.

Vypadalo to, jako bych tam objala úplně každého, a navíc mě přešly všechny chmury, s nimiž jsem se to ráno probudila. Omlouvám se, že píšu tak dlouhý dopis, ale já jsem prostě nadšená. Nejhezčí bylo, když se před mým pultem objímalo najednou asi deset lidí. To jsem málem nevěřila vlastním očím.

Srdečně zdraví

Pamela Rogersová

P. S. Cestou domů jsem na 37. ulici objala strážníka. Vyjekl překvapením. A pak řekl: „Strážníky přece nikdo neobjímá. Nechcete vy se se mnou prát?“

Jiný absolvent semináře, Charles Faraone, nám poslal tento text o objímání:

Objetí je

Objetí je zdravé. Pomáhá imunitnímu systému, léčí deprese, mírní stres a zlepšuje spánek. Je osvěžující, povzbuzující a nemá žádné nepříznivé vedlejší účinky. Objímání je zkrátka zázračný lék.

Objetí je naprosto přírodní. Je bio, přirozeně sladké, neobsahuje žádné umělé přísady, prospívá lidskému zdraví a neškodí životnímu prostředí.

Objetí je ideální dárek. Hodí se pro jakoukoliv příležitost, dělá radost darujícímu i obdarovanému, je úžasným vyjádřením lásky, nemusí se balit a samozřejmě je můžete kdykoliv vrátit.

Objetí je prakticky dokonalé. Nemusejí se do něho kupovat baterie, nemůže se rozbít, nepřibírá se po něm, nemusíte je splácet ani danit a nikdo vám je nemůže ukrást.

Objetí je nedoceněný přírodní zdroj s ohromnými možnostmi.

Když otevřeme své srdce a náruč, ostatní udělají totéž.

Pomyslete na všechny, kteří vás provázejí životem. Chtěli byste někomu z nich něco říct? Chtěli byste je obejmout? Čekáte a doufáte, že to někdo udělá první? Prosím, nečekejte! Začněte sami.

~Jack Canfield

Je důležité, kdo jsi

Většina z nás, plovoucích proti proudu strastí, o kterých nikdo nic neví, nepotřebuje víc než trochu uznání či povzbuzení.
Tak málo stačí k tomu, abychom dosáhli svého cíle.
~Jerome Fleishman

Jedna newyorská středoškolská učitelka se rozhodla poctít své studenty tím, že jim řekne, jak velmi je každý z nich důležitý. S využitím postupu, který vyvinula Helice Bridgesová z kalifornského Del Mar, si nejprve zavolala každého studenta před tabuli a řekla mu, jak je pro ni i pro třídu důležitý. Pak mu předala modrou stužku se zlatým nápisem: „Je důležité, kdo jsem.“

Později se tato učitelka rozhodla uskutečnit třídní projekt, aby zjistila, jaký dopad by mělo takové vědomí důležitosti na širší společenství. Každému ze studentů dala tři další modré stužky a dala jim za úkol předat toto slavnostní uznání dál. Do týdne měli společně vyhodnotit výsledky.

Jeden z chlapců zamířil za vedoucím z nedalekého podniku a ocenil jej za to, že mu pomohl s rozhodováním o budoucí profesi. Připjal mu na košili modrou stužku a druhé dvě mu dal se slovy: „Děláme školní projekt o uznání a já bych byl rád, kdybyste mohl najít někoho, koho byste rád ocenil, předal mu tuto modrou stuhu a kromě toho mu dal ještě tuto, aby i on našel ve svém okolí, kdo je pro něj důležitý. A kdybyste mi prosím potom mohl říct, jak to probíhalo.“

Tento vedoucí zašel později toho dne za svým šéfem, jenž byl mimochodem znám jako starý bručoun. Požádal jej, aby se posadil, a pak mu řekl, že nesmírně obdivuje jeho tvůrčího ducha. Šéf se tvářil velice překvapeně. Vedoucí se ho zeptal, zda by mu mohl připnout modrou stuhu, a užaslý šéf svolil.

Vedoucí mu připjal ocenění na klopu saka. Pak mu podal druhou stužku.

„Udělal byste pro mě ještě něco? Mohl byste si vzít tuto stužku a ocenit jí někoho dalšího? Ten chlapec, který mi stužky dal, pracuje na školním projektu. Chtěli by, aby se uznání rozšířilo, aby mohli zjistit, jaký vliv to bude mít na lidi.“

Šéf stužku přijal, a když večer přišel domů, posadil si před sebe svého čtrnáctiletého syna.

„Dnes se mi stala neuvěřitelná věc,“ řekl mu. „Seděl jsem v kanceláři a najednou za mnou přišel jeden z vedoucích, řekl mi, že mě obdivuje, a dal mi modrou stuhu za to, že jsem prý kreativní. Chápeš to? Prý obdivuje mého tvůrčího ducha. A připnul mi na sako stužku s nápisem: ‚Je důležité, kdo jsem.‘ A dal mi ještě jednu stužku a poprosil mě, abych ji předal někomu dalšímu a také mu vyjádřil uznání. Když jsem jel teď z práce, přemýšlel jsem, koho bych tou stužkou chtěl ocenit, a pomyslel jsem na tebe. Chtěl bych ocenit tebe.

Víš, že mám hektický život a že když přijdu z práce, nemám na tebe čas. Někdy na tebe křičím, že nemáš dost dobré známky nebo že máš nepořádek v pokoji, ale dnes večer jsem si chtěl s tebou sednout a říct ti, jak moc mi na tobě záleží. S maminkou jste pro mě dva nejdůležitější lidi na světě. Jsi skvělý kluk a mám tě moc rád!“

Udivenému chlapci vhrkly do očí slzy. Vzápětí se usedavě rozvzlykal a nemohl přestat, celý se chvěl. Po chvíli se podíval na tátu a vyhrkl mezi vzlyky: „Zítra jsem se chtěl zabít, tati, protože jsem myslel, že mě nemáš rád. Teď už nechci.“

~Helice Bridgesová

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Slepičí polévka pro duši.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.