Anita Phillipsová

Obrana masochismu

Z anglického originálu vydaného nakladatelstvím Faber and Faber v Londýně a v Bostonu v roce 1998 přeložil Daniel Micka

Jazyková redakce Michaela Šmejkalová

Odpovědný redaktor Michal Hrubý

Obálka Martina Šviráková

Sazba Milan Kulhavý

Vydalo nakladatelství Volvox Globator,

Štítného 17, Praha 3 – Žižkov,

jako svou 1085. publikaci

Vydání první

Praha 2016

Adresa knihkupectví:

Volvox Globator,

Štítného 16, Praha 3 – Žižkov, 130 00

translation © Daniel Micka, 2016

Published by arrangement with

Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

ISBN 978-80-7511-298-9

ISBN 978-80-7511-299-6 (epub)

ISBN 978-80-7511-300-9 (pdf)

Mé matce a otci

Úvod

Večírek už téměř končil, když ke mně přistoupil světlovlasý mladý právník ze Skotska, který náhodou zaslechl, že píšu knihu o masochismu. Přiopilý a zaujat mým nápadem mi řekl, že je přesvědčen, že ženy jsou všechny masochistky a muži sadisti. Byl to fakt, který nikdo nepřipouštěl, každý jej tajil, a on si o něm chtěl se mnou – jediným člověkem na světě, jenž zjistil, že tato skutečnost je (zdá se, že si to myslel) nepopiratelnou, zásadní pravdou – popovídat. Nakonec si ho jeho přátelé se smíchem odvedli pryč.

V kavárně poblíž Regent’s Parku jsem se jednoho odpoledne setkala s důvěrnou přítelkyní z univerzity, která vypadá jako chlapecká verze Nicole Kidmanové. Obě jsme dokončily doktorát přibližně ve stejné době, ale nyní, jak mi sdělila, má problémy s hledáním práce. Důvodem je její „silný masochismus“. Sarkasticky se zasmála, jako by byla v rozpacích.

To jsou jen dva příklady široce odlišných významů, jež tomuto termínu lidé připisují, a velmi rozdílných způsobů, jakými s ním spojují svou zkušenost. V následující debatě se svou přítelkyní jsem vyslovila podezření, že je přímo posedlá tím, nacházet ve svých těžkostech jakýsi masochistický původ. Tyto problémy by se jistě daly přisoudit pochopitelným emocionálním reakcím, jež následují po doktorské práci, jako jsou ambivalence a pochybnosti o sobě. Ve svém krátkém, žertovném rozhovoru s oním právníkem jsem se snažila zpochybnit to, co jsem pokládala za jeho zjednodušený názor, a řekla jsem mu, že masochismus jakožto termín byl vymyšlen proto, aby popsal nikoliv ženskou, nýbrž mužskou sexuální tendenci.

Jedním z cílů této knihy je porozumět tomu, co je skutečně masochistické a co by mělo být ponecháno stranou a zváženo v jiném světle. Masochismus se stal výhodným slovem pro všehochuť a používá se k popsání obrovského množství hříchů, jakož i dobrých mravů. Řekla bych, že chybné chápání masochistického chování je široce rozšířené a že důvody pro to jsou převážně historické. V průběhu času, jak se postupně mění úzus, teoretické redefinice a dochází k novému přisvojování, se původní významy ztrácejí. To je matoucí pro každého.

Moje premisa zní, že náš obraz masochismu je mimořádně zkreslený. V této knize se masochismu zastávám. Vypadá-li to jako nějaký pochybná, neuvěřitelná myšlenka, je to kvůli vágní a zcela mylné víře, že masochisté mají potěšení z násilí a že násilí, včetně toho intelektuálního, přijímají za své. Naopak, masochismus před násilím prchá a vytváří neobyčejný a podmanivý scénář, který je třeba pochopit, aby se s ním dalo pracovat. Je to velmi inteligentní perverze.

Tato kniha chce masochismus zachránit před klinickým diskurzem, který jej nazývá jakousi nemocí, propůjčuje mu identitu čehosi patologického a navrací jej zpátky do kontextu odlišné lidské zkušenosti a umělecké tvořivosti, z níž původně vzešel. Přála bych si, aby tato kniha byla povzbudivá a občerstvující, a nikoliv jen analytickým pojednáním, které se pokouší stanovit normy chování.

Protože nikdo neví přesně, co masochismus znamená, mnozí lidé své vlastní chování, touhy a jednání chápou nesprávně a vysvětlují je možná nešikovně a úzkostlivě. Například právník na večírku zřejmě doufal, že potvrdím jeho názor, že všechny ženy chtějí být ovládány, třeba proto, aby ulehčil svým pocitům viny z toho, že mu přináší potěšení být dominantní. Svou roli tu mohou hrát také obavy ze zženštilosti. Většina mužů nechce mít nic společného s nepřípustnou touhou podrobit se, neboť ohrožuje jejich představu mužství tím, že je dává napospas a činí je výlučným majetkem opačného pohlaví. V této knize tvrdím, že na mužském masochismu není nic zženštilého ani není nic neetického na mužské sexuální dominanci (kromě případů vynuceného sexu či znásilnění, jež porušují křehkou úmluvu mezi sexuálními partnery).

Moje přítelkyně z univerzity samu sebe popisuje jakožto masochistickou ze zcela jiných důvodů, ačkoliv se domnívám, že i zde přichází ke slovu vina. Chtěla by, a může si to dovolit, dělat kariéru jako autorka píšící o literatuře a lidské zkušenosti, ale ještě si zcela nevybudovala sebedůvěru a smysl pro autonomii. Masochismus pojímaný negativně lze používat jako slovo trestající naše self, jako způsob, jak být na sebe zlý, když nesplňujete svá vlastní měřítka. A má přítelkyně má měřítka sebehodnocení velmi vysoká. Masochismus však není jen o bolesti, ale je to také jedna z cest k intenzivní radosti a obnově sil. Sexuální masochismus nabízí východisko pro lidi, kteří se příliš přepínají, již dosahují lepších výsledků než ostatní a kteří nejsou nikdy dost dobří; poskytuje jakousi alternativu pro nemožnou radu brát život s lehkostí. Chci ukázat, jak může být sexuální bolest psychologicky léčivá, jestliže přemění vnitřní strádání na něco, co může vaše tělo přijmout a vydržet.

Zde uvádím některé příklady dalších věcí, které lidé považují za masochistické, přičemž všechno mi lidé sdělili mimoděk během stovek rozhovorů na toto téma, jež vyplynuly spontánně v celé řadě souvislostí (například u jídelního stolu, na studentském semináři, v důvěrném rozhovoru s přítelem) od doby, kdy jsem se svým výzkumem začala. Které z nich jsou opravdu masochistické?

- Běžet londýnský maraton.

- Oblažovat se představou znásilnění od fašisty.

- Dát si v restauraci vindaloo, jídlo tak pálivé pro citlivý jazyk, že vám vyrazí pot na celém těle, a přesto cítíte potřebu celý zážitek za několik týdnů zopakovat.

- Udělat si titul Ph.D. (tento příklad uvedlo hned několik lidí).

- Být tak citlivý, že se vždy cítíte být přímo drceni silou vůle ostatních lidí.

- Nechat si šlápnout na hruď ženou s jehlovými podpatky tak, že vám vtlačí bradavky dovnitř.

- Být vášnivě zamilován do někoho, kdo neví, že existujete.

- Zaplavat si v kanálu La Manche koncem listopadu.

- Představit si, jaké by to bylo milovat se se zápasníkem sumo a být přitom vespod.

Doufám, že když se zaměřuji na masochismus, snad zabráním tomu, aby se ho užívalo jako jakéhosi emocionálního a sexuálního odpadkového koše, jako zásuvky na drobnosti lidského chování, na věci, které si sami nedokážou vysvětlit, ale přesto je silně prožívají. Přestaneme-li masochismus vnímat jako odpadkový koš, vyjde najevo, že se dá zkoumat ze svého vlastního hlediska. Rozhodně by neměl být spojován s vinou (ani chválou). Masochismu bychom se neměli příliš rychle zříkat, jako v případě právníka, ale ani ho příliš snadno akceptovat, jako v případě mé přítelkyně z univerzity.

V této knize chci zdůraznit dva důležité principy. Zaprvé masochismus není o tom, co lidé dělají o samotě, ale jedná se o něco, co musí zahrnovat další osobu, i když se objevuje jen v představách. Maratonského běžce, plavce, člověka potřebujícího pálivé jídlo jako drogu a tvrdě studujícího, zbídačeného postgraduálního studenta můžeme tedy ihned vyloučit. Všichni kromě třetího případu mají skutečně něco společného s masochisty, a to je jejich asketismus, téma, k němuž se ještě vrátím. Avšak masochismus se vždy hlavně týká nějaké formy touhy či pocitu spjatého s jiným člověkem.

Druhým principem je sex. Podle mě existuje jakási forma masochismu obsaženého v umění, ale masochismus je v zásadě záležitostí sexuální. Začlenit sem tedy můžeme fantazie o znásilnění, neopětovanou lásku, touhu po zápasnících sumo nebo špičatých podpatcích. Určitá dobrovolná přecitlivělost by rovněž jakožto extenze sexuálního chování spadala do nespecializované oblasti sociální interakce.

Doufám, že čtenáři této knihy získají lepší představu o tom, z čeho se masochismus skládá, jak a proč jsou lidé masochističtí svým vlastním konkrétním způsobem. Možná pocítí úlevu nebo neklid. Přála bych si, aby zažili pocit, že mají hlubší vhled do sebe samých než kdy dříve a že dokážou lépe zvládat výzvy sexuality. Lidé se mě občas ptají, jestli jsem tedy sama masochistka. Vždycky odpovídám, že ano, ale taková otázka mě irituje. Je to totiž podobné, jako kdyby mě chtěli označit za člověka, který patří k nějakému vzácnému druhu, druhu, jehož přepadnou televizní kamery dychtící natočit bizarní rituály dvoření pro potěšení přirozených milenců po celé zemi. Nejsem masochistka, když zrovna žehlím nebo obědvám s přítelem; není to něco, co definuje, kdo já jsem, co mi dává jakousi identitu. Není to tak totalitní.

Těšit se například z toho, že jste sexuálně ovládáni, vám nezabraňuje si zároveň užívat, že máte navrch. Vlastně vám to nebrání ani užívat si všech druhů ostatních sexuálních možností. Masochismus může být něco, co chcete ve svém životě dělat v určitou dobu z určitých důvodů. Můžete si z něj vzít to, co chcete, a jít dál. Může být součástí vysoce rozmanitého sexuálního života, něčím, co je částečkou široké škály alternativ nebo alternativou preferovanou. Nebo může být jakousi imaginární eventualitou, odrazovým můstkem pro uměleckou a duchovní aktivitu. Myšlenka, že některé lidi lze označit za masochisty, nevypovídá zcela beze zbytku o tom, jak to vše funguje. Masochismus vyžaduje odlišné hledisko od, řekněme, homosexuality, kterou gayové a lesbičky mají tendenci pociťovat jako permanentní, explicitní rys a významný zdroj identity. My všichni jsme masochisté – alespoň občas v nějaké formě, protože na tom závisí významným způsobem pocit našeho já. („Mohu-li být napaden nebo si představit, že to stalo, určitě existuji.“)

S příchodem sexuologie ke konci minulého století se objevil násilný jazyk sexuality a perverze a tato řeč (nikoliv však masochistická) pak sestoupila mezi nás a nalezla si cestu do populárního chápání sexuálního života, takže místo abychom se jednoduše těšili z toho či čerpali rozkoš z onoho, přisuzujeme si toto „chování“ či onu „tendenci“. Jestliže lidé věří sexuologům a jejich slovům, co je normální a co abnormální, musejí se pravděpodobně buď přizpůsobit a vést katastrofálně nudné životy, zejména jde-li o sex, nebo jednat tajně či rebelsky. Nic z toho není ovšem nutné. Nemusíte se uchylovat k misionářské pozici jednou týdně v neděli večer, ani naproti tomu absolvovat celé to propichování bradavek, svazování a SM subkulturu. Mezi tím vším existuje ještě spousta dalších možností.

Masochismus je poměrně mladé slovo. Tím chci říci, že před koncem devatenáctého století neexistovalo žádné slovo označující rozmanité touhy a skutky, jež jsou dnes přiřazovány pod společný název – masochismus. Dát něčemu jméno s sebou přináší všechny druhy separací, rekonstrukcí, redefinicí a vytrhávání z kontextu. Pojmenování masochismus bylo nepříznivé, nešikovné a pro člověk, jehož jméno bylo takto označeno, ničivé. To je jeden z důvodů pro kombinaci poznání i zmatku, který má tento termín sklon vyvolávat.

„Masochismus“ označuje poruchu objevenou či zformulovanou sexuologem devatenáctého století, baronem Richardem von Krafft-Ebingem: jako klinický pojem je jen něco málo přes sto let starý, v anglicky mluvícím světě se objevil kolem roku 1890 nebo 1892. V současném úzu pro něj nemáme žádné alternativní pojmy, ač existoval raně klinický výraz „algolagnie“ s významem touha po bolesti a jedno slovo s široce rozdílnými konotacemi v románech Sacher-Masocha „nadsmyslnost“. Ani jeden z těchto termínů však nepřežil svou dobu. Takový nedostatek v terminologii je něco, co si samo o sobě zasluhuje pozornost. Na rozdíl od klinického termínu „invert“, který je používán k označení homosexuálů, žádný jiný slovník nelze znovu oprášit. Nemáme žádné ekvivalenty povznesenějšího slova „sapfický“ ve smyslu lesbický ani slova z ulice „teplý“ (queer) označujícího gaye. Snad je to proto, že žádná historická protikultura důsledně neoslavuje masochistickou rozkoš (neexistuje žádné Hnutí za osvobození masochistů a je jasné proč). Podle explicitně masochistických zásad nejsou ani organizovány celé společnosti, jako tomu bylo v případě starověkých Řeků s homosexualitou. Masochismus v sobě jakožto termín nese jakousi smyšlenou, falešnou atmosféru. Významně selhal, když se definoval jako nějaká lidská tendence, přičemž se vzpírá rekultivaci, generalizaci a odolává zplnomocňujícím a integračním pohybům, které transformovaly a rozšiřovaly názory po celé století; dosud stojí mimo tyto osvobozující vlny, a buď odmítá, nebo je neschopen vyjevit se jakožto autentický modus zkušenosti.

Sto let po Krafft-Ebingovi je masochismus stále ještě definován jako perverze a masochisté tak sdílejí svou pochybnou odlišnost se smíšenou skupinou lidí od nekrofilů po zvířecí fetišisty. Jen z tohoto důvodu, když jednoho dne objevíte své masochistické sklony nebo na ně budete jemně, avšak rozhodně upozorněni přáteli, kteří to s vámi myslí dobře, to pro vás bude pravděpodobně trochu šok. Ocitnete se náhle na špatné straně cesty a asi budete na všechna svá hlavní životní rozhodnutí hledět v novém světle. Neudělali jste náhodou nějakou vážnou profesní chybu kvůli svým masochistickým tendencím? Zamilováváte se kvůli masochismu neustále do nesprávných lidí? Byl by váš život úspěšnější, zdravější, kdybyste s takovými perverzními myšlenkami a činy přestali?

Odpověď na všechny tyto otázky je pravděpodobně záporná. Existuje mnoho dobrých důvodů, proč dělat věci, které se zdánlivě jeví jako špatné. Například zamilovat se do nesprávné osoby můžete proto, že nejste připraveni usadit se, ale rádi k někomu pociťujete vášnivou lásku. Velká profesionální chyba může být vlastním cílem, který odkryje touhu po změně práce, již si sice tajně přejeme, avšak nemáme nervy na to, abychom o ni usilovali přímo. A pokud jde o úspěch, ten není cílem každého, zvláště tehdy, znamená-li to vzdát se života ve fantazii.

Naopak předpokládejme, že se rozhodnete žít se svými výstřednostmi a těžkostmi. Jste-li skutečně aktivně masochističtí (vzhledem k vysokému stupni nepochopení existuje velká šance, že se váš přítel či přítelkyně mýlí), je možné, že pro vás neexistuje žádná alternativa. A po chvilce začnete třeba cítit, že máte na nějakou malou neškodnou úchylku právo. Možná si dokonce začnete klást otázku, proč by něco, co bylo zcela úctyhodné pro Shakespeara (ono „milencovo štípnutí, jež zabolí a přece milé jest“), mělo v této údajně liberální době mít tak špatnou pověst. Jakou verzi normálnosti máme přijmout za svou? Kdo jsou oni cenzoři, proti jejichž autoritě potřebuje být masochismus obhajován? Jaký druh mentality vytváří jeho negativní obraz?

Myslím, že se zvětšuje prostor pro pozitivnější interpretaci masochismu, který jsem zde předložila, interpretaci, jež vychází spíše z umění než z vědy. Domnívám se, že by takovýto výklad mohl vzejít jedině z umění, že masochismus nelze nikdy posuzovat z vědeckého hlediska, ačkoliv vědec integrity (například Freud) si nemohl pomoci a musel učinit závěr, že existuje něco, co on či ona postrádají.

Při provádění výzkumu a psaní této knihy jsem poznala jen pár lidí, kterým bylo toto téma lhostejné. Většina lidí se dokázala, když vynaložila velké úsilí, k nějakému tomu nepatrnému osobnímu masochismu přiznat. Moje zubařka, již jsem podezírala z inklinování k sadismu, mi řekla, že podle ní jsou tyto věci „kořením života“. Jedna důvěrná přítelkyně byla přímo uchvácena myšlenkou, že by se její obětní extremismus ohledně lásky, práce a umění dal považovat nikoliv za sebedestruktivní, nýbrž masochisticky asertivní. Když jsme o tom diskutovali, v některých lidech se uvolnilo jakési napětí mezi tím, co neustále dělali, a tím, co si myslí, že by dělat měli. Rozhovor se soustředil na součást jejich já, kterou jim nikdo neumožnil popsat, která zůstala jakoby vně, na ohrožení jejich vlastní hodnoty a zlost na ni.

Jistě, objevilo se také nějaké to zvednuté obočí, překvapivý smích či požadavek, abychom více pracovali s obrázky. Jeden přívětivý, belhavý americký básník se nervózně odtáhl a řekl, že je to „nebezpečná věc, na niž se lidé děsí jenom pomyslet“. Ozvalo se také několik vskutku škrobených odpovědí. Alespoň mezi těmi lidmi, které jsem poznala, se však zdá, že masochismus již není pokládán za odpudivou a nepřirozenou tendenci nebo za něco, co by mělo být odděleno od charakteru člověka kvůli pozvednutí sebevědomí. Zkrátka pro ty, kdo mají otevřenou mysl, není třeba masochismus bránit, ale vysvětlit.

Přesto existuje mnoho lidí, kteří potřebují slyšet více argumentů. Pro ně je masochismus neodvolatelně spojen se zvrhlostí. „Zvrhlý“ (sleaze) je nový název pro poměrně starobylý seznam institucí, jaké v Británii ilustrují konzervativní členové parlamentu číhající jako Priapus za keři či v bordelech ve zchátralých částech jižního Londýna nebo prominentní členové systému trestního práva, již pomalu jezdí podél chodníků a vyhledávají prostitutky. To nemá co dělat s masochismem ani jakoukoliv jinou perverzí, ale rozhodně to souvisí se sexuálním a morálním pokrytectvím. Masochismus může být špinavý, ale není zvrhlý.

Záměna jednoho s druhým vychází z obecné touhy zůstat respektovaným, zatímco jsme zároveň uspokojováni a vzrušováni kvazi sexuálním způsobem a rozechvělí natolik zprostředkovaně, že se naše svědomí vůbec neozve. Tuto touhu bezostyšně uspokojují populární noviny. Vzpomínám si, že když mi bylo asi deset let, navštívila jsem jednu tetu, která jedny z těchto novin odebírala a četla je se směsicí hrůzy a úžasu – každý druhý příběh byl o znásilnění nebo sexuální vraždě. Teprve jako dospělí pochopíme, že takovému dráždivému tématu se dostane ještě krátkého, žurnalisticky objektivního komentáře, aby byl čtenář ušetřen vědomí, že je sám vzrušený.

Sexualita je zvrhlá jen tehdy, když je tajnůstkářská a záludná, když předstírá, že tu není, zatímco podloudně hledá svůj cíl – osahávač v metru, který zmizí dříve, než se otočíte, a zjistíte, že jste obklopeni mdlými obličeji s neškodným výrazem. Zvrhlost hodně souvisí s tím, že se nějaký sexuální aspekt vyloučí z něčí normální osobnosti. Sexuální dobrodružství je zcela jinou záležitostí. Vychází ze schopnosti vytvořit si pro sebe život, který stojí opravdu za to žít – a ne se přizpůsobovat převládající ortodoxii do té míry, že se stanete bezcitní a budete potřebovat zástupné, nepřijatelné vzrušení, abyste každý den vůbec přežili.

O mnoho lepší to není ani s monogamií. Sexuální dobrodružství se může odehrávat v párech, nikoliv jen ve speciálních druzích subkultur a skupin, které „si vyměňují sexuální partnery“ (swing). Vytvoření nových forem úchylek od velkého množství sexuálních zážitků prokázalo jen málo lidem nějakou službu. Kráčet po přímé a úzké cestě sexuální „normálnosti“ pravděpodobně nepřinese zásadní pocit, že žijete naplno a opravdu, pocit, který každý v životě někdy měl, jenž je však pro některé jen vzdálenou vzpomínkou. Opakujete-li neustále tutéž „normální“ polohu, asi vám to nezničí zdraví, ale život brzy zešediví.

Vezmeme-li v úvahu názory na sex, v posledních dvou desetiletích lidé ušli dlouhou cestu. Existují příručky a filmy, které vám řeknou, jak z něj vytěžit co nejvíce, a ujistí vás, že sex je dobrý pro vaše zdraví a pohodu, a to ještě více než hnědá rýže s klíčky. Je to něco, co si máme dopřávat v pravidelných, mírných dávkách. Woody Allen však říká, že sex není vůbec dobrý, pakliže není špinavý. Ti, kdo pěstují praktiky SM, by s ním souhlasili. Zároveň s tím, jak se rozrůstají informace o sexuálních způsobech a zvycích, rozkvétá jakýsi subkulturní svět, který se okázale chlubí svými sexuálními prohřešky v podobě sadomasochismu, svazování a fetišismu.

Sadomasochismus jakožto subkultura má velký vliv a existuje již od doby, kdy jej Lou Reed a Rolling Stones převzali od čistotných populárních skupin a kdy být charismaticky špatným se stalo populárnější než být řádně dobrým. To už je hodně dávno, avšak móda pořád nahlíží do truhly se sadomasochistickými šaty a vylepšuje a předělává lesklou přizpůsobivou a těsnou gumu na konfrontační oděv. SM je již běžnou, přijímanou praktikou, součástí image bank, již nešokuje buržoazní dobrý vkus jako v minulosti, ale nabízí mrazení po těle z něčeho temného a zvráceného.

Móda je však – alespoň ta ženská – základnou pro soutěživé vlivy a na opačném konci módy blyštivé kůže a jehlových podpatků stojí návrat volných květinových potisků a dlouhých vlasů zakadeřených do nevinné prostoty. To, co měnivá schopnost módy ukazuje, je, že nikdy nechceme zahodit obraz sebe samých, svou vlastní image, k níž bychom se možná později vrátili. S tímto experimentalismem, představou – ať již potlačenou, či potenciální, která se chce zviditelnit – jiných self rovněž válčí ideologie a touha prezentovat se určitým způsobem. Přehnaně ženské oblečení způsobuje, že člověk má k opačnému pohlaví jiný druh vztahu, že dává najevo spíše zdrženlivou, narcistickou smyslnost než přímou, vyzývavou erotičnost.

Sadomasochismus jakožto módní vliv je jakýmsi stylistickým vyjádřením boje mezi pohlavími, boje síly a svádění. Avšak jako popis toho, co dva lidé dělají v posteli (nebo na podlaze či proti zdi), je označením nesprávným. Existuje sadismus a existuje masochismus a oboje se moc v lásce nemá. Markýze de Sade a Leopolda von Sacher-Masocha, byť oba aristokraty, od sebe dělilo nejen jedno století, ale také výrazně odlišné sexuální názory. Sadista a masochista jsou proto nemožnou dvojicí.

Dáme-li sadistu a masochistu dohromady, bude to pravděpodobně způsobeno nějakým vzájemným nepochopením a chybnou interpretací. Volba bude neobvyklá – každý z partnerů může poznat, že ten druhý není jeho obvyklý typ –, a možná právě to je bude motivovat.

Sadista musí vědět, že má doslova navrch, kdežto masochista je sofistikovanější, je jakýmsi manipulátorem. Oba chtějí představení řídit, první silou, druhý přemlouváním. Jednou jsme měli v domě, kde jsem dříve bydlela, novoroční večírek, na nějž skupinka hostů přivedla svého přítele, vysokého, tmavého, zachmuřeného intelektuála s pohledem Heathcliffa z románu Na větrné hůrce, na který obvykle nereaguji, avšak tentokráte ano. Vypili jsme spoustu šampaňského a v klasickém stylu jsme spolu vypadli. Ovšem následný sexuální styk se ukázal neuspokojivým pro každého z nás: z něj se stal hulvát, já byla teatrální, a první leden byl dnem kocoviny, nikoliv vášně.

Sadismus a masochismus se k sobě mají různě, jen se vzájemně nedoplňují – hrají zcela rozdílné hry. Sadismus je charakterizován nevlídnou, rozčilenou apatií přerušovanou výbuchy sebelítostného vzteku, v Sadeově případě namířeného proti Bohu a jeho tchyni. Má představa Sadeova hnacího pudu je představou násilí vysněného jakožto kompenzace za pocit, že jsem převálcována nějakou utlačující postavou. Jako by se pocit, že jsem stvořitelem, vždy zhroutil do pocitu, že jsem pouhý pěšák ve hře někoho jiného. Je tedy zapotřebí jakési vynalézavé vraždy, která znamená tvůrčí akt sám o sobě a musí se nekonečněkrát opakovat a obměňovat. Sadismus je příběhem velkého patosu, a dokonce i neúspěchu v tom, že násilí nikdy nedosáhne svého cíle, a tím je uvolnění prostoru pro čin, pro intervenci do dějin.

Vysoce autonomní vady masochisty jsou marnivost a přetvařování. Zatímco sadista hledá oběť a je odpuzován masochistovou schopností radovat se, která tu jeho vlastní umenšuje, masochista si chce najít kamaráda. Opačným typem je někdo, koho lze přesvědčit či nadchnout pro přijetí role mučitele, nikoliv brutální těžké váhy: proto jeden masochista poznamenal, že „dobrého sadistu je těžké najít“. Žádný sadista masochistovi nevyhovuje, neboť oba spolu nemohou koexistovat. Každý se totiž chová jinak. Perfektní volbou může tedy být jiný masochista.

Druh sexu, který obvykle nazýváme sadomasochistickým, je dobrovolný, konsenzuální, a proto řízený spíše masochistickými než sadistickými zájmy. Sadistické pudy nejsou spolupracující, ale svou účinnost zkoušejí na vůli druhé osoby. Masochismus potřebuje tajnou dohodu vzhledem k nebezpečí, jež odevzdání se přináší. Nemůže vzniknout bez nějaké formy vztahu, bez jakéhosi smluvního pouta či vzájemného porozumění, jakkoliv efemérního.

Sadismus jde rovnou na věc: rozkoš musí být dosažena násilím páchaným na druhém člověku nebo jeho podmaněním. Velmi dlouhou tradici odpovědí na požadavek sadistické radosti mají hollywoodské filmy, které tak činí s rafinovaným humorem, například ve filmu Quentina Tarantina Pulp Fiction.

Masochisté nejsou se sadisty slučitelní, ačkoli binární dualismus je tak jasný a oslnivý, tak atraktivně přátelský, že bylo výhodné smířit se s myšlenkou, že spolu mohou kooperovat. Masochismus je o jiném druhu logiky, o atmosféře nebezpečného svádění, o prohlubující se schopnosti být uchvácen. Třeba můžete hledat někoho, kdo ztělesňuje všechno, co se zdá větší než vy, co se zdá hodno uctívání. Můžete si občas představovat, jak jste nepatrní a bezvýznamní. Jeden jungiánský analytik cituje případovou historii ženy, která byla ve své kariéře stále úspěšnější, ale také stále více cítila potřebu podrobení se, svázání za účelem sexuálního ukojení a rituálního ponížení. Není to jenom klišé, když vysocí veřejní činitelé vyhledávají soukromý výprask, někdy z rukou prostitutek: mají už prostě dost toho mít navrch.

Otřepaný vtip praví, že jediný způsob, jak ublížit masochistovi, je odmítnout mu ublížit. To znamená odmítnout se angažovat v imaginárním partnerství s masochistou, odmítnout vstoupit do jeho světa. Nejedná se ale jen o koncept ubližování. Jde o to být zraněn přesně tím správným způsobem a ve správný čas, v rámci nějakého propracovaného, uměle vytvořeného scénáře.

S většinou ostatních lidí mají masochisté společné to, že si nepřejí být zraňováni trestným systémem. V případě „Klíč“ z roku 1991 bylo pět mužů účastnících se konsenzuálního sadomasochistického sexu uvězněno podle zákona o trestném činu proti osobě. Přes svou diskrétnost tento případ ukazuje, že masochistický sex může stále ještě vést k soudnímu stíhání či veřejné viktimizaci.

Zdálo by se podivné, kdyby nějaká žena obhajovala masochismus, jestliže by byl zamýšlen tak, že ženy v sexu milují mužské násilí či mužské týrání a masochisticky na ně reagují. Všechno, co vím, včetně svých vlastních zkušeností, ukazuje na to, že tomu tak není. Být masochistou a být obětí je rozdíl, dokonce protiklad. Oběť je donucena být tím, kdo to schytá proti své vůli, zatímco masochista iniciuje vysoce kontrolovanou situaci, která zahrnuje svazování a pseudodominanci. Feministky občas používají výraz „masochistka“ jakožto hanlivou zkratku ve významu „takové ženy, která jedná v tajné dohodě s patriarchátem“. Ženskou služebnost ovšem nelze připisovat masochismu. Tyto ženy možná reagují na zevšeobecňované násilí, jaké mužská nadvláda představuje, přičemž se předem (a tajně) domluví, zatímco se ve skutečnosti cítí pod nátlakem.

Hlavní problém obou pohlaví nespočívá v tom, že mají potěšení z něčího masochismu, neboť bez potěšení zůstává člověk podrážděný a sebelítostný. Aby si jej však člověk užil, musí se naučit ho ovládat, nechat se vzrušit, aniž by ztratil sám sebe, musí umět poznat své hranice a být se svým milým kreativní. Výzkum ženských specifických sexuálních schopností, tužeb a fascinací náleží spolu s výzkumem ženského fetišismu a nárůstem ženské erotiky k feministické agendě. Neuznávaný masochismus mužů zůstává však jakýmsi nepoznaným kontinentem. Uznání a přijetí masochismu oběma pohlavími by tedy mohlo napomoci k jakési více stimulující a radostnější dynamice, k příjemnější hře mocenských zápasů a k rozptýlení paranoie.

Tato kniha je psána velice subjektivně. Neformuluje předem existující systém myšlení, i když jsem do ní pochopitelně vnesla názory významných myslitelů na toto téma. Nakonec to, co mě zajímá nejvíce, je prožitá zkušenost, přičemž myšlení je jen jednou z jejích komponent. Zkušenost je mimo jiné upatlaná, špinavá, bolestivá, ambivalentní, těžko uchopitelná, matoucí, nepředvídatelná a patetická. Masochismus není příběhem o heroismu; abychom mu porozuměli, musíme být ochotni vkročit do odporné a ostudné schrány sebe samých. Bonmot Woodyho Allena inspiroval francouzského romanopisce Jeana Geneta, který si myslí, že dělat umění vyžaduje nutně ponořit se do špíny. Právě to vždy dělají masochisté a to také dělám já na těchto stránkách.

1. Jak se z umění stane nemoc

Případ pohřešovaného romanopisce

Leopold von Sacher-Masoch se narodil v Galicii, která je dnes součástí Polska, v roce 1836 jako syn šéfa policie a aristokratické matky. Ve škole měl vynikající výsledky, začal studovat práva, ale přešel na dějiny a ve dvaceti již přednášel na Univerzitě ve Štýrském Hradci, v Rakousku. Protože byl zklamaný z přijetí své první knihy, akademické práce, rozhodl se psát místo toho beletrii. Stal se z něj velmi známý a vychvalovaný spisovatel, jehož práce byly okamžitě přeloženy do francouzštiny a který byl v Paříži odměněn prestižní literární cenou.

Jako redaktor jednoho literárního časopisu si začal poměr s Fanny von Pistor, autorkou krátkých příběhů, pro niž sepsal nelegální smlouvu, díky níž se stal na šest měsíců jejím otrokem za to, že bude nosit kožešinu. Oba spisovatelé pak společně odcestovali do Itálie, přičemž Leopold se přejmenoval na Gregora a dělal Fanny sluhu. Poměr skončil stejně jako smlouva, ale Sacher-Masocha inspiroval k nejznámějšímu románu Venuše v kožichu vydanému roku 1870.

Dva roky po vydání románu přijel do Štýrského Hradce doktor Richard von Krafft-Ebing, aby převzal místo vedoucího katedry psychiatrie a neurologie na zdejší univerzitě. Sacher-Masoch tu přestal učit a oba pánové se již neměli nikdy setkat. Nicméně je víc než pravděpodobné, že psychiatr slýchal o spisovateli časté zvěsti díky svým kontaktům s místní buržoazií. Romanopiscovo manželství rok po Krafft-Ebingově příjezdu s další nadějnou spisovatelkou, která si vzala jméno Wanda po fiktivní hrdince z Venuše v kožichu, následovalo model započatý poměrem s Fanny von Pistor.

Psychiatr pracoval ve Štýrském Hradci sedmnáct let a pak odjel na Vídeňskou univerzitu, kde vydal knihu o sexuální psychopatologii, v níž dal název „masochismus“ nově objevené perverzi u mužů. Spojil jej se stávající tendencí sadismu a popsal jej jakožto ženský a hnaný morbidními přáními. Jméno Sacher-Masocha bylo zkráceno, zredukováno na malá písmena, přičemž složitost a riziko jeho erotických dobrodružství byly omezeny na jednoduchou, zevšeobecněnou kvantitu. Jak prohlásil Bernard Michel, jeho francouzský životopisec, toto pojmenování učinilo ze Sacher-Masocha v každém jazyce cosi banálního a poškodilo ho coby spisovatele.

Sacher-Masoch Krafft-Ebingovo zjednodušení svého jména odmítl, ale své stanovisko nikdy nezveřejnil v tisku. Jestliže si myslel, že je to bouře ve sklenici vody, historie ho brzy přesvědčila o omylu. Krafft-Ebingovy knihy, včetně encyklopedie perverzí Psychopathia Sexualis, kam své výzkumy masochismu začlenil, byly velmi populární. Perverzity v knize popisované odrážejí témata evokovaná v dekadentní literatuře období fin de siècle – Huysmanse, Wilda, Baudelaira – a jdou ještě dále. Jeho zkoumání je však odosobněné, což je zásadní rozdíl mezi tvůrčí literaturou oné doby a touto první sexuologickou knihou. Jeho encyklopedie sexuality pod rouškou uspokojení seriózně hledaného poznání mluví oderotizovaným jazykem a uzákoňuje jakousi pseudorepresi těch, pod jejichž ochranou pojednává o divoce exotické škále témat na způsob bojovníků proti pornografii, kteří musejí trávit všechen čas čtením toho nejzvrácenějšího materiálu. Hlavní argument je zde zcela prostý: „To ne já, ale oni jsou zvrhlí“ neboli „Já si jen dělám svou práci“.

Tím, že se masochismus dostal do obecného povědomí, diskurz sexuologie změnil veřejné vnímání Sacher-Masochova díla. Má zde však cenu něco zachraňovat? Řekla bych, že by se přinejmenším dva aspekty jeho tvorby měly uznávat a obdivovat: aspekt žité fikce a zadruhé, nikoliv však v kontradikci, aspekt specifického přepracování literární tradice.

V románech Sacher-Masocha je jistě něco z oné klasické kvality, co Ezra Pound nazývá „nezkrotnou svěžestí“, možná proto, že jejich autor chtěl svou práci žít a o svém životě psát. Hranice mezi obojím se tu navzájem nemísí: jedno naopak pozitivně posiluje a podněcuje druhé, a oboje tak funguje v jakési oboustranné dynamice, jež je hravá, vážná, výjimečně plodná a možná poněkud vyčerpávající. Proto Fanny von Pistor, nadějná autorka, kontaktovala Sacher-Masocha, kterého znala z četby a jehož dílo obdivovala: jejich poměr sleduje fiktivní linii příběhu, který se mezi nimi odvíjí, a to do té míry, že si vezmou jména kvazi fiktivních postav, sehrají fiktivní vztah paní a služebníka a děj zasadí do vzrušujícího cizího pozadí Itálie. Jako zásadní prvek, jím je rival, je vyžadována třetí, mužská postava, neboť zrada je pro toto lascivní vyprávění velmi důležitá.

Zatímco je život Sacher-Masocha prožíván jako literatura, protože tak to má autor v plánu, jeho literatura čerpá ze života. Venuše v kožichu je zbeletrizované líčení poměru Fanny a Leopolda ze skutečného života. Stojí za to připomenout, že jeho manželka Wanda (která si své reálné jméno, Aurora, změnila na jméno hrdinky románu) byla rovněž autorkou povídek – vlastně svůj literární talent po smrti svého exmanžela použila k tomu, aby bezohledně těžila z jeho jména a renomé. Z toho všeho by mělo být jasné jedno: Sacher-Masoch je v každé rovině fiktivní a jeho život je promyšlenou, odvážnou manipulací s realitou. I jeho masochistická zkušenost je žitá fikce, nikoliv sexuologický chorobopis: jakýkoliv jiný výklad se míjí s jejím fiktivním jádrem, podstatou a je výkladem nesprávným či doslovným. Masochista je vědomý manipulátor, nikoliv oběť.

Venuše v kožichu je toho ukázkou. Ať již se hrdina Severin jakkoliv vyznává ze svého amatérismu a děsu z Wandy, ať již jakkoliv koktá, pochybuje nebo je paralyzován, cílevědomě jde za svým vlastním potěšením a systematicky Wandu přetváří do podoby dominantní ženy, kterou potřebuje k naplnění své touhy. Většina románu je psána ve formě dialogu mezi milenci a během těchto rozhovorů Severin neustále opakuje svou touhu po krutém zacházení z rukou ženy, konkrétně Wandy. „My jsme takové protiklady, které stojí proti sobě téměř nepřátelsky, proto pociťuji tu lásku, která je zčásti nenávistí, zčásti strachem. V takovém vztahu může ale být jen jeden kladivem a druhý kovadlinou. Já chci být kovadlinou. Nemohu být šťastný, když shlížím na svou milovanou. Chci ženu zbožňovat, a to mohu jen tehdy, je-li ke mně krutá.“ V tomto a v mnoha dalších monolozích předkládá Severin svou vizi lásky, která postupně Wandu omámí.

Následuje proces masochistického svádění, jehož stadia jsou následující: Severin Wandě vypráví o svých dřívějších pletkách – včetně svedení tety oděné do norka, která ho bila, když byl ještě malý chlapec – a Wanda začíná být dojatá. Říká mu, že roznítil její představivost, že je „mužem, který dokáže ženu od základů zkazit!“. Majíc na sobě sobolí kožešinu vstoupí v noci do jeho pokoje, načež Severin před ní prosloví učenou přednášku o extatických krutostech mučednictví a nakonec jí padne k nohám a nabídne jí vztah, v němž by dělal otroka. Druhého dne ho požádá, aby s ní už nikdy o takových věcech nemluvil, varujíc ho přitom dvakrát o nebezpečích jeho návrhů. Záhy se vzdává a stále více je vtahována do role mučitelky, avšak pokaždé prosí, aby od ní byla osvobozena.

Wanda, domina, za sebou vláčí smrt v podobě četných hlodavců, které stáhli z kůže kvůli jejímu kožichu, a jednoho krátce oplakávaného manžela. Tato krásná, zámožná vdova se má pro snaživého, zajíkajícího se Severina stát dokonalou trýznitelkou: ovšem role lovce a kořisti je neobyčejně obtížné přidělit. A je-li tu někdo sadista, pak to rozhodně není Wanda.

Kdybychom měli přehodnotit masochismus v podání spíše Sacher-Masocha než Krafft-Ebinga a jeho stoupenců, v mysli by nám vytanul vědomě plánovaný riskantní podnik zahrnující výchovu (neboli přesvědčování či kažení) druhého člověka, který by byl pravděpodobně také masochistický. Masochisté vštěpují názory ostatním a rozněcují v nich fantazii, aby je vtáhli do svých vlastních erotických představ, takže je jim vlastní silná schopnost formulovat, vymýšlet zápletky a charakterizovat – a to jsou prvky pro psaní románů zásadní.

Ačkoliv jeho život činí tuto četbu poutavou a jeho schopnost představivosti mu jistě pomáhala uvědomit si své masochistické touhy, nebyl Leopold von Sacher-Masoch původcem tématu kruté ženy: takovéto téma bylo běžným jevem v romantismu, a zvláště v dekadentní literatuře té doby. Literární historik Mario Praz ukázal, že bláznivá láska k dominantní ženě, která vyvolává hrůzu nahánějící okouzlení, je hlavním tématem ve spisech mnoha autorů té doby, a to v dílech Swinburnea, Baudelaira, Huysmanse či D’Annunzia. Toto téma je zejména oblíbené ve francouzské tradici, což možná vysvětluje, proč si Sacher-Masocha považují v Paříži a proč o něm s velkým porozuměním píší myslitelé, jako je Gilles Deleuze. Sacher-Masoch, jehož Vídeň nepochopila, se stal opět čtenářsky oblíbeným ve francouzském literárním kontextu, kde byl už za svého života asi nejlépe přijímán.

Jak dalece si byl jeho antagonista, doktor Richard von Krafft-Ebing, rozšířených a hluboce zakořeněných literárních tradic, ze kterých rakouský romanopisec ve svých popisech nadsmyslnosti čerpal vědom? Byl přístupný skutečnosti, že to, co pojmenovává masochismus, bylo v kultuře obecně přijímáno? Zdá se, že německý romantismus se ve srovnání s Itálií, Anglií a Francií dokázal před sexuálními, dekadentními tématy relativně uchránit. Krafft-Ebing by byl musel číst současnou cizojazyčnou beletrii, aby pochopil, odkud Sacher-Masoch vycházel. Ale i kdyby si tyto souvislosti uvědomil, nebyl připraven s těmito autory polemizovat jinak než na základě své vlastní tvrdošíjně zjednodušené terminologie.

Pro Krafft-Ebinga je Sacher-Masoch mužem stiženým jakousi sexuální anomálií, a to jak ve svém životě, tak ve své práci. „Co se týče jeho práce, trpěl jakožto autor vážnou poruchou. Avšak pokud a kdykoliv ze svých literárních snah vyloučil svou perverzi, byl nadaným spisovatelem, a jako takový by byl dosáhl skutečné velikosti, kdyby byl poháněn normálními sexuálními pocity.“ Psychiatr se tu staví do pozice soudce, který hodnotí relativní cenu básníkova díla. Mohl by být romanopisec lepší, kdyby býval potlačil své sexuální sklony? Jeho nejoslavovanější dílo je Venuše v kožichu, jež explicitně pojednává o jeho sexuálním otroctví vůči ženě.

Tento argument je zbožným přáním. Bylo by snad Sadeovo dílo zajímavější, kdyby byl méně poblázněn krutostí, nebo dílo Geneta větší, kdyby v něm nefigurovaly kriminalita a homosexualita? Sexuální obsese a zvláštnosti spisovatelů, jak dokazuje literární historie, jsou zásobárnou energie dodávající nevyčerpatelnou sílu jejich produkci a formující povahu vznikajícího literárního díla. Problémy a posedlost spisovatele jsou zrníčkem písku v ústřici, z něhož nakonec vzniká perla. V každém případě by určitá verze tohoto tvrzení mohla být, a také byla, obrácena proti Krafft-Ebingovi samotnému.

Tématem jeho knih je zohavování mrtvol, zvířecí fetišismus, znečišťování soch, satyriáza a mnoho dalších vzácných sexuálních sklonů, z nichž většina dnes patří do propadliště dějin. Ani jeho práce nebyly tehdejšími čtenáři přijímány s vědeckou nestranností. Jeden psychiatrův kolega poznamenal, že sedm vydání Psychopathia Sexualias během šesti let lze přisuzovat jedině jakémusi pornografickému zájmu ze strany veřejnosti. Britský lékařský časopis z roku 1893 zpochybnil, zda by jeho práce měla být vůbec přeložena do angličtiny. Na psychiatrovo prohlášení, že zvolil titul „pochopitelný pouze pro učence“ a že považuje za nezbytné rovněž „podat určité, zvlášť odporné části v latině, nikoliv v němčině“, časopis odpověděl, „že by bylo bývalo lepší celou knihu napsat v latině, a tak ji skrýt v decentní temnotě mrtvého jazyka“.

Krafft-Ebing pro své téma vyraboval literaturu a poté ukázal básníka jako patologický objekt. A tak nebylo zacházeno jen se Sacher-Masochem: i z Baudelaira a Rousseaua se staly případové historie.

Tito literáti a myslitelé ovšem nebyli pacienti, kteří by psychiatra navštěvovali a prosili ho o pomoc. Ti, kdo za ním chodili, se stali podivně anonymními objekty Krafft-Ebingových klasifikací, známými pouze podle povolání, sexuální náchylnosti a nezvyklých fyziologických drobností. Baudelaire a Rousseau byli tvůrci významných básnických či filosofických děl, díky nimž jsme získali hluboké a přesné povědomí o překvapivých, paradoxních a relativně neprobádaných oblastech lidského chování. Věděli, že jsou komplikovaní, a ve své vlastní proměnlivosti nacházeli jakési narcistické a vědomé potěšení. Když je Krafft-Ebing zobrazuje jako psychiatrické případy, sleduje podobný model jako v případě Sacher-Masocha, tedy rétoricky sofistikovaný, poeticky nabitý literární jazyk zredukuje a nahradí suchopárným, přímočarým a normativním popisem.

Freud se měl stát mladším kolegou Krafft-Ebinga na Vídeňské univerzitě a od staršího pána se mu dostávalo značného povzbuzení. Když začal pracovat na otázce masochismu, vnesl do ní nekonečně větší intelekt a schopnost spekulace i analýzy. Nezpochybnil však některá z Krafft-Ebingových fundamentálních dogmat, a to jednak psychiatrem postulovanou spojitost s morbidními přáními a jednak představu, že masochismus jaksi doplňuje sadismus (a je s ním komplementární).

Mezitím byly romány Leopolda von Sacher-Masocha čtenářskou veřejností postupně opouštěny. Jeho příběh Severina, citlivého intelektuála, který své vlastní potíže organizuje jako jakýsi neortodoxní způsob, jak dosáhnout mužnosti, se stal čtivým leda jakožto měkké porno. Zvláštnosti jeho fiktivního světa – okouzlující prostředí, v němž se za elegantní nezávaznou společenskou konverzací tají teroristické úmysly, sexuální a emocionální závrať protagonistů, jeho způsob probírání politických otázek –, to všechno zůstalo neviditelným.

Masochismus, potomek umění násilím odvedený a řízený vědou, podivná hybridní kreatura, chirurgicky pospojovaná z nesourodých částí jako Frankensteinova obluda, si začal razit cestu do teoretického aparátu psychoanalýzy dvacátého století.

Smlouva

Pár uzavře smlouvu, podle níž on souhlasí, že se stane ten den jejím otrokem. Oba dva musejí zachovávat jistá pravidla, jejichž porušením se úmluva automaticky stává neplatnou. Vymyslí si pro sebe navzájem fiktivní, exotická jména, která budou používat pouze v době trvání smlouvy, jména, jež zdůrazňují její roli jakožto dominy a jeho jakožto otroka. Ona souhlasí, že si obuje určité boty s jehlovými podpatky. Zapíšou si detaily a smlouvu podepíšou svými smyšlenými jmény. V ten den se on zcela zřekne své vůle, poslouchá pouze ji a smí být tělesně ztrestán pro jakýkoliv údajný nedostatek. Pro ni to představuje požitkářský pocit nadvlády a určité potěšení z toho, že svůj objekt zcela vlastní. Ví totiž, že jeho touha musí zůstat potlačena. Když se milují, ona volí způsob a může se rozhodnout uspokojit sebe, a nikoliv jeho. Oba dva se musejí ve svých rolích řádně zabydlet, neboť v běžném životě jsou rovnocennou dvojicí, která o věcech vyjednává. Jedině z toho důvodu jsou tyto změněné okolnosti radostné a dovolují jim zmocnit se méně přetransformovaných částí sebe samých, jež přetrvávají od dětství, nebo snových částí sebe samých utvořených ze směsice hrdinů a zlosynů z románů a filmů. Změněný styl interagování vyžaduje jakýsi neustálý imaginativní závazek – není snadné jej splňovat –, oba dva se však těší z toho, že se pohybují po novém území, které si spolu podrobně naplánovali. Je to jakási soukromá hra, psychosexuální dobrodružství, primitivní a zároveň promyšlené, jež spoléhá na důvěru, humor, schopnost provedení a emoční pružnost.

Jedná se o jeden z možných masochistických scénářů poměrně přesně vytvořený na základě klasické smlouvy mezi Severinem a Wandou v románu Sacher-Masocha. Taková je tedy věc, o níž tu pojednáváme. Místo toho se však masochismus stal jakousi všeobecnou kategorií, do níž se házejí všechny druhy různorodých prvků.

Slovníkové definice masochismu říkají, že se jedná o perverzi záležející v potěšení z vlastního ponížení nebo bolesti. Jaké další zásadní prvky se však ve scénáři, který jsme popsali výše, objevují? Nejdříve ze všeho souhlas mezi členy páru: krátkodobá smlouva. Zadruhé fiktivní či fantazijní element, změněná jména, hraní neobvyklé role. Zatřetí dobrodružství, zkoumání dalších self, sofistikovaná, odvážná hravost. A začtvrté snaha – dva lidé mají o svůj vztah takový zájem, že nejen zahájí plnění nějaké dohody, ale dotáhnou ji až do konce (kolik dvojic by mohlo být znuděno již poté, co dokončí společné umývání?).

Můžeme tedy vytvořit jakousi provizorní definici masochismu. Je to úmluva mezi dvěma lidmi, kteří zkoumají role pána a otroka tak, že si je na určitou dobu zahrají. Doufám, že na stránkách této knihy tento základní obraz obohatím a doplním a možná ho zcela pozměním, ale toto jako výchozí bod prozatím stačí.

V kontrastu k subjektivní proměnlivosti dvou lidí, jejich schopnosti vytvářet a předvádět jakousi hru, která jim umožňuje dostat se do opomíjených či neprozkoumaných niterných oblastí a opět z nich odejít, stojí poněkud sebevědomá teorie pokoušející se masochistické jevy analyzovat.

Raná psychiatrie zavedla jméno masochismus a k tomuto pojmenování došlo zvláště nesoucitným, dokonce násilným způsobem. Psychoanalýza ale pojem zdědila, udržela ho při životě a snažila se ho přimět, aby ve freudovské opeře hrál menší roli. Když používáme termín „masochismus“, nutně neseme na této tradici spoluvinu, stejně jako v případě výrazu „inverze“ (ve významu homosexualita), jenž má zase negativní konotace následkem své historické rozšířenosti coby perverze v normativní psychoanalýze.

To všechno nezní zrovna příliš slibně. Jelikož jsme řekli, že psychoanalýza je místem, kam musíme zajít, abychom o masochismu zjistili více, očekáváme, že tam ono myšlení objevíme. Freudův koncept je takový, že se stal základním referenčním bodem pro myslitele tohoto století, kteří v něm mimo jiné oceňují integritu vědce, jenž se navrací k podstatě složitosti. Masochismus byl zvláštní výzvou pro freudovské myšlení a podnítil některé z jeho nejcitlivějších pasáží. Právě Freudovo dílo dalo v posledních dvou nebo třech desetiletích vzniknout debatě o masochismu, a to v první řadě díky dvěma sympatizujícím komentátorům, Leovi Bersanovi a zesnulému Gillesi Deleuzeovi.

Debata se otevřela i mimo psychoanalýzu. Jeden z důvodů můžeme ilustrovat na poznámce Adama Phillipse (nejedná se o mého příbuzného) v jeho knize On Flirtation, kde říká, že psychoanalýza „nevyhnutelně podporuje a institucionalizuje ideu příkladného života“. Možná že masochismus nemůže být jednoduše psychoanalytickým pohledem na dobrý život vstřebán: a dosud jím vstřebán v žádném případě nebyl.

Freud vlastně v rámci masochismu objevil důležité aspekty, ale tyto objevy obklopuje osobní a hmatatelný pocit znepokojení nad celým problémem. Jsou to postřehy, jež není snadno někam zařadit či plně vyložit.

Problém explicitně uchopil jedině ve svém pojednání z roku 1924 s názvem „Ekonomický problém masochismu“, i když se ho pochopitelně dotýká i jinde. Letmý pohled na tuto práci by mohl být ku prospěchu. Zaprvé jako připomínka toho, jaký druh konceptuálních ingrediencí tvoří náš současný názor, a zadruhé jako ukazatel původní spleti asociací, nebezpečné atmosféry, jaká masochismus pro psychoanalytika zřejmě obestírá.

Esej začíná popisem masochismu coby záhady, tajemné, nevysvětlitelné lidské tendence, která lidskému organismu nesvědčí. Psychoanalytik nemůže najít užitečnost masochismu, neboť na počátku klade premisu, že každý organismus se v zásadě orientuje na svůj vlastní prospěch a posun vpřed. Pátrání po nějaké funkční roli u masochismu vyvádí Freuda z míry. Proto číst toto pojednání je jako doprovázet slepého v bludišti. Expedice je pomalým, šouravým krokem, který je přerušován náhlými zastávkami a neočekávanými změnami směru.

Nejenže neexistuje pro masochismus žádná ekonomická funkce, pokračuje Freud, ale také v podstatě organismus ohrožuje a je pro něj velkým rizikem. Vůbec nebere v úvahu fakt, že pro masochistický pár je ústřední sexuální rozkoš, neboť vidí jen člověka, který přijímá bolest či ponížení. Masochismus, tvrdí, paralyzuje princip slasti, orgán, jenž má ochranný a příznivý vliv na duševní život. Co Freud zdá se na masochistovi vidí – podobně jako mnoho dalších lidí po něm – je ochotná oběť, osoba, která poslušně a povolně přijímá trest, místo aby se nedala, aby si prosadila svou. Kdyby byl masochismus skutečně takový, pak bych ho ve své knize neobhajovala. (Mohu uvést řadu důvodů, proč někdo takový výklad přijme, počínaje zastánci fatalismu a pragmatismu, ale ani jeden z nich nezohledňuje erotické, perverzní a sebeurčující prvky, jež jsou zásadní součástí masochistického založení.)

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Obrana masochismu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.