Soudruzi chachaři

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Vyoral

Soudruzi chachaři – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Jan Vyoral, 2016

Illustrations © Petr Vyoral, 2016

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2016

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2016

ISBN v tištěné verzi 978-80-7505-493-7

ISBN e-knihy 978-80-7505-566-8 (1. zveřejnění, 2016)

O knize plné chacharů

Tento text se mi dostal do rukou v době, kdy jsem neměla času nazbyt a kdy mi náladu kazily různé starosti. Sotva jsem se do knihy začetla, moje tíseň šla stranou. Nemohla jsem se od jejích řádků odtrhnout. Okamžitě mě pohltil styl zdánlivě lehkého vyprávění z časů, kdy opravdu bylo v našem rázovitém regionu „přesoudruhováno“. V tomto směru kniha nepřehání, a pokud si někde autor mírně přidává a nadsazuje, je to hlavně proto, aby zvýraznil absurdnost doby, v níž se urputně budoval KOMUNISMUS – MLÁDÍ SVĚTA a všemi prostředky se bojovalo proti prohnilému kapitalismu. Kaleidoskop drobných příběhů z pracoviště začíná v polovině sedmdesátých let minulého století ve velkém hutním kombinátu, kam nastupuje bez špetky zkušeností nová posila – mladý stavař – do provozu investiční výstavby. Ocitá se ve víru socialistického pracovního procesu a před jeho zraky defiluje den co den panoptikum postaviček s přiléhavými přezdívkami: věčně telefonující soudruh vedoucí odboru Kytara, levnými cigaretami načichlý soudruh Rolko, vytáhlá soudružka Nudla, vyvinutá soudružka Ceckoun i nepřeslechnutelná soudružka Tranďák, nosatý soudruh Gargamel, vypasený soudruh Bachor, mrňavý soudruh Permon, snad jediný zdravě žijící a s prostředím neladící soudruh jogín Lux…

Nechte se vtáhnout do děje, kdo jste pamětníky, ohlédněte se za svými životy a posuďte, zda to tak nějak skutečně bylo. Vzpomínáte? A vy ostatní, kteří jste věkem mladší, zkuste se vžít do situace dvaadvacetiletého, který tehdy musel „s vlky výti“. Přinejmenším se zasmějete, protože autorův svérázný humor je víc než nakažlivý.

Jana Svobodová

Většinu příběhů a situací zde popsaných prožili uvedení soudruzi v sedmdesátých a osmdesátých letech dvacátého století v národním podniku NHKG. Do písemné reportážní podoby si je dovolil převést autor tohoto díla, přímý účastník totalitního pracovního procesu.

Byl jsem u THP chacharů

Dílo Soudruzi chachaři je věnováno vzpomínce na víc než dvacet dlouhých let strávených „prací“ ve velkém národním podniku Ostravska v době totality. Vzpomínky se vážou konkrétně k podniku Nová huť Klementa Gottwalda, zkráceně NHKG.

Při zaměstnaneckém pobytu v normalizační době i krátce po totalitě jsem v NHKG poznal mnoho různých osob i mnoho soudruhů. Na některé vzpomínám rád, na ostatní si rovněž vzpomínám.

Pokud se jmenovaní v některých situacích poznají, měli by vědět, že osobně nemám vůči žádnému z nich zlý úmysl.

Pracovní život v NHKG za totality řídila soudružská partaj, která o sobě tvrdila, že je vedoucí silou ve společnosti. Nebyla to úplně pravda. Neotřesitelnou vedoucí úlohu při budování socialistické společnosti bezkonkurenčně měl tvrdý alkohol a pivo. Nejen v NHKG, ale ve všech národních podnicích byl způsob práce podobný, bez alkoholu nemyslitelný.

Alkohol byl jedinou opravdovou hnací silou každého pracovního procesu, a kdo málo pil, neměl téměř žádnou šanci na postup na společenském ani pracovním žebříčku.

Každý člověk byl v době totality soudruh a v produktivním věku musel být zaměstnán. Kdo měl smůlu, byl jen soudruh dělník, ale kdo měl trochu štěstí, byl soudruh technicko-hospodářský pracovník, zkráceně THP.

Možná by bylo výstižnější nazývat tyto soudruhy THP totalitními hospodářskými pracovníky. S ohledem na jejich výskyt na území Ostravska by sedělo trochu jiné označení: Byli to soudruzi chachaři.

Pro soudruhy THP se vymýšlela pracovní náplň, která byla velmi často zvláštní, mnohdy téměř neuvěřitelná. Příběhy a momenty z pracovního života soudruhů THP chacharů by snad mohly někomu leccos připomenout.

Pokud se čtenáři bude zdát, že je v příbězích zbytečně často používáno slovo soudruh, věřte prosím, že „přesoudruhováno“ rozhodně není. Byly to zlaté časy soudruhů, oslovit někoho pane byl skoro trestný čin. Znám případ, kdy pravý soudruh mluvil zcela vážně o své ženě jako o soudružce manželce. Ale to už trochu předbíhám.

Možná se popsané pracovní zážitky z národního podniku budou jevit čtenářům jako nadsazené, málo pravděpodobné. U nezúčastněných mohou vyvolat údiv, u někoho možná úsměv s poklepáním na čelo. Zejména čtenář mladší čtyřiceti let těžko uvěří, že se zde popsané situace skutečně staly. Ale staly se všechny v pracovní době a jsou pravdivé. S odstupem času si dovoluji tvrdit, že popsané příběhy byly pravděpodobně tím nejdůležitějším, co se za totality v NHKG za mého pobytu událo.

A trochu nadsázky: Lid naší země by mohl být alespoň touto cestou po mnoha letech svobody informován o zvrhlém způsobu práce, kterým byli soudruzi THP v totalitě devastováni. Snad by stálo za zvážení uzákonit pro soudruhy THP, znásilněné zaměstnáním v socialistickém táboře, nějakou formu rehabilitace. Soudruzi THP by se mohli dočkat podobného odškodnění, jakého se po revoluci dostalo členům totalitních pomocných technických praporů, takzvaných PTP. Odškodnění by měli soudruzi THP obdržet především za totální nasazení svých zažívacích orgánů při alkoholických orgiích, provozovaných jako součást nutné pracovní náplně.

Celý svůj zažívací trakt museli soudruzi THP v pracovním procesu povinně nasazovat pro konečné vítězství socialismu nad prohnilým kapitalismem.

Na jejich obhajobu je nutno konstatovat, že všichni socialističtí pracující ani jinou možnost způsobu života a práce neměli. Kolektivní popíjení v pracovní době byl jediný způsob útěchy a úniku z reality normalizačního života, který soudruzi komouši nazývali socialismem. Pro mnohé pracovníky THP byla doba socialismu jeden dlouhý, nepřetržitý a násilný mejdan.

Vůbec nepřekvapuje, že se dodnes najde mnoho postižených pamětníků, kteří na totalitní dobu vzpomínají rádi. Je pochopitelné, že pracovní doba prožitá při popíjení a nesčetných alkoholických oslavách zanechala v mnohých pracujících z doby totality docela příjemné vzpomínky. Mnozí by ji dokonce rádi prožívali znovu. V jejich vzpomínkách se k sobě lidé za totality chovali lépe než dnes, kdy je nutné si mzdu většinou zasloužit normální, skutečnou prací. Ano, lidé se pod vlivem alkoholu i pod vlivem krásné, byť nesmyslné ideologie chovají většinou vstřícně.

Alkohol i ideologie mívají stejně opojný účinek, ale bohužel i následky. Střízlivění bývá těžko snesitelné. Mnozí totalitní pracovníci mají dodnes jakousi doživotní kocovinu. Takto smýšlejícím pamětníkům nemá smysl odporovat, jejich postižení je nevratné.

Nástup do zaměstnání

Píše se rok 1975 a v naší rodné socialistické vlasti řádí normalizace. Mám bezprostředně po dvouleté vojenské službě a nesmím ztratit ani jeden pracovní den, nesmím zůstat nezaměstnaný.

Zaměstnat se musím nechat do tří dnů po skončení vojenské služby, jinak mě soudruzi zavřou a nazvou mě příživníkem. Mohli by mě též označit za protisocialistický živel, který odmítá pracovat pro konečné vítězství socialismu nad zlotřilým kapitalismem, což by pro mě bylo ještě horší. Pracovat v socialistickém táboře musí všichni, ani mně soudruzi výjimku neudělí.

Naše socialistická republika je ohrazena na západních hranicích neprůchodným ostnatým drátem, ve kterém trvale proudí 220 V. To proto, aby nějaký nerozumný soudruh náhodou nezatoužil pracovat v zahraničí, nebo jen vycestovat do některé ze zrůdných kapitalistických zemí. Všechny kapitalistické státy touží dle soudruhů zničit naši nádhernou socialistickou vlast, ve které je nastolena jedinečná rovnost pracujících. Všechny továrny, doly, pole a luka jsou národní a patří lidu. V naší jedinečné socialistické vlasti je vše radostné, všichni lidé mají práci! Z rozhlasu a televize se line budovatelská hudba, oslavující radostný život v socialismu.

Neexistují žádné rozhlasové ani televizní stanice, které by mohly pracujícímu lidu podat nějakou nepříjemnou zprávu. Například že se dá obtížně koupit toaletní papír. Soudruzi komentátoři rozhlasu a televize sdělují všemu lidu každou hodinu radostné zprávy o budovatelských úspěších našich dělníků, rolníků a pracující inteligence.

Všechna důležitá politická a pracovní jednání jsou vedena v soudružském a přátelském ovzduší, vždy ku prospěchu pracujícího lidu. Celá země je plná lásky k Sovětskému svazu, který je dle soudruhů jediným ochráncem míru a radosti v našem socialistickém táboře. Pokud se náhodně potká československý a sovětský soudruh stejného pohlaví, líbají se dlouze na ústa. Na všech sjezdech komoušů si naši soudruzi lásku k Sovětskému svazu vyznávají a odhlasují na věčné časy.

Kromě svých sjezdů milují soudruzi komouši rovněž První máje, které jsou svátkem práce. V ten den vyjdou v celé naší vlasti všichni pracující do prvomájových průvodů. Průvodů se kromě soudruhů komoušů musí bezpodmínečně zúčastnit všichni pracující, zejména technicko-hospodářští pracovníci.

Pokud by se prvomájového průvodu pracovník THP bezdůvodně nezúčastnil, hrozí mu přeřazení do dělnického stavu. Prvomájové pochody jsou plné radosti, čtou se oslavné proslovy o budovatelských úspěších socialismu, provolávají se hesla o lásce k Sovětskému svazu. Naši nejzamilovanější soudruzi se dokonce i v srpnová výročí soudružského domácího násilí značkují písmeny PS, čímž dávají najevo mrzký chtíč být se sovětskými soudruhy Pořád Spolu. Proto mnoho poctivých soudruhů po pádu totality dodnes teskní ze všeho nejvíc po lásce k sovětským bratrům. Na krásný, láskyplný vztah nejsou schopni zapomenout ani po mnoha letech odloučení.

Po pádu totality se dají tyto staré krásné časy prvomájových průvodů srovnat snad jen s pochody gayů a lesbiček na Prague Pride. Dnes teplouši na svých pochodech prezentují vzájemnou lásku podobným způsobem jako kdysi soudruzi k Sovětskému svazu. Teplouši se dnes při svých průvodech domáhají registrovaného partnerství a legitimizace své lásky stejně jako kdysi komouši ke svým sovětským bratrům. Snaha teploušů je ovšem marná, protože věhlasu a velikosti prvomájových pochodů nikdy nedosáhnou, třebaže produkují úchylku lásky podobné provenience jako soudruzi komouši. Inu, teplouš není komouš, což opačně o lásce komoušů k sovětským bratrům často neplatí.

Ale vraťme se do totality a roku 1975: Já osobně nejsem ve dvaadvaceti zrovna konfliktní typ, který by chtěl dávat vládnoucím soudruhům najevo, jak mu je souboj socialismu a kapitalismu ukradený. Líbat se nechci s našimi ani se sovětskými soudruhy. Hledám jen jakýkoli větší národní podnik, kde bych mohl splynout s davem, protože cítím, že mi nic jiného nezbývá. Vůbec nevím, proč mě napadlo, že by mé přání mohl splnit národní podnik zvaný Nová huť Klementa Gottwalda v Ostravě.

Netoužím v Nové huti přímo pracovat, jen se chci nechat zaměstnat, stejně jako to dělají i v ostatních fabrikách všichni mí spoluobčané. Chci najít místo jako technicko-hospodářský pracovník ve stavební profesi. O práci nemám naprosto žádnou představu a nemám kupodivu ani obavu, že v Nové huti zaměstnání nenajdu. Novou huť si vybírám hlavně proto, že je k této fabrice poměrně dobrý dojezd tramvají z náměstí Republiky, kde v Ostravě žiji. Ve svém podvědomí mám zafixovanou představu, že soudruzi mě zaměstnat musí. Jsem si jist, že dostanu za jakoukoli práci stejnou odměnu jako ostatní pracující. Tak mimořádně silnou sociální jistotu vládnoucí soudruzi v době totality nasadili do mé mladé hlavy. Moje rozhodování je rychlé. Vyhledám v telefonním seznamu číslo NHKG a domluvím si na osobním oddělení v Nové huti přijímací pohovor.

Soudruzi mě potřebují vidět co nejdříve, takže hned druhý den ráno odjíždím tramvají do národního podniku NHKG žádat o přijetí do zaměstnání. Je mlhavý a deštivý březnový den. Na náměstí Republiky vyhlížím tramvaj číslo 9, která mě má k vyvolené fabrice poprvé dopravit. Devítka je speciální tramvajová linka pro dělnickou třídu z Ostravy a vede až k hlavní bráně NHKG. Na tramvajové zastávce u mého ostravského bydliště je shromážděno značné množství lidí, nebo spíše soudruhů. Skoro všichni soudruzi hned po ránu kouří a hodlají linkou číslo 9 do Nové hutě neodkladně odcestovat.

Do prvních dvou devítek nemám šanci nastoupit, tak jsou tramvajové vozy přeplněny soudruhy, kteří nastoupili na předchozích zastávkách. Teprve do třetí soupravy se mi podaří nějak vtlačit a jsem rád, že stojím. Tramvaj je nacpaná k prasknutí, takže se celou dobu jízdy nemusím vůbec ničeho držet, stojím v pevném sevření cestujících soudruhů, natěsnaných k sobě tělo na tělo.

Skoro všichni spolucestující típli těsně před nástupem do tramvaje svoji ranní startku, z hrdel jim vane nikotin a čpí zbytkový alkohol. Soudruzi jsou blízko a nezaměnitelná kombinace dvou typických socialistických smradů mě bude trvale provázet následujících mnoho let.

Konečně vystupuji z tramvaje před hlavní branou NHKG. Všude kolem tramvajové zastávky i u hlavní brány jsou davy pracujících, všichni spěchají na ranní šichtu do útrob podniku přes hlavní bránu.

Neodkladně mířím vyhledat dle dřívější telefonické domluvy přijímací oddělení svého vyvoleného podniku. Brzy a poměrně snadno nacházím šedou budovu, kde mě budou soudruzi z  NHKG do zaměstnání přijímat. Přijímací a kádrové oddělení je umístěno v samostatné budově před hlavní branou, nedaleko zastávky tramvaje. Snad proto, aby měli soudruzi akt přijetí co nejrychleji za sebou.

Hned v přízemí budovy zaklepu na bílé dveře a na vyzvání vcházím do prostorné kanceláře soudružky kádrové pracovnice, která má na starosti přijímání nových soudruhů pro NHKG. Kancelář je vybavena masivní rudou sedací soupravou a rovněž několika barevnými podobiznami významných komunistických soudruhů. Vyobrazení soudruzi jsou pověšeni v rámech na všech stěnách místnosti v životních velikostech.

Vstupní pohovor má se mnou provést sama soudružka vedoucí kádrového oddělení. Je to velmi srdečná soudružka, která se na mě hned při prvním kontaktu povzbudivě usmívá. Z její přívětivosti mám okamžitě pocit, že budu asi přijat. Její jednání je vřelé, upřímné, vzorně soudružské. Moderní socialistická společnost si nemůže dovolit nezaměstnat mladého a nadějného stavebního technika. To se do společnosti zvané socialistická nehodí, nezapadalo by to do socialistického pojetí vytváření nových pracovních míst.

Množství práce pro socialismus je ve všech národních podnicích strašlivě mnoho, takže se nějaká pracovní náplň musí najít i zde. Vždyť zaměstnání v národním podniku NHKG našly desítky tisíc soudruhů, všichni nějakou činnost provádějí.

Pro každého soudruha je tu připravena nějaká práce, nebo spíše zaměstnání. Nevidím proto jediný důvod, proč bych se do NHKG nevešel také já.

Při proslovu soudružky kádrovačky nabývám pocitu nepostradatelnosti své osoby pro NHKG. Dozvídám se od ní, jak na mě v NHKG netrpělivě čekali. Dle jejího tvrzení Nová huť mladé stavaře pro svou gigantickou výstavbu nutně potřebuje. Soudružka má pro mě dokonce připravenu první pracovní smlouvu, stačí jen podepsat. Sedím na židli u psacího stolu a zběžně si smlouvu pročítám. Už ji chci podepsat, když tu je mé přijetí malinko pozdrženo.

Do dveří vchází starší mohutný soudruh, přímo prototyp čítankového hutníka, a je pěkně špinavý. Soudruh hutník pravděpodobně patří do skupiny nešťastníků, kteří budují socialismus vlastníma rukama. Z jeho nevybíravých slov vyplývá, že si zde v tom bordelu užil své a je rád, že práci v Nové huti alespoň přežil a dočkal se odchodu do důchodu. Ke kádrové soudružce není soudruh hutník zrovna příjemný, řekne jí pár velmi sprostých slov, odevzdá pracovní průkaz a odchází do důchodu.

Kádrovačka se i přesto donutí do jakéhosi vřelého soudružského šklebu. Před odchodem dá hutníkovi výstupní doklady a srdečně se s ním loučí pevným stiskem pravice. Přeje odcházejícímu soudruhu hutníkovi dlouhé a spokojené užití zaslouženého důchodu.

Je mi hutníka trochu líto, najednou jako bych se vcítil do jeho situace. Nechtěl bych teď být v jeho udřené soudružské kůži a jít do důchodu. Snad já sám v NHKG nebudu věčně a důchodu zde v takovém stavu nedožiji. Ale kádrová pracovnice mě z mého rozjímání vytrhne a znovu mě vrátí do soudružské reality života. Zeširoka na mě rozbalí svůj dokonalý soudružský kukuč a předpovídá mi hodně úspěchů v nastávajícím pracovním procesu. Radostně mě vybídne podepsat připravenou pracovní smlouvu. Ani nevím, co je ve smlouvě napsáno. Je mi úplně jedno, co podepisuji. Hlavně že budu zaměstnán jako THP. Netuším ještě, že mě průmyslový podnik Nová huť schlamstne na víc než dvacet let, než mě opět vyvrhne do normálního způsobu života. Po podpisu mi soudružka vysvětlí, kam zajít na lékařskou prohlídku, kde se koná bezpečnostní školení, ke komu na první pracovní pohovor.

Poprvé v životě se ocitám ve víru socialistického pracovního procesu, všechno má svůj řádný socialistický postup. Nejdříve se musím podrobit bezpečnostnímu školení, abych se snad hned za branou podniku nezabil či psychicky nezhroutil. Gigantický kombinát z celkového pohledu vypadá jako Ocelové město z románu Julese Verna.

Ten by měl radost, jak se jeho dávné vize zhmotnily, jen asi nepředpokládal výskyt tolika soudruhů.

Lékařskou prohlídku u závodního lékaře, která prověří moji schopnost podílet se na budování socialismu, mi soudruzi umožní absolvovat až v příštím týdnu. Vypadám prý zdravě. Po nabytí znalostí o bezpečném pohybu v Nové huti tedy zamířím do ředitelské budovy ke svému nejvyššímu nadřízenému. Jdu k vedoucímu odboru, který sídlí na ředitelství NHKG u soudruha investičního náměstka. Soudruh vedoucí odboru mi má stanovit plat a zajistit mé umístění kdesi na provozu investiční výstavby. Jak brzy pochopím, bude to mimořádně důležitá stavba prováděná za účelem definitivního vítězství socialismu nad odporným kapitalismem.

Pro dosažení vítězství nad kapitalismem se musí všechna vyrobená ocel z NHKG vyvážet do Sovětského svazu, který je hlavním odběratelem železa z Nové hutě. Z novohuťácké oceli vyrábějí sovětští soudruzi ocelová vozidla, která mají místo kol ocelové pásy a na střeše ocelovou rouru. Další kovové výrobky, které umí v Sovětském svazu dokonale vyrobit a které nabyly celosvětového věhlasu, vyrábí sovětský soudruh Kalašnikov. Proletáři všech zemí nutně potřebují sovětské kovové výrobky k nastolení socialismu po celém světě.

Jednou budou všichni lidé na světě soudruzi, zní mírová strategie všech soudruhů v socialistickém táboře. Sovětský svaz na oplátku za vytavenou ocel dováží do NHKG tisíce vagonů hlíny, která je nazývána rudou. Ze sovětské zeminy se kupodivu vždy nějak podaří soudruhům tavičům vytavit železo, jde patrně o zcela nový hutní proces. Právě proto se asi zdejší hutní podnik jmenuje právě Nová huť.

Náročný hutní proces vyžaduje nejen lásku, ale i mimořádné nasazení a kumšt všech pracujících soudruhů dělníků a pracovníků THP, kterých je v národním podniku NHKG neuvěřitelné množství. Jedině jejich společným úsilím je možné ten podivný proces, spočívající ve vytavení železa z hlíny země Sovětů, opakovaně provádět.

Moje první cesta z bezpečnostního školení vede k hlavní ředitelské budově, která má na střeše velký svítící nápis: KOMUNISMUS – MLÁDÍ SVĚTA. Obrovský nápis na průčelí budovy svítí i teď, třebaže je poledne a poměrně jasný březnový den. „Mají asi trochu zasranou fotobuňku,“ odvětí soudruh vrátný na můj dotaz, proč nápis svítí i ve dne. Fotobuňka, samostatně zajišťující spínání a vypínání osvětlení nápisu, je nejnovější výkřik socialistické techniky. Je však zasraná asi pořád, neboť nápis na ředitelství nikdy nezhasíná.

Vcházím do ředitelské budovy. Otevřeným výtahem hodlám vyjet do čtvrtého patra, kde se má nacházet mozkové centrum celé investiční výstavby NHKG. Čtvrté patro je sídlem soudruha investičního náměstka a soudruha vedoucího odboru investiční výstavby, kterému se jdu představit.

Nastupuji v přízemí budovy do průběžně jedoucího výtahu bez dveří. Páternoster svou pomalou jízdou s otevřeným čelním prostorem míjí jedno patro za druhým.

Zvolna projíždím prvním patrem. V prvním patře naproti výtahu je nápis informující, že celé patro zabírá a obývá podnikový výbor Strany. Které strany, je snad jasné. Je přece jenom jediná strana soudruhů, strana komoušů. Dlouhá chodba v celém patře od výtahu nalevo i napravo se soudruhy komouši přímo hemží.

Soudruzi přecházejí z jedné kanceláře do druhé a při potkávání se zdraví soudružským pozdravem čest práci. Kanceláří na chodbě je bezpočet a v každé z nich žije spousta soudruhů komoušů. Zde tráví pracovní dobu ti nejlepší z nejlepších soudruhů z celého podniku NHKG a mají jednu jedinou hlavní pracovní náplň, zato mimořádně důležitou: Soudruzi komouši vyskytující se v prvním patře zpracovávají socialistické závazky pro ostatní skutečně pracující soudruhy v hutním provozu. Soudruzi komouši sledují výkonnost pracovních kolektivů po celé Nové huti, hlídají pracovní aktivitu pracujících jednotlivců i kolektivů v celém podniku. Pracující našeho podniku musí bezpodmínečně plnit pětiletku, což je plán výroby stanovený ústředním výborem komoušů na pět let.

Jakmile něco v Nové huti vázne nebo se plán neplní, soudruzi komouši plán výroby hodně sníží. Na snížený plán výroby sestaví socialistický závazek o jeho překročení, ten nechají dělníkům podepsat, a tím mají problém stranicky vyřešen. Pětiletý plán výroby musí být splněn, i kdyby to mělo trvat deset let, zní revoluční heslo soudruhů komoušů. Soudruzi komouši se pohybují po celém patře v tmavých oblecích s červenými kravatami a nezaměnitelnými proletářskými obličeji.

Druhé patro ředitelské budovy, které projíždím, obývá další nepostradatelná parta soudruhů, kteří se nazývají odboráři. Chodba nalevo i napravo od výtahu je plná mimořádně zaměstnaných a vytížených soudruhů odborářů. Jsou to revoluční odboráři! Soudruzi odboráři nechystají žádnou revoluci, ale pracují revolučně a zodpovědně v Revolučním odborovém hnutí – zkráceně v ROH.

Soudruzi odboráři jsou nazýváni též „Bé“ mužstvem soudruhů obývajícím patro první. Obličeje mají soudruzi odboráři podobné se soudruhy z patra prvního, jen se od soudruhů komoušů liší oděvem.

Téměř nikdo ze soudruhů odborářů nenosí oblek ani kravatu. Odboráři jsou oděni v nažehlené modré montérkové komplety. Někteří vedoucí soudruzi odboráři nosí koženkové bundy, aby vypadali proletářsky a lidově. Jsou skoro k nerozeznání od skutečných soudruhů dělníků, pracujících rukama v halách Nové huti.

Revoluční pracovní náplň soudruhů odborářů je podobná jako u soudruhů komoušů v patře prvním. Vyhledávají nedostatky a rezervy v pracovní činnosti skutečně pracujících soudruhů, pátrají po nich v halách hutních provozů. Pro doopravdy pracující dělníky vypracovávají socialistické závazky a ty pak nechávají schválit komunistickým soudruhům z patra prvního na mnoha důležitých poradách. Takové porady komoušů a odborářů se odehrávají ve velké poradní místnosti patra druhého, dobře zásobeného alkoholem a pivem. Soudruzi komouši požívají na znamení lásky k Sovětskému svazu vždy jen vodku Stoličnou, odboráři chlastají proletářskou vodku českou a tuzemský rum. Revoluční činnost soudruhů odborářů je pro národní podnik NHKG naprosto nezbytná.

Otevřeným výtahem míjím třetí podlaží ředitelské budovy. Patro zabírá Socialistický svaz mládeže. Zde v patře žijí mladí, nadějní soudruzi. Mladí soudruzi pátrají především po rezervách ve výkonnosti mladých dělnických kádrů, pracujících manuálně v Nové huti. Společně se soudruhy z patra prvního a druhého zpracovávají socialistické závazky pro všechny mladé pracující soudruhy v hutním provozu.

Soudruzi mládežníci tvoří hodnotné nástěnky pro únorová, májová, říjnová a listopadová výročí. K významným výročím zajišťují materiál pro tvorbu nástěnek v celém národním podniku NHKG. Soudruzi mládežníci dodávají k pověšení na nástěnky významné socialistické státníky a soudruhy z celého socialistického tábora. V průběhu roku bedlivě kontrolují, zda pověšení soudruzi na nástěnkách pěkně visí a dobře drží.

Soudruzi mládežníci rovněž hodnotí ideologickou úroveň nástěnek na společných poradách se soudruhy z patra prvního i druhého. Každý měsíc vypisují soutěž o nejlepší nástěnku v podniku. Ideologicky hodnotné nástěnky soudruzi mládežníci po zásluze odměňují. Nejlepší nástěnky mladých soudruhů jsou otištěny v podnikovém časopise Plamen míru a jejich tvůrci jsou tučným písmem zveřejněni!

Oděvy mladých soudruhů jsou dvojího druhu. Nosí buďto tmavý oblek s červenou kravatou, nebo nažehlené montérkové komplety. To podle záměru, zda budou soudruzi mládežníci v budoucnu doplňovat soudruhy v prvním, anebo druhém patře. Ano, mladí soudruzi žijící ve třetím patře jsou kádrové rezervy pro první a druhé patro ředitelské budovy. Pracovní činnost a náplň mladých soudruhů v patře třetím je pro Novou huť naprosto nezbytná a zejména pro budoucnost podniku nenahraditelná.

Konečně dojíždím do patra čtvrtého, kde je sídlo vedení celé investiční výstavby. Zdá se, že zde by se snad mohlo doopravdy pracovat. Vystupuji z projíždějícího výtahu a hned naproti sobě vidím dveře s cedulkou Investiční výstavba. Nesměle zaklepu a po vyzvání sekretářky opatrně vcházím do pracovny vedoucího odboru investiční výstavby.

Za půlkulatým stolem sedí starší bělovlasý soudruh, jmenuje se Kytara. Je to vedoucí odboru a zrovna režíruje ranní telefonický dispečink s ostatními soudruhy z investiční výstavby. Má před sebou čtyři telefony, v rukou právě drží dvě sluchátka, do nichž střídavě mluví, zatímco zbylé dva telefony zvoní.

Soudruh Kytara nepřestává telefonovat, ani když mě spatří, a dá mi svou bílou ustaranou hlavou pokyn, abych si sedl. Jeho mimika v průběhu telefonování vyjadřuje šílené pracovní vytížení. Skoro ani nestačí střídavě zvedat všechna zvonící telefonní sluchátka. Soudruh Kytara na mě teď viditelně nemá čas, pracovní výkon při ranním dispečinku ho přímo pohlcuje. Musím samozřejmě počkat na konec dispečinku, sednu si tedy tiše na židli u stěny a sleduji jeho telefonní počínání.

Dává do sluchátek neustále nějaké důrazné, mně nesrozumitelné pokyny. Svůj telefonický projev prokládá nevybíravými vulgárními výrazy. Například: „Přesuňte dva bělorusy na KB 11, vy pitomci, dvě tatry na patnáctku, do prdele, jeřáb na koksovou baterii k těm našim neschopným debilům, dunkary na nátrubkárnu pro toho vola Jardu…“ A tak to pokračuje. Sedím a žasnu, jakou má soudruh vedoucí odboru Kytara perfektní orientaci, jaké má kompletní znalosti snad o veškeré výstavbě v Nové huti. Soudruh vedoucí Kytara má mimořádné, přímo úžasné schopnosti, je neuvěřitelně operativní.

Nestačím zírat, s jakou samozřejmostí rozdává pokyny a umí přitom krásně soudružsky nadávat. Ale nadávky říká soudruh Kytara tak nějak hřejivě, kamarádsky, prostě soudružsky. Zažívám nedefinovatelný pocit obdivu k soudruhu Kytarovi jako k nadčlověku. Ne, soudruh Kytara je nadsoudruh! V duchu si říkám, že podobné pracovní výkonnosti snad nikdy nemohu nedosáhnout. V národním podniku NHKG pracují nadpřirozené bytosti, nadpřirození soudruzi, napadá mě.

V jednu chvíli má soudruh Kytara v rukou i tři telefony. Dva drží v levé ruce a do třetího v pravé ruce mluví. Najednou sluchátko z pravačky položí a zvedne čtvrtý zvonící telefon. Něco do něj chvíli povídá a překvapivě mi ho podá se slovy: „Vezmi to, soudruhu!“ A dál vyřizuje telefonáty na zbylých přístrojích. Nevím, co mám dělat, držím v ruce sluchátko a ostýchám se.

Když však silný hlas ve sluchátku naléhavě huláká, přiložím telefon k uchu. A co neslyším: Nějaká soudružka mě oslovuje mým příjmením, volá mi až z Kladna. Nemohu uvěřit svým uším, vůbec nechápu, jak může znát mé příjmení. Aha, už o mně vědí i v Kladně, ocelářské giganty v celé republice už vědí o mém přijetí, napadá mě. V podniku NHKG to fantasticky klape, musím začít ihned pracovat.

Soudružka volající až z Kladna mě naléhavě žádá o rychlé rozhodnutí. Soudružka chce okamžitě odpovědět, zda mají zítra z SONP Kladno poslat do NHKG čtyřicet vagonů ocelových sochorů, což je skoro osm set tun železa. Samozřejmě že nevím, o co jde, nevím, co mám soudružce odpovědět. Snažím se situaci s převozem železa bleskově vyhodnotit, vždyť přece nemohu hned s prvním úkolem selhat a zklamat. Musím se ihned zapojit do pracovního procesu. Soudruh Kytara mým tázavým pohledům nevěnuje žádnou pozornost, je zcela pohlcen svým dispečinkem.

Ze základky vím, že železa není nikdy nazbyt. Vybavují se mi brigády železného šrotu na základní škole, kde jsem sběrem železné suroviny slavil nejeden úspěch. Okamžitě se v dobré víře rozhoduji a dávám pokyn pro přísun čtyřiceti vagonů ocelových sochorů z Kladna do „svého“ nového podniku: „Přivezte to železo ihned do Nové hutě,“ říkám rozhodně soudružce do Kladna.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Soudruzi chachaři.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.