Poselství jednorožců
Snížkova dobrodružství

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Michaela Burdová

Poselství jednorožců – Snížkova dobrodružství – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

V tomto světě neřádů

Vezmi život do drápů!

Na myši se vykašli,

Uženeš si mrtvici

Místo toho spolkni rybku s úsměvem na líci!

A když přijde nebezpečí?

Rychle vezmi do zaječích!

Takové jsou rady bojovníka,

Chrabrého Snížka – hrdiny a válečníka!

Věnování

Mé milované babičce ze Sedlčan, protože se na Snížka
tolik těší, a protože mě její nadšení pohánělo vpřed.
Bez tebe by tahle knížka nevznikla, babi.

Prolog

Veragin měl sen. Ocitl se na travnatém kopci uprostřed zubatých vrcholků hor Dragor a do tváře mu foukal studený vítr. Bylo to příjemné, protože mu z nějakého důvodu bylo horko. Bušilo mu srdce tak, až měl pocit, že mu vyskočí z prsou. Náhle se otočil a pochopil, proč se cítí tolik napjatý a rozrušený.

Za ním stála Aranis. Ebenové vlasy jí vlály a na tváři jí svítil láskyplný úsměv. Nedívala se ale na Veragina, nýbrž na hřebeny hor.

„Nádhera, nemyslíš?“

Veragin se ohlédl a zalapal po dechu. Draci. Nad horami létali draci.

Cítil, jak mu tuhne celé tělo. Málem zapomněl, jak jsou draci obrovití, děsiví a obdivuhodní zároveň. Málem zapomněl, jaký respekt vzbuzuje jejich přítomnost. Nemohl od nich odtrhnout zrak.

„To je Braliad,“ pravila Aranis a Veragin dobře věděl, že myslí černého draka. Ostatní čtyři byli světlejší.

„Vzpomínáš, Veragine, jak nám pomohl zachránit království?“

„Samozřejmě.“

Aranis se opět usmála. Najednou měl pocit, jako by se vrátil do doby, kdy ji viděl poprvé. Všechny vzpomínky byly tak živé. Cítil chlad té noci, kdy byl na útěku z vězení hradu Santiel a náhodou zaslechl rozhovor krále Leodhena s čarodějem Orlinem. Tak se dozvěděl o elfské výpravě, která právě mířila ke břehům Lilandgarie, aby elfská princezna Aranis, jíž se říkalo Královna země, pomohla najít ztraceného posvátného jednorožce.

Veragin se také dozvěděl, jak velké nebezpečí Lilandgarii hrozí. Dobro posvátných jednorožců udržovalo Lilandgarii v bezpečí před zlem, ale tím, že se jeden z nich oddělil od svého stáda, byl dán prostor zlu. Toho okamžitě využil černý čaroděj Valgar a otevřel bránu temnot. Svět měl padnout do područí temnoty, ale elfská výprava byla připravená všemu zabránit.

Tehdy se Veragin rozhodl, že se k nim přidá. Chtěl začít nový život a toužil odčinit svou minulost. Přede všemi skrýval své tajemství. Byl Mordat, jeden z ohnivých tvorů, nejstrašlivější netvor, který se skrýval ve stínech. Veragina jeho temné já neustále pokoušelo, ale on odolával. Pomáhal mu v tom jeho nejlepší kamarád Snížek. Snížek je kočkoroh, vlastně taková kočka s rohem, který by měl mít kouzelnou moc. Jenže Snížka to nikdy nezajímalo, jeho zajímalo hlavně jídlo. Podstatné ale bylo, že Snížek ve Veragina vždycky věřil a nikdy to s ním nevzdal, ani když Veragin sešel z cesty a se svým bratrem plenil zemi a zabíjel.

Z elfské výpravy tehdy zůstali jen tři, protože je hned po příjezdu přepadli netvoři zvaní kirlopové. Přežila princezna Aranis a její strážci Eleas a Lavril. Veragin se do Aranis na první pohled zamiloval. Uchvátila ho její jemná duše a laskavá povaha. Nakonec se k nim přidal ještě princ Falien, následník leondského trůnu, a společenství bylo kompletní.

Výprava za ztraceným jednorožcem byla dlouhá a nebezpečná. Ačkoli při cestě získali dalšího člena, kentaura Temase, byl nepřítel i tak příliš silný.

Veragin vzpomínal, jaké nástrahy jim čaroděj Valgar stavěl do cesty. Vyslal proti nim pekelné dargwlky, armádu kirlopů, ale především Maxarela, svou pravou ruku. I když se Veraginovi dlouho dařilo před přáteli skrývat pravdu, nakonec vyšlo najevo, že Maxarel je jeho bratr, další a poslední Mordat.

Jednorožce se jim i přes všechny nesnáze najít podařilo a Aranis se s ním spojila, takže u nich došlo k hlubokému propojení mysli i duše, a dobro se tak ocitlo krůček před zlem. Ta nejtěžší cesta je ale teprve čekala. Dostat jednorožce zpátky k jeho druhům do země Etelwen.

Právě tehdy království potřebovalo pomoc ve válce s kirlopy, a proto se Aranis rozhodla požádat draky, aby zasáhli.

Přicházela však ta největší zkouška. Aranis cítila, že se její shledání s Valgarem blíží a že se mu nakonec bude muset postavit sama. Při cestě do Etelwenu utrpěli velkou ztrátu, když Maxarel zabil kentaura Temase, a nakonec došlo i na poslední boj, kdy Maxarela zabila Lavril. Tehdy se Snížek dokázal pro záchranu přítele proměnit ve vyšší vývojovou formu. To znamenalo, že se změnil ve velikou šelmu s ostrými drápy a zuby.

Jednorožec se vrátil ke svým druhům a Aranis se díky spojení se všemi ostatními jednorožci a hlavně díky spojení s velkým Bílým lvem stala silnější. Velký Bílý lev byl ochráncem jednorožců, a pokud existovala rovnováha mezi dobrem a zlem, velký Bílý lev byl schopný kontrolovat zlo v celé zemi.

Veragin se vytrhl ze vzpomínek a podíval se na Aranis. Tenkrát Valgara porazila. Byla mnohem silnější, než se zdálo, především svojí vnitřní silou. Zachránila svět před temnotou. A potom… potom Veragina navždy opustila.

Svět kolem se náhle zamihotal a pak, zničehonic, stáli oba na písečném pobřeží. Břehy tu omývaly vysoké, zpěněné vlny, jejichž hukot přehlušil všechny ostatní zvuky. Mezi mraky se prodralo slunce a osvítilo Aranisinu tvář. Veragina bodlo u srdce. Tohle už jednou zažil. Nechce to prožít znovu.

Tady ho opustí. Tady mu řekne sbohem a vrátí se zpět do své země za oceánem, do země Všehovzniku, a už se nikdy nevrátí.

Musí se probudit. Hned.

A tak se probudil. Ležel v posteli a zíral do stropu. Byl ve své komnatě na Nimiliedu, sídle čaroděje Orlina. Na druhé straně místnosti se na pohovce zavrtěl Snížek a ze spánku spokojeně zamlaskal. Veragin zavřel oči.

1
Zrada

Zrůda, která vystoupila z portálu, se ostražitě rozhlédla. Zavětřila a nasála květinami provoněný vzduch noční královské zahrady. Hned se ale zašklebila, protože se jí z té vůně udělalo zle. Země Všehovzniku pro ni byla přespříliš čistá.

V prackách svírala kyj a nedůvěřivě pročesávala očima stíny ovocných stromů. Z portálu vyskočila další zrůda a vrazila té první do zad. Obě si začaly nadávat ve své ohavné řeči, ale to už se z portálu vynořovaly další a další. Všechny byly mohutné a svalnaté, z holé lebky jim svítily dvě malé oči a při každém slově se jim v tlamě mihl rozeklaný jazyk. Paže měly stejně silné, jako byly jejich kyje, a podél předloktí jim vyrůstaly děsivé bodce. Celému ošklivému zjevu dominoval ještěří ocas.

Vtom se v zahradě objevila stráž. Strážný elf nejdřív zaváhal, jako by ho šálil zrak, pak rychle sáhl pro roh u opasku. To už se k němu ale přihnaly zrůdy, jedna švihla ocasem a elf odletěl jak hadrový panák dřív, než stačil zatroubit na poplach.

A přece se ozval pronikavý zvuk, při němž všichni útočníci nadskočili. Byl to však jenom páv, který seděl vzadu na kamenné zídce a vůbec se mu nelíbilo, jak ti hromotluci ničí květinové záhony.

Velitel se nad ptákem posměšně ušklíbl a přikázal posun vpřed. Banda se vydala k paláci.

Aranis probudil děsivý výjev, který se jí vkradl do snu. Prudce se posadila s bušícím srdcem. V hlavě jí ještě dozníval vzkaz zahradního páva, který jí poslal obraz toho, co právě spatřil. Když vstala a spěchala k balkonu, na zádech ji zastudil pot. Není možné, aby byl portál otevřený, to prostě není možné. Moc nad ním má pouze ona a její Nejvyšší elfové, a ti by nikdy…

Když pohlédla z balkonu dolů, úlekem se jí málem zastavilo srdce. Na nádvoří zuřil boj. Nikdo nestačil zatroubit na poplach, protože hlídka byla zaskočena, a nestvůry měly navrch.

Do komnaty vpadl Yrasil, Aranisin rádce.

„Královno!“

Aranis k němu vyběhla: „Všechno jsem viděla!“

„Dostali se do paláce, Vaše Spanilosti, určitě chtějí vás!“

Aranis si natáhla stříbrný župan a vyběhla na chodbu.

„Tak ať přijdou.“

Yrasil se jí držel v patách. Jako obvykle se nehnul bez svého podivného kocoura, který mu teď seděl na ramenou. „Má paní! Neměla byste tam chodit! Musíte zůstat v bezpečí!“

„Ochráním svůj domov!“

„Vaše Spanilosti, vždyť ani nevíme, co jsou ty stvůry zač, jak jsou nebezpečné…“

Ale Aranis ho neposlouchala. V hlavě jí pořád dokola vířila myšlenka, že se někde stala obrovská chyba. Na portálu pracovala s Nejvyššími elfy celé měsíce, práci dokončili teprve před pár dny, a už je otevřený? Něco je tu špatně, někdo ho musel aktivovat. Zamrazilo ji, když si uvědomila, že ji některý z jejích blízkých zradil.

Konečně se rozezněl poplach. Někdo zadul na Velký roh. Aranis narazila na stráže, které se kolem ní okamžitě semkly a pokusily se ji odvést do bezpečí. Zakázala jim to. Poslala je na pomoc vojákům venku.

Vtom někdo zaječel. Na konci chodby se vynořila elfka, oči vytřeštěné hrůzou. Prchala před útočníkem, který jí byl v patách. Netvor držel nad hlavou kyj a každý dopad jeho tlapy připomínal úder kamene.

Aranis vyběhla elfce na pomoc a použila svou moc. Zelené světlo netvora smetlo a prásklo jím o zeď.

Aranis vyrazila k nádvoří. V hlavní chodbě uviděla Lavril. Elfka byla v noční košili, ale přes boky si stihla připnout opasek s mečem, přes záda si hodila toulec a v rukou držela luk.

„Aranis! Vrať se do komnaty!“

„Potřebujete mě!“

„Už jsme poslali pro Nejvyšší, budou tady co nevidět, tak se vrať!“

Ale Aranis se kolem ní prosmýkla a vyběhla ven. Ten pohled jí vzal dech. Už dlouho neviděla krev, až moc si zvykla na klid a harmonii. Když teď spatřila své muže umírat, rvalo jí to srdce.

Ty stvůry byly nemilosrdné a velice silné. A zdálo se, že stále přibývají další. Rojily se ze zahrady, kde byl portál.

Aranis se zaměřila na tři, které byly nejblíž. Znovu povolala svou moc. Jakmile ucítila spojení se zemí, zabrněla ji bosá chodidla. Vteřinu nato zemí prorazily tlusté šlahouny. Zaútočily na vetřelce, omotaly se kolem nich jako hadi a škrtily je, dokud nepadli. Další šlahouny vystřelovaly po celém nádvoří. Zrůdy se bránily, mlátily do nich kyji a sekaly noži.

Aranis zavřela oči a propojila s Matkou zemí celé své vědomí. Čerpala z její síly, až se půda kolem ní začala třást, a Aranis v dlaních hromadila energii. Nechala ji, ať srazí její nepřátele k zemi.

Vtom blízko ní něco zachrčelo. Otočila se. Lavril jednu z těch stvůr skolila šípem přímo do týla. Stačilo málo a netvor by byl Aranis zabil.

Ze zahrady přiběhli další vetřelci. Aranis začínala panikařit, ale z paláce dorazil Eleas a dalších pět elfů. Byli to Nejvyšší z řad královny. Všichni včetně Elease použili svou kouzelnou sílu, aby se zrůdám postavili.

„Královno!“

Aranis se ohlédla po známém hlase. Její rádce Yrasil se schovával u brány do zahrady a mával na ni.

„Yrasile…“

„Musíme ten portál zavřít, Vaše Spanilosti!“

Měl pravdu. Společně utíkali zahradou ke zlatomodrému světlu, které z portálu tryskalo. Zatím se žádný další netvor nevynořil.

„Dobrá,“ vydechla Aranis a snažila se ignorovat třas po celém těle. Stála před portálem a lapala po dechu. Na kůži cítila jeho chladivou energii. Vzpomínala na magické formule, které měly portál uzavřít.

Na ramena jí najednou skočil ten divný kocour. Dívala se mu přímo do očí, které se smály. Jako by v nich spatřila něco zlého.

„A máme tě!“ promluvil.

Aranis ho ze sebe rychle shodila. „Jak to, že mluvíš?“

Yrasil ji chytil zezadu a ke krku jí přitiskl dýku. „Je to čarovný kocour,“ zašeptal jí do ucha.

Aranisino srdce bušilo jako šílené.

„To ty…“

„Jestli něco zkusíš, podříznu tě.“

„Ale…“

„Určitě chceš říct: Ach, Yrasile! Jak jen jsi mohl! Tolik jsem ti věřila!“ zapitvořil se a pak se rozchechtal. „Hloupoučká královno!“

„Řekni mi proč?“

„Proč? Protože chci tvoje místo! Chci tvůj trůn, chci tvou moc!“

„Lavril mě varovala… Nikdy ti nevěřila. Všichni z Nejvyšších mě varovali.“

„Vidíš, měla jsi je poslechnout. Ale já jsem věděl, že to neuděláš. Jsi už prostě taková – tak dobrá. Vidíš dobro všude a ve všem a to tě nakonec bude stát život.“

„Myslíš si, že když mě zavraždíš, staneš se vládcem?!“

„Ano, a nejen díky tomu. Zamořím tvou krásnou zemi krví a násilím. Moji přátelé se o to postarají. To jsou ti krasavci, kterým jsem otevřel portál. Žijí v jedné nehostinné zemi za Nekonečným mořem. Moc se jim tam nelíbí, chtěli by obsadit něco… živějšího. Chápej, jejich přirozeností je drancovat a zabíjet.“

„Ale já ti svou říši nikdy nedám!“

Ze země vystřelil šlahoun, omotal se Yrasilovi kolem nohy a strhnul ho dolů. Yrasil ho však hbitě přesekl dýkou, vyskočil a chtěl se na Aranis znovu vrhnout, jenže ta už hromadila svou moc. Yrasil poznal, že nemá šanci, zvlášť když se k nim blížily hlasy dalších elfů. Nejspíš vetřelce z portálu porazili.

„Vzdej se mi!“ vykřikla Aranis.

Jenže Yrasil se otočil a společně se svým kocourem proskočil portálem.

Na místo dorazili Nejvyšší. Všichni vypadali zmateně, když viděli zoufalou královnu zírat do portálu.

„Co se stalo?“ zeptal se jemně Eleas, který Aranis stiskl rameno.

„To Yrasil. Zradil mě.“

Nikdo nic neřekl. Všichni mlčeli.

„Vrhl se do portálu.“ Aranis se podívala Eleasovi do očí. Pochopil její zoufalství.

„Portál reaguje na naše myšlenky, pošle tě na místo, na které myslíš,“ řekl. „Yrasil mohl jít kamkoli.“

2
Návštěva u krále

Lilandgarie se zdála být pořád stejná. Snížek ji tak alespoň vnímal. Veragin by ale řekl něco jiného – zmizelo přece zlo! Jenže Snížkovi se stejně v noci občas zdálo o chlupatých obludách, vlkodlacích a velkých, krvežíznivých psech! Jak jen se to jmenovali… No jo, dargwlci!

Veragin ale tvrdil, že většina temných tvorů se stáhla do ústraní. To ovšem neznamenalo, že byli pryč, namítal Snížek. Schovávali se a vyčkávali na vhodnou příležitost, kdy po Snížkovi skočit. Věděli totiž, že představuje velkou hrozbu. Byl přece hrdina a příšery se před ním třásly! Sice si to ještě neověřil, ale byl o tom přesvědčený. Když jeden zachrání svět, musí to přece něco znamenat, no ne?

Přemístili se do prosluněné chodby Santielu, hradu Leondského království. Veragin teď nosil na krku stejný magický přívěsek, jaký měl čaroděj Orlin. Když byl teď jeho učedníkem… Mohl se z Nimiliedu přemístit kamkoli v Lilandgarii, ale z vybraného místa pak pouze zpátky do čarodějova sídla.

I Santiel byl pořád stejný. Skvostný, třpytivý a nádherný. Ve velkých oknech byly spousty květin a sluneční záře tančila po podlaze. Tohle byla hlavní věž Eleanor, kde měl král Falien své komnaty. Dnes pozval své dávné přátele na královský oběd. Když to včerejšího dne Veragin Snížkovi oznámil, kočkoroh nemohl ani dospat! Královský oběd! Kuřátka a rybičky a kachničky a krocánci! Všechno dozlatova upečené a jen a jen pro Snížka!

Veragin si cosi zabručel pod nos. Stáhl si dlouhý šedý plášť z ramen, zmuchlal ho a nacpal do brašny. „Proč mě Orlin nutí tuhle příšernou věc nosit?“ hudroval. „Vypadám v tom jako nějakej…“

„Trouba?“ dořekl za něj vesele Snížek. Veragin po něm šlehl popuzeným pohledem.

„Nudím se, Sněhu,“ postěžoval si a svěsil ramena. „Tohle je po dlouhý době poprvé, co jsme vypadli z tý velký, nudný pevnosti.“

„Ale jsi teď přece Orlinův učeň a jeho nástupce! Musíš se toho spoustu naučit, kamaráde,“ recitoval Snížek důležitě. Veragin se zamračil.

„Od kdy je z tebe takový mudrc?“

„Od tý doby, co jsem hrdina,“ odpověděl Snížek a hrdě vystrčil bradu. Veraginovi zacukaly koutky.

„Jasně,“ vyhrnul si rukávy černé košile. „Vždycky jsem žasl nad tím, jak snadno se ti daří žít ve snu. To za bílýho dne dokáže málokdo.“

Snížek se naježil: „Já jsem hrdina!“

„To víš, že jo, Sněhu. A já jsem lesní víla.“

„Zachránil jsem svět, pamatuješ?“

„Vlastně … ani ne.“

Snížek už začínal být vážně naštvaný. „Dovedl jsem toho jednorohýho pakoně k těm dalším jednorohým a porazil Maxarela!“

„Ty?“ pozvedl Veragin obočí. „Já si to pamatuju trochu jinak. Maxarela zabila Lavril a jednorožce zachránila Aranis…“ Zarazil se a zmlknul. Snížek se kousl do jazyka. A je to tady zase. Zakázané téma. Jméno Aranis bylo tabu už asi tři roky. Jakmile se o ní někdo jen zmínil, Veragin měl hned po náladě. Snížkovi už to připadalo směšné, byla to přece jenom holka! Veragin z toho nadělá… Jednou mu to dokonce řekl a Veragin ho potom vykopl z pokoje a týden na něj nepromluvil. Že prý Snížek nemá sebemenší představu, jaké to je a co pro sebe vzájemně znamenali. V tom měl Veragin pravdu – o něčem takovém Snížek vážně představu neměl a ani po tom netoužil.

„Tak už přestaň bejt taková citlivka,“ zahučel.

„Sklapni, Sněhu,“ procedil Veragin skrz zaťaté zuby.

„No jo, vždyť už mlčím. Jdeme na ten oběd?“

„Musíme do patra,“ zamumlal Veragin a zamířil ke schodišti. Snížek si nešťastně povzdechl.

„A tos nás nemohl přenýst přímo tam?!“

„Nějak jsem to neodhadl. A nestěžuj si pořád, potřebuješ pohyb. Celý dny neděláš nic jinýho, než se válíš a naříkáš, na kterej bok se máš převalit!“

„No a? Aspoň se nenudím a nejsem věčně mrzutej jako ty!“

„Já nejsem mrzutej, jenom…“ Veragin se poškrábal ve vlasech a pak pokrčil rameny. „Znáš mě, Sněhu, já potřebuju k životu víc prostoru, volnosti, vzrušení… Nejsem stavěnej na to, abych věčně poslouchal něčí příkazy a poučování.“ Vyběhl schody, zastavil se nahoře a dal ruce v bok. „Tak pohni! Víš, že vypadáš jako malej mamut? Budu ti říkat Sněhomamut!“

Snížek šplhal do schodů s jazykem vyplazeným a sotva popadal dech: „To-ať-tě-ani-nenapadne!“

Veragin zkřížil paže a naklonil hlavu na stranu. „A víš, že mi připadáš každým dnem tlustší? Asi řeknu Falienovi, že držíš dietu a stačí ti jenom mlíko.“

Snížek překonal poslední schod a rozplácl se Veraginovi u nohou. „Jsi mrtvej, jen co budu moct zase dejchat!“

Veragin se zachechtal, popadl Snížka pod paži a vyrazil k velké síni, kde se měla konat hostina. Před dvoukřídlými dveřmi hlídali dva strážní a okamžitě Veragina poznali. Vzdali mu úctu, jeden z nich ho ohlásil králi a pak už je pustili dál.

Slunce zalévalo celou komnatu. Snížek stačil sotva zahlédnout dlouhý stůl uprostřed sálu, protože se k nim hned přihnala Nelil a zakryla mu výhled. No co, stejně už tady byl nesčetněkrát, jenom ho zajímalo, jestli už je stůl prostřený. Aby mu třeba nevychladlo kuřátko.

„Veragine!“ zvolala Nelil tak nadšeně, jako by ho neviděla roky, natáhla se na špičky a vlepila mu pusu na obě tváře. Veragin se jen smířlivě usmíval. Čelil útokům Falienovy sestry dobré tři roky, takže už si zvykl. Přesto nepřestával doufat, že se brzy objeví nějaký nápadník, za kterého se provdá, a Veragin bude mít konečně klid.

„A kdopak je tohle?“ zašvitořila Nelil předstíraným dětským hláskem, sklonila se k Snížkovi a zatahala ho za chlupaté tváře. „Tohle je náš roztomiloučký Snížeček!“

Kočkoroh zaúpěl a protočil oči. Tahle holka byla to nejotravnější stvoření, které za svůj život potkal!

„Tady,“ Veragin jí ho strčil do náruče. „Je jenom tvůj.“

„Hej!“ pištěl Snížek. „To je zrada!“

„Faliene,“ Veragin vyšel vstříc svému starému příteli. Král se zvedl ze svého trůnu, objal Veragina a poplácal ho po zádech. Až na delší vlasy, hustší vousy a nějakou tu drobnou vrásku na čele se Falien nezměnil. Ale Veragin věděl, že se změnil uvnitř. Kralování, vládnutí a zodpovědnost ho proměnily ve vlídnějšího, moudřejšího a obdivuhodnějšího muže.

„Rád tě zase vidím, příteli. Orlin s tebou nepřišel?“

„Má moc práce. Vlastně ani nevím s čím. On pořád pracuje,“ Veragin se zašklebil, zatímco Falien se culil. Po jeho boku stanula královna Kassandra a Veragin se sklonil, aby jí políbil ruku.

„Má paní,“ pronesl s úctou. Kassandra byla nádherná žena a silná i laskavá panovnice. Každý muž mohl králi závidět.

„Prosím, posaďte se,“ pokynul Falien ke stolu. Snížek se snažil dostat z princezniných spárů, ale poznal, že je to zbytečné. Proto zůstal ochable viset v jejím náručí. Nelil se s ním posadila na jednu z vyřezávaných židlí a přitom vytáhla velkou růžovou mašli. Snížek zaúpěl.

„Jenom to ne!“

„Ale no tak, budeš krásná kočička.“

„Já nejsem kočka, u všech rohů!“ ječel. „Kolikrát ti to budu muset opakovat?!“

„Sněhu!“ okřikl ho Veragin. „Zklidni se, nebo tě vyhodím z okna.“

„Cože? Ona mě mučí, a já se mám zklidnit?!“

„Psst,“ šeptla Nelil, luskla prsty a služebná přispěchala s velkým zlatým hřebenem. Snížek šel málem do mdlob.

„Hostina začne za malou chvilku,“ říkal zrovna Falien a pustil se s Veraginem a Kassandrou do hovoru na téma Tak jak se ti pořád daří?

Snížek mezitím trpěl a po deseti minutách, když jídlo ještě pořád nebylo na stole, už to nemohl vydržet. Na ocase měl velkou mašli a teď mu princezna začala zaplétat copánky. To už bylo moc. Kuřátka nekuřátka, nenechá ze sebe dělat kočku!

Vyškubl se Nelil z náručí, skočil pod stůl a pelášil ke dveřím, které naštěstí zůstaly pootevřené. Jen taktak se prosmýkl úzkou škvírou, proběhl strážím pod nohama a pádil ke schodišti. Veraginova volání si nevšímal.

Ven ho pustila nějaká služebná. Přitom jí poručil, aby mu sundala tu příšernou mašli. Toulal se městem, v břiše mu kručelo a v duchu nadával. Možná to měl přece jen vydržet a počkat si na ten královský oběd. Co si teď počne? Vracet se zpátky po všech těch schodech ho ani nenapadlo. Byly jich snad statisíce! Vylézt jenom do prvního patra byla pořádná dřina.

Bude si muset jídlo obstarat sám. Nemůže to být tak těžké, no ne? Vždyť je přece slavný Snížek Chrabrý! Každý ho tu musí znát, to byla jasná věc. Takže má právo na nějakou tu mňamku, aniž by musel hned platit!

Město Walos přetékalo lidmi. Všude byl hluk a rámus, mumlající dav se přeléval od stánku ke stánku, prodávající se navzájem překřikovali a sem tam zamečela koza nebo zachrochtalo prase. Snížek cítil mnoho pachů, které se mísily dohromady, ale pro něj byly nejzřetelnější vůně pečených a smažených dobrůtek. Šel tedy přímo za nosem a zahlédl stánek, od něhož se kouřilo. Rychle k němu pospíchal a přitom mu nějaký tlusťoch šlápl na ocas. Snížek ječel a nadával, jenže ho nikdo neposlouchal. Každý ho tu přehlížel. To byla drzost!

Konečně dorazil ke stánku, kde se opékala kuřata a selata. „Hej!“ zavolal, jenže na zemi si ho sotva někdo všiml. Začal proto poskakovat jako luční kobylka, ale ani to k ničemu nebylo. Dal se tedy do šplhání po dřevěné tyči až k pultu pokrytému bílým ubrusem. Byla to pořádná fuška, nakonec se mu to však přece jen povedlo. Přitom si letmo všiml zakukleného chlápka, který postával opodál, opíral se bokem o trakař s jablky a od úst mu stoupala oblaka dýmu. U nohou mu seděla podivná kočka s barevnýma očima. Snížek měl pocit, že zírá přímo na něho.

Nemohl se tomu ale divit. Být slavný zahrnuje jistý druh pozornosti, na niž si jeden musí zvyknout. Zvlášť pro obyčejné kočky musel být hrdinou, to mu bylo jasné.

Usadil se na pultíku a břichatý kupec na něho upřel vypoulené oči.

„Pět kuřecích stehýnek, a pořádně propečených!“ poručil si Snížek a vznešeně přitom zvedl hlavu. Kupec se rozhlédl na všechny strany, jako by hledal někoho, kdo za tímhle stojí. Potom zvedl obočí.

„Ono to vážně mluví?“

Snížek se zamračil: „Nemám náladu na vtipy, koukej navalit to maso!“

„Ty seš kočkoroh!“

„A co má bejt? Já chci jíst!“

Muž se zamračil a otřel si zpocené čelo. Nad tlustými rty se mu třpytil pot a na košili v podpaží měl velká tmavá kola. „A co peníze, ty drzý zvíře?“

„Dovol?! Copak ty nevíš, kdo já jsem?“

„Kočka s rohem, co mi zdržuje zákazníky!“

„Jsem Snížek Chrabrý a zachránil jsem svět od černýho čaroděje!“

Muž se rozesmál: „Pokud je mi známo, od zlý magie nás osvobodili elfové a sám náš pan král! O žádný kočce jsem teda neslyšel!“

„Kolikrát mám říkat, že nejsem kočka!“

„Zmiz!“ kupec se rozmáchl, jako když odhání mouchu. „Mám tě dost, tak padej! Kšá!“

„Moc se tady nerozmachuj –,“ ohradil se Snížek, ale muž ho shodil na zem.

„Au!“ Hned musel uskočit, protože se k pultíku nahrnuli noví zákazníci. Snížek si dotčeně mnul zadek a kolébal se pryč.

„Taková drzost,“ mumlal si pod fousy.

Najednou se před ním objevil stříbrošedý kocour. Snížek se zarazil. Byl to ten, kterého viděl s tím vysokým chlápkem u trakaře. Byl docela dobře stavěný, samý sval, a srst měl lesklou jako stříbro. Za opravdovou pozornost ale stály jeho oči. Jedno měl modré jako safír a druhé žluté bylo oko šelmy.

Snížkovi to bylo fuk.

„Uhni mi z cesty a padej chytat myši.“

Chtěl ho obejít, ale kocour nečekaně promluvil: „Dneska jsem jich chytil šest. To je slušné, ne?“

Snížek se zarazil: „Ty umíš mluvit?“

Kocour si olízl tlapku. Tvářil se přitom nafoukaně jako samotný král. „Nejsem obyčejný. Jsem výjimečný. Jmenuju se Nádherňák.“

Snížek se zamračil. „Nádherňák? Co to je za jméno?“

„Lepší než Snížek. To je jak pro nějakého mazlíka.“

Kočkoroh vykulil oči: „Ty mě znáš! Určitě jsem tvůj hrdina.“

Nádherňák se ušklíbl: „Jasně. Viděl jsem tě, jak škemráš o žrádlo, ale moc jsi nepochodil. Možná bych pro tebe měl řešení.“

Snížek podezíravě zúžil oči. „A proč bys mi pomáhal?“

„Jsi přece můj hrdina, nebo ne?“ uchechtl se kocour a ukázal tlapkou do úzké uličky. „Můj pán mi zrovna koupil oběd. Rozdělím se s tebou.“

„Myši nežeru,“ odmítl Snížek a Nádherňák se znova uchechtl.

„Říkám, že nám koupil oběd. Myslíš, že by kupoval myši? Lidem obvykle myši moc nejedou, víš?“

Snížek se důležitě narovnal: „Jen jsem se ujišťoval.“

„Máme pečenýho pstruha.“

„Pstruha?“ Kočkoroh vykulil oči a jeho žaludek dychtivě zaúpěl. Začaly se mu sbíhat sliny na jazyku. „Tak dělej, veď mě!“

Nádherňák se znovu zahihňal a vedl Snížka do postranní uličky. Vyhýbali se tuctům nohou, až zmizeli ve stínu.

„Tak kde je ta bašta?“ dožadoval se Snížek, ale Nádherňák se zachechtal.

„Hloupějšího kočkoroha jsem teda ještě nepotkal.“

„Co?“

Někdo Snížka prudce nakopl, až se uhodil hlavou o zeď. Okamžitě se propadl do bezedné černoty a nevěděl o světě.

3
Únosci

Probuzení bylo velmi zlé. Bolela ho hlava a něco s ním tlouklo o zem. Pomalu otevřel oči, zaskuhral a zjistil, že leží v malém zamřížovaném povoze, který se kodrcá po hrbolaté cestě. Každou chvíli povoz poskočil a Snížek dostal do brady.

„Co to má bejt?“ hudroval a pomalu si sedl. Srst měl pocuchanou a na hlavě si tlapkou nahmatal velkou bouli. „Auu…“

„Pst, nebo je rozzlobíš,“ ozval se hlas. Snížek zmateně zamrkal. Co se to děje? Už mu haraší. Něco mu mluví v hlavě! Kšá, zmiz! Zmiz!

„Slyšel jsi mě?“ ozval se zase ten hlas.

„Jo, slyšel! Ale já nejsem cvok, jasný? Zmiz, hlase!“

„Jenže já nemůžu, jsem tady zavřený stejně jako ty.“

Snížek se zamračil a otočil hlavu. V rohu vozu seděl kočkoroh.

„Aha, tak to nebyla moje hlava.“

„Co prosím?“

Snížek si tvora podmračeně prohlížel. To je ale divný kočkoroh, pomyslel si. Vlastně nikdy žádného jiného kromě sebe neviděl. Až na Lea z hor Dragor, ten už však zůstal ve své vyšší vývojové formě. Snížek si vždycky myslel, že všichni kočkorozi vypadají stejně jako on. Totiž, že jsou krásní, oslnivě bílí, svalnatí, s černým čumáčkem a ostrým rohem. Jenže tenhle byl… hlavně vyzáblý. Samá kost a kůže, no hrůza. Měl dlouhé nohy, tmavohnědou ježatou, nebo spíš vypelichanou srst, malý černý roh a kolem očí černou srst, takže vypadal nejen uboze, ale i komicky. Jako by nosil brýle.

„Co jsi zač?“

„Já… já jsem kočkoroh, stejně jako ty.“

„Jo, ale vůbec nevypadáš jako já.“ Rozhlédl se. Vůz táhl malý šedý osel, kterého vedl ten vysoký chlap. Ale už nebyl zakuklený, takže si ho Snížek mohl prohlédnout. Byl ramenatý a samý sval, tvář měl zarostlou a obočí tak husté, že mu málem nebyly vidět oči. Snížkovi však připadal starý. Možná tak pětatřicet let, prostě dědek.

Jeli po široké cestě. Po levé straně se zelenal pás dubů a buků a z vysoké trávy vykukoval zajíc. Na pravé straně se v dáli krčilo pár malých domků a nad nimi se zvedaly zelené kopce. Tam se pásly krávy a ovce. Byl slunečný den, jak se na léto slušelo.

„Kde to jsme?“ chtěl vědět Snížek. „A proč tady jsme? Ten chlap mě unesl?!“

„Mě taky,“ sklonil druhý kočkoroh nešťastně hlavu. Snížek se lekl, že snad začne brečet! A nebylo by se čemu divit, ne každý má takovou odvahu jako hrdina, který zachránil svět.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se ho Snížek, aby odvedl řeč.

„Samahu.“

„Cože?“

„Samahu.“

„Já tě slyšel!“

„Ale řekl jsi cože?“

„Jo, protože tak pitomý jméno jsem neviděl!“

„Ona jsou jména vidět?“

Snížek se zamyslel. „Jasně že jo, ale to tvoje ne, protože je pitomý. Samahu… To je jak nějakej divošskej pokřik – Sama-HU-HU!“

„Nemůžu za to,“ zakňoural kočkoroh zahanbeně.

„Já se jmenuju Snížek Chrabrý. Vidíš, to je vznešený jméno.“

Samahu se rozsvítily oči. „A nemohl bych být také Chrabrý? Jako Samahu Chrabrý?“

„To teda nemohl,“ zpražil ho Snížek zostra. „Chrabrý je jenom jeden, jasný? A to jsem já. Takže se uklidni, Brejloune.“

„Jmenuju se Samahu.“

„Já vím, ale už jsem řekl, že je to pitomý, ne?“

„To ano, ale…“

„Musíme odsud vypadnout,“ rozhodl Snížek a rozhlédl se po voze. Byla tu dvířka, jenže byla zamčená na zámek. Snížek prostrčil tlapku ven a pokusil se zámek chňapnout, cosi ho však seklo přes packu.

„Jau!“ sykl a stáhl se zpátky. Ze střechy se sklonil ten mluvící stříbrný kocour! Zlomyslně se usmíval a v barevných očích mu blýskalo.

„Zdravíčko, tlusťochu, jak ses prospal?“

„Ty drzej zrádce!“

„Och,“ Nádherňák se chytil za srdce. „Teď jsi mě ranil, asi umírám…“

„Ať tě červi sežerou!“ běsnil Snížek.

„Červy mám radši s medem nebo rozemleté s pěkně krvavým masíčkem, mňam,“ olízl se kocour. Snížek se zašklebil odporem: „Fuj!“

„Já vím, ty jsi na ty pstruhy a kuřecí stehýnka,“ posmíval se mu Nádherňák. „Hned jak jsem tě uviděl, věděl jsem, co na tebe bude platit. Takovej pupkáč se určitě cpe od rána do noci.“

„Hele! Neurážej, já nejsem tlustej! To jsou jen svaly a hustá srst!“

Nádherňák se rozesmál: „Nic vtipnějšího jsem snad ještě neslyšel!“

Snížek tiše zuřil. Ten prohnaný kocour! Však s ním Snížek zatočí, to se bude divit, náfuka jeden!

„Tohle jsou svaly, vidíš?“ ukázal mu Nádherňák svou silnou nohu. „O něčem takovém se tobě i tomu tvému mrňavému kámošovi může leda tak zdát.“

„Sklapni a koukej mě pustit ven!“ zaječel Snížek a začal lomcovat mřížemi, jako by snad měly pod jeho silou povolit. Po chvilce se unavil. Klesl na zadek a funěl. Nádherňák se nepřestával chechtat a Samahu se nešťastně krčil v koutě.

„Proč jsi mě unesl?“ chtěl vědět Snížek. „Je to proto, že jsem slavnej? Myslíš, že za mě dostaneš nějaký výkupný?“

„Za tebe? Kdo by za takovýho tlouštíka platil! Tady vůbec nejde o mě. Já jsem jenom prostředník. Váš únos si objednali mnohem mocnější lidi.“

„Co? A proč?“

„Protože jsme jídlo,“ zaskučel Samahu. Snížek se po něm zmateně ohlédl: „Co to meleš?“

„Má pravdu,“ potvrdil Nádherňák se škodolibým úsměškem. „Jedeme do Měsíčních hor.“

„A co tam?“

Nádherňák zavrtěl hlavou. „Ty jsi vážně natvrdlej, že jo? V Měsíčních horách žijou trpaslíci!“

„Masožravý trpaslíci,“ mňouknul Samahu.

„Kočkorožravý trpaslíci,“ upřesnil Nádherňák a ďábelsky se přitom zašklebil. Snížek na něho zíral a chvíli mu trvalo, než mu to došlo.

„To jako, že jedí kočkorohy?“ vyjekl.

Nádherňák na něho mrknul: „Na tobě si obzvlášť pochutnají. Takovýho masa…“

Snížkovi se zatmělo před očima. Kočkorožraví trpaslíci… U všech Akeltas! Musí okamžitě pryč! PRYČ! Přece se nenechá sníst! To je noční můra, to ne! Popadl mříže a začal jimi znovu lomcovat jako pominutý. „Pusť mě ven! Pusť mě ven! Pusť mě veeen!“

„Ať ta kočka sklapne!“ osopil se na ně chlápek, který vedl osla. Měl hlas jako medvěd. „Brzy vás předám někomu, z koho se teprve zblázníte strachy. Je to cvok, nebezpečnej vrahoun! Běhá z něho mráz po zádech, to vám teda řeknu!“ posmíval se.

Snížkovi se dělalo mdlo. Co si jen počne? Jak se do téhle šlamastiky vůbec dostal? Kde je Veragin, když ho potřebuje?

„Ale nejdřív si uděláme malou zastávečku na malý pivečko,“ broukal si muž vesele a znělo to, jako když vržou vrata. Uhnuli z hlavní cesty na úzkou pěšinu v poli. Vedla přímo k blízké vesnici. Kolo se však zadrhlo o velký balvan a osel zahýkal, když se povoz nechtěl hnout. Chlap zvíře plácal po zadku a řval, ať sebou hne, ale ten chudák neměl dost sil. Vůz se kymácel a Snížkovi se houpal žaludek jako na vodě. Chlap nakonec do vozu zatlačil a konečně se zase pohnuli. Ne že by z toho měl Snížek radost. Teď se kodrcali vymletou cestou, kolem nich šumělo vysoké obilí a jeho vůně Snížka štípala do čumáku.

Do vesnice dorazili brzy. Chlápek vůz zastavil před malou hospůdkou a už tahal měšec, celý žíznivý. „Koukej je hlídat,“ poručil Nádherňákovi, ale ještě než stačil překročit práh hospody, seběhl se kolem vozu hlouček dětí.

Nadšeně povykovaly, kulily oči a ukazovaly si na dva kočkorohy malými prstíky. Snížek těkal očima od mrňavých hlav namačkaných u mříží k zamyšlenému obličeji medvědího chlápka. Ten se nakonec vrátil ke svému nákladu a zvolal:

„Měďák za pohlazení jedný rohatý kočky, děcka!“

„Jéé!“ pištěly děti a hned utíkaly domů pro maminky. K jiným matky rychle pospíchaly od nejbližších chalup. Podařilo se přemluvit nejméně osm maminek a chlapík si spokojeně mnul ruce.

Snížek otráveně zaskučel. Co může být horšího než uječená mrňata? Ale vtom mu v hlavě svitl nápad!

„Hej!“ sykl na druhého vězně a naznačil mu, ať jde blíž. Samahu nic nechápal. Snížek po něm chňapl a přitáhl ho k sobě.

„Mám plán, Brejloune,“ zašeptal mu do ucha. „Až ten chlap otevře dvířka, mizíme! Jasný?“

„C-cože?“

„Jsi hluchej, nebo co?“

„Ale on nás chytí!“

„Nechytí! Musíme být rychlí! Prostě vyskočíme, prokličkujeme mezi těma dětma a zdrháme! Chápeš?“

Samahu naprázdno polkl. „Tak dobrá.“

Muž vybral peníze a poručil dětem, ať trochu uhnou, aby mohl vytáhnout bílého kočkoroha ven. Jen co však otevřel dvířka, Snížek zaječel jako lev, vyskočil ven a pelášil pryč, co mu nohy stačily.

Děti vřískaly a Snížek se zastavil až za malou studní, kus od hospody. Lapal po dechu a potil se, ale byl na sebe pyšný!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poselství jednorožců – Snížkova dobrodružství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.