Podkarpatská rus

v dějinách

Československa

1918–1946

Jan Rychlík

Magdaléna Rychlíková

Vyšehrad

Obálku, vazbu a grafickou úpravu navrhl Vladimír Verner
Odborní recenzenti: prof. PhDr. Petr Švorc, CSc.,

PhDr. Bohdan Zilynskyj, PhD.

Odpovědný redaktor Filip Outrata

E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,
v roce 2016 jako svou 1516. publikaci

Vydání v elektronickém formátu první

(podle prvního vydání v tištěné podobě)

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Doporučená cena E-knihy 198 Kč

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,
Praha 3, Víta Nejedlého 15

e-mail: info@ivysehrad.cz
www.ivysehrad.cz

ISBN 978-80-7429-769-4 (ePUB)

Recenzovali:

prof. PhDr. Petr Švorc, CSc.

PhDr. Bohdan Zilynskyj, PhD.

Copyright © Jan Rychlík, Magdaléna Rychlíková, 2016

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na  www.ivysehrad.cz

E-kniha v grafické podobě dle tištěného vydání je k dispozici ve formátu pdf

Předmluva

Podkarpatská Rus a její obyvatelstvo.
Vysvětlení některých pojmů

Území někdejší Podkarpatské Rusi se v podstatě krylo s dnešní Zakarpatskou oblastí Ukrajiny.1 Současná Zakarpatská oblast je oproti předválečné Podkarpatské Rusi nepatrně větší, neboť k ní patří i město Čop a oblast mezi Čopem a Užhorodem (po obec Minaj včetně), resp. malé území východně od řeky Uh (Už), které v meziválečném období patřilo ke Slovensku. Nynější severní, východní a jižní hranice Zakarpatské oblasti je totožná s předválečnou hranicí Podkarpatské Rusi, ovšem s tím rozdílem, že někdejší severní a východní hranice byla státní hranicí mezi Československem a Polskem, zatímco dnes je pouze administrativní hranicí mezi zakarpatskou a lvovskou, resp. ivano-frankovskou oblastí.2 Na jihu oblast sousedí s Rumunskem a Maďarskem. Tyto hranice jsou totožné s předválečnou československo-rumunskou a československo-maďarskou hranicí.

Podkarpatská Rus zaujímala v rámci Československa 12 694 km2 a podle sčítání lidu z roku 1930 zde žilo 725 357 obyvatel. Z nich bylo 446 916 Rusínů, což je termín mnohoznačný, protože jsou v něm zahrnuty jak osoby považující se za příslušníky svébytné rusínské národnosti, tak i osoby považující se za Rusy a především za Ukrajince. Dále zde bylo zjištěno 109 472 Maďarů, 33 961 Čechů a Slováků (vykazovaných společně jako národnost československá), 91 255 Židů (tj. osob hlásících se k národnosti židovské), 13 249 Němců a 12 641 Rumunů. Z náboženského hlediska se většina obyvatelstva hlásila k řeckým katolíkům, kterých bylo 359 167 (společně se zcela zanedbatelným množstvím arménských katolíků), 112 034 pravoslavných, 102 582 židů (osob mojžíšského vyznání), 74 173 evangelíků a 69 262 římských katolíků.3 Číselný údaj 33 961 „Čechoslováků“ se týkal především Čechů. V okolí Užhorodu se sice nachází i několik slovenských vesnic, toto obyvatelstvo je však
málo početné.

Český a slovenský název „Podkarpatská Rus“ byl oficiálně zaveden čl. III. Generálního statutu Podkarpatské Rusi ze dne 18. listopadu 1919. Byl výslovně označen jako prozatímní a měl platit až do svolání podkarpatoruského sněmu, který měl rozhodnout o označení země s konečnou platností. Vedle názvu Podkarpatská Rus bylo možné používat i název Rusínsko.4 Název Podkarpatská Rus byl potom použit i v § 3 československé ústavy z 29. února 1920^5 a v pozměněném a doplněném generálním statutu Podkarpatské Rusi z 26. dubna 1920.6 Zákon o organizaci politické správy, známější spíše jako zákon o zemském zřízení, ze 14. července 1927 zavedl název „Země podkarpatoruská“, čímž vlastně název Podkarpatská Rus nejen ponechal, ale i úředně potvrdil.7 Název se v českém a slovenském prostředí vžil a používalo jej běžně i místní slovanské obyvatelstvo (Пидкарпатська Русь / Pidkarpats’ka Rus’8), na rozdíl od alternativního názvu Rusínsko, který nebyl používán téměř vůbec.9 Změna nastala teprve v roce 1938, kdy se na Podkarpatské Rusi dostal definitivně k moci ukrajinský směr. Ačkoli o platném názvu měl rozhodnout teprve autonomní sněm, což výslovně potvrzoval i ústavní zákon o autonomii Podkarpatské Rusi z 22. listopadu 1938,10 zavedla podkarpatoruská autonomní vláda 30. prosince 1938 s platností od 1. ledna 1939 název „Karpatská Ukrajina“.11 Stoupenci ukrajinského směru, především ukrajinští nacionalisté v polské Haliči, používali již dříve pro označení území pojem „Ukrajina“, někdy hovořili přímo o Zakarpatské Ukrajině, protože z jejich pohledu šlo skutečně o tu část Ukrajiny, která ležela za Karpaty. Název Zakarpatská Ukrajina převzaly i sovětské úřady poté, co bylo v roce 1944 území de facto (a následující rok i de iure) připojeno k Ukrajinské SSR, tj. reálně k SSSR. Také dnešní název „Zakarpatská oblast“, používaný jak v době existence SSSR, tak na Ukrajině po vyhlášení její nezávislosti v roce 1991, znamená ve skutečnosti „Zakarpatská oblast Ukrajiny“. Označení „Karpatská Ukrajina“, „Zakarpatská Ukrajina“ a vlastně i dnešní název „Zakarpatská oblast (Ukrajiny)“ už samy o sobě obsahují hodnotící prvek, pokud jde o národnostní charakter místního slovanského obyvatelstva. Vyplývá z něj, že obyvatelé jsou převážně Ukrajinci a že jde o integrální část Ukrajiny ležící na jih od Karpat.12 Československá (a rovněž maďarská) historiografie po roce 1945 z určité servility k SSSR tento termín přijala a začala používat zpětně i pro meziválečné období. Šlo o ahistorický přístup, pro který (kromě zcela zřejmých motivů politických) nebyl žádný důvod. V následující práci používáme pojem Podkarpatská Rus, a to i pro celé období, o němž bude v knize řeč. Před rokem 1918 se v českém prostředí někdy používal pojem Uherská Rus, který alternativně používáme i v této knize, přičemž je chápeme pro období před vznikem Československa za synonymní s pojmem Podkarpatská Rus.13

Obyvatelé Podkarpatské Rusi se sami označovali jako Rusíni (Rusyny). Problém se týká významu termínu Rusín a jeho vztahu k pojmu Ukrajinec. Slovanské obyvatelstvo Podkarpatské Rusi samo sebe označovalo (a často i dnes označuje) ve svém jazyku za „rus’ke“ (руське) a území, které obývalo, za Rus’ (Русь). Adjektivní forma „rus’ki“, „rus’ka“ (руськи, руська) se objevuje v názvech několika meziválečných politických stran, různých organizací atd. Do češtiny byla (a často i dnes je) zpravidla nepřesně překládána jako „Rus“, „ruský“, což evokuje představu, že jde o něco, co má spojitost s Ruskem a Rusy. (Velko)ruští etnografové a historici ostatně právě těmito názvy dokazovali, že obyvatelstvo je ruské a hovoří jazykem, který je dialektem ruštiny, což od nich potom převzali místní rusofilové a také část českých politiků podporujících na Podkarpatské Rusi proruský směr (např. národní demokrat Karel Kramář, ale např. i národní socialista Václav Klofáč). Jde ovšem o nedorozumění a jazykový posun. Ukrajinština označuje Rusko pojmem „Rosija“ (Росiя) a „ruský“ adjektivem „rosyjski“ (Росиїскi). Obyvatelstvo dnešní Ukrajiny a Běloruska, resp. části Litvy označovali v minulosti ukrajinští publicisté často jako „ruské“ (rus’ke, руське), ale tím neměli na mysli, že by bylo totožné s etnickými Rusy. V souvislosti s formováním ukrajinské národní identity začal být pojem „rus’ki“ (pуcькi) chápán jako synonymní k pojmu „ukrajinský“. Ukrajinský směr z toho potom odvozoval, že obyvatelstvo Podkarpatské Rusi a východního Slovenska, označující se jako „rus’ke“ (руське), je ve skutečnosti ukrajinské. Výrazy jako „Ruská národní rada“ (Руська народна рада) apod. je ale možné podle souvislosti chápat jako ruská národní rada, rusínská národní rada nebo ukrajinská národní rada: záleží na tom, kým se vedoucí činitelé cítili být.

Česká etnografie si s národnostním zařazením podkarpatských Rusínů před první světovou válkou nevěděla příliš rady, protože podle u nás převládajících představ vycházela především z rozboru jazyka. Podobný přístup ovšem logicky vedl k začlenění Rusínů mezi Ukrajince a ty pak mezi Rusy. Ottův slovník naučný, reprezentující pohledy české vědy na přelomu 19. a 20. století, u hesla „Rusíni“14 odkazuje na heslo „Malorusové“, přičemž pod tímto heslem uvádí, že jde „o větev velikého národa ruského, nazývající se v Rakousko-Uhersku Rusíny, Rusnaky, adjektivum rus’kij, rusnackij.“ Autor hesla ještě dodává, že „inteligentní Malorusové nazývají se v řeči i v literatuře v Rakousko-Uhersku Rusíni, ruský, v Rusku Ukrajinec, ukrajinský.“15 Rusínské obyvatelstvo v Uhrách klasifikuje jako maloruské, což znamená ukrajinské – ale zároveň tedy vlastně i ruské.16 Jak ukážeme dále, ani v období první republiky neexistoval jednotný vědecký názor na národnostní identitu podkarpatských Rusínů. V dodatcích Ottova slovníku naučného z této doby (Ottův slovník naučný nové doby – OSNND) se v hesle „Podkarpatská Rus“ píše o „rusínském obyvatelstvu“, aniž by se autor tímto pojmem hlouběji zabýval.17 Heslo „Rusíni“ obsahuje odkaz na heslo „Ukrajinci“.18 Je ovšem třeba mít na paměti, že příslušný svazek vyšel až v roce 1939 a tedy až po zániku Československa^19, tj. krátce poté, co Podkarpatská Rus získala autonomii a prosadil se zde ukrajinofilský směr. V roce 1939 již také u nás naprostá většina odborníků považovala Ukrajince za svébytný slovanský národ a nikoliv za „větev velikého národa ruského“. U hesla „Ukrajinci“ je uvedeno, že tito žijí také v Zakarpatí.20 Přes výše uvedené příklady ale nelze říci, že by byl ukrajinský charakter slovanského obyvatelstva ve třicátých a na počátku čtyřicátých let přijímán v českém prostředí bez výhrad.

Otázce vývoje národní identity slovanského obyvatelstva Podkarpatské Rusi bude věnována pozornost v dalším výkladu ve čtvrté kapitole. Na tomto místě stačí zatím říci, že už před první světovou válkou a především potom v meziválečném období zde mezi sebou soutěžily proudy autochtonní rusínský, ruský (velkoruský) a ukrajinský. Už tehdy – a především ovšem potom v meziválečném období – používali zejména rusofilové, ale i ukrajinofilové filologických a etymologických argumentů, aby dokázali, že rusínské obyvatelstvo je „jejich“. Jak jsme již ukázali, filologické argumenty vycházely z toho, že místní dialekty jsou blízké ukrajinštině. Proti tomu ovšem v této době rusofilové namítali, že i ukrajinština je jen dialektem velkoruštiny. Etymologické argumenty vycházely z pojmenování obyvatelstva, které se samo označovalo jako „ruské“ a které i Maďaři často označovali jako „Magyar Oroszok“ (tj. v doslovném překladu: maďarští Rusové), přičemž ovšem výraz „Orosz“ může v maďarštině znamenat jak Rusa, tak Rusína. Otázku významu pojmu „rus’ki“ (руськи) jsme již probrali výše. Je pravda, že dialekty, kterými hovoří slovanské obyvatelstvo jižní strany Karpat, jsou bližší spisovné ukrajinštině než ruštině, ale to samo o sobě ještě nic neznamená. Ostatně, ani ukrajinština (maloruština, jak byla tehdy označována) tehdy ještě nebyla definitivně kodifikována a neměla jednotný a všemi uznávaný pravopis.

Všechny pokusy o určování národnostního charakteru obyvatelstva v tomto období jsou ve skutečnosti problematické. Především je třeba odmítnout podobné pokusy na bázi výzkumu jazyka tamního obyvatelstva. Jazyk národnost neurčuje, známe mnoho národů, které hovoří a především píší stejným jazykem, a přesto mají rozdílnou národní identitu (např. Srbové a Chorvati). Národnost ve skutečnosti není určena nějakými objektivními znaky, ale národnostním vědomím samotných lidí. Toto vědomí je formováno kulturním prostředím a především školou. Tam, kde ještě obyvatelstvo nemá jasné národní vědomí (a to byl na počátku 20. století jednoznačně případ právě podkarpatoruských slovanských obyvatel), tam nemůže být ani žádná národnost, existuje tu jen amorfní neuvědomělá masa. Slovanské obyvatelstvo Podkarpatské Rusi v 19. a na počátku 20. stol. (a ani v době začlenění území do Československa) ve své převážné většině nemělo ještě jasně vyhraněnou národní identitu. Rusíni se vymezovali nábožensky, protože většina byla řeckokatolíky a malá část se hlásila k pravoslaví. Náboženství je odlišovalo nejen od židů, ale i od Maďarů, protože ti byli buď římskými katolíky, anebo kalvinisty. Necítili se ale ve své většině být ani Rusy, ani Ukrajinci, ba ani Rusíny ve smyslu nějaké nezávislé národní identity, tj. příslušnosti k svébytnému rusínskému národu.

Zatímco ruský (velkoruský) směr postupně slábl a po roce 1945 zcela zanikl, soupeření ukrajinského a autochtonního rusínského směru pokračuje do značné míry až dodnes.21 Historik stojí před těžkým problémem, protože už volba termínů jej objektivně vtahuje do rusínsko-ukrajinského sporu.22 Z tohoto důvodu je nezbytné vysvětlit používání některých pojmů: v této práci používáme pojmy „Rusín“, „rusínský“ pro označení slovanského obyvatelstva Podkarpatské Rusi jednak obecně, jednak v případě, kdy se buď toto obyvatelstvo považuje za zvláštní, od Rusů i Ukrajinců odlišný slovanský národ, a jednak v případě, kdy jde o slovanské etnikum národnostně nevyhraněné (tj. nemající ještě jasnou identitu). Pouze a výhradně v případech, kdy se obyvatelstvo identifikovalo s ukrajinským (popř. ruským) směrem a má tedy jasnou ukrajinskou (resp. ruskou) národní identitu, používáme pojmy „Ukrajinci“ a „ukrajinský“ (popř. „Rusové“ a „ruský“). Totéž platí ohledně označení jazyka. Pojmem „rusínský jazyk“ rozumíme jednak soubor dialektů, kterým obyvatelstvo oblasti mluví, jednak jazyk zaváděný v meziválečném období do škol. Jde-li evidentně o spisovný ruský či ukrajinský jazyk, který byl zaveden do školy nebo nějaké kulturní organizace, pak hovoříme o ruských či ukrajinských školách, ruském či ukrajinském jazyku, ruské či ukrajinské organizaci atd. Jazykové otázce bude rovněž věnována zvláštní kapitola s ohledem na problematiku úředního jazyka Podkarpatské Rusi. Autoři jsou si vědomi, že uvedený přístup nepochybně neuspokojí všechny čtenáře, zejména ne ty, kteří sami zastávají rusínský nebo ukrajinský směr.

Při psaní práce se vyskytly problémy technické povahy. Šlo především o způsob psaní osobních a zeměpisných názvů a o způsob citace prací napsaných v ruštině a ukrajinštině. Jména některých osob se nám dochovala v různých jazykových mutacích, přičemž jedno a totéž jméno se často vyskytuje v různých formách. Jde jednak o důsledek pomaďaršťování jmen před rokem 1918, ale také o opačný proces („odmaďaršťování“) po roce 1918 (např. maďarsky Bródy, ale i rusínsky Brodij, maď. Oreszt Szabó i rus. Orest Szabov). Běžně také kolísá ruská, resp. ukrajinská a česká forma (např. Josif Kaminskij, i Josef Kaminský). Problémem je někdy také přepis ruských a ukrajinských jmen do latinky, který nebyl a vlastně ani dnes není jednotný. Např. ukrajinské Г, г bylo (a je) někdy přepisováno jako G – zřejmě pod vlivem ruštiny, jindy jako „H“ – podle výslovnosti. Přepis jména Гранчак proto nacházíme jednou jako Grančak, jindy jako Hrančak. Ukrajinská samohláska И, и byla zase – opět pod vlivem ruštiny – přepisována zpravidla jako „i“, jindy správně jako „y“. Při přepisu se v zásadě přidržujeme úzu, který je uveden v příloze k oficiálním „Pravidlům českého pravopisu“, ovšem s určitými odchylkami. Tam, kde se běžně vyskytují dvě formy téhož jména psané různým způsobem, je uveden obojí přepis, aby bylo zřejmé, že jde o tutéž osobu. Názvy prací uvádíme v ruském či ukrajinském originále v cyrilici tam, kde se na ně poprvé odkazuje, a potom v přepisu do latinky. Vlastní jména, která již v českém prostředí zdomácněla ve formě odpovídající českému pravopisu, ponecháváme ve zdomácnělé formě. Píšeme proto např. Vološin, i když správná transkripce z ukrajinštiny by měla být Vološyn (ukrajinsky: Волошин).

U zeměpisných jmen se setkáváme v literatuře běžně s názvy maďarskými, českými, ruskými a ukrajinskými, případně též rumunskými. V této práci používáme české názvy používané v letech 1919 –1939. Ve většině případů byl už v meziválečném období český název odvozen od formy, kterou používalo místní slovanské obyvatelstvo, a proto se zásadně neliší od současného ukrajinského názvu. Tam kde se názvy už před válkou lišily (např. Královo nad Tisou – Королево/Korolevo), anebo byl po roce 1945 zaveden nový, odlišný název (Volové/Воловое – Мiжгiря/Mižhirja, Севлюш/Sevljuš – Виноградiв/Vynohradiv, resp. poruštěná forma Vinogradov či Vinogradovo), je ukrajinský (nový) název uveden v závorce. Ukrajinské koncovky, zaváděné v rámci ukrajinizace místo do té doby používaných názvů (např. Мукачеве/Mukačeve místo Mukačevo, Берегове/Berehove místo Berehovo), přitom v textu ignorujeme. Staré mаďarské názvy jsou uvedeny v závorce jen v tom případě, kdy je řeč o uherském nebo horthyovském období (např. Berehovo – maď. Beregszász, Mukačevo – maď. Munkács, Užhorod – maď. Ungvár). Rumunské názvy jsou uvedeny v závorce u názvů míst, které sévreskou smlouvou připadly Rumunsku.

Autoři na tomto místě chtějí poděkovat Hlávkově nadaci za poskytnutí finančních prostředků na výzkum v ukrajinských archivech a knihovnách. Zásluhu na projektu má i někdejší předseda České besedy ve Lvově Ing. Evžen (Jevhen) Topinka, který bohužel nenadále zemřel v létě 2011. Děkujeme rovněž pracovníkům Státního archivu Zakarpatské oblasti (Державний архив Закарпатскої областi/ Deržavnyj archiv Zakarpatskoj oblasti – DAZO) v Užhorodě, pobočka v Berehovu, kteří nám byli nápomocni při vyhledávání materiálů.

1 V meziválečném období patřilo město Čop a území na sever od něj ke Slovensku. Od Užhorodu směrem ke karpatskému hřebeni probíhala hranice po řece Uhu, tedy východně od dnešní slovensko-ukrajinské hranice. Připojení tohoto území k Zakarpatské Ukrajině a tedy k SSSR v roce 1944 bylo diktováno dopravními důvody. Šlo o to, aby důležitá železnice a souběžně s ní vedoucí silnice z Čopu do Užhorodu a dále přes užocký průsmyk do Lvova zůstala na sovětském území.

2 Tato hranice je totožná s historickou hranicí mezi Uherským královstvím a Polskem, resp. v rámci Rakousko-Uherska s hranicí mezi Uhrami a Haličí. Hranice probíhající po hřebeni Karpat a Čornohory je dodnes patrná (na některých místech se zachovaly i původní hraniční kameny).

3 Ottův slovník naučný nové doby (OSNND), IV/2, Praha 1937, s. 1156 (heslo: Podkarpatská Rus).

4 Úřední noviny Civilní správy Podkarpatské Rusi/Урядова газета гражданскаго правленiя Πoдкарпатской Pуси (dále jen: úř. n. CSPR), roč. I, č. 1 ze dne 18. 2. 1920.

5 Úst. zák. č. 121/1920 Sb. z. a n.

6 Nařízení vlády č. 356/1920 Sb. z. a n.

7 Zák. č. 125/1927 Sb. z. a n.

8 Apostrofem nahrazujeme znak ь, který měkčí předcházející souhlásku.

9 Další neoficiálně používané názvy byly: Uherská Rus (termín se používal hlavně do roku 1918), Karpatská Rus, Příkarpatská Rus, Zakarpatí, pro ukrajinsky cítící část obyvatelstva Podkarpatská Ukrajina, Karpatská Ukrajina aj.

10 Úst. zák. č. 328/1938 Sb. z. a n.

11 Pop, Ivan: Dějiny Podkarpatské Rusi v datech. Libri, Praha 2005, s. 377.

12 Podobně např. dnes běžně užívaný pojem Zakavkazsko je termínem ruským a nikoliv místním.

13 Pojem „Uherská Rus“ (rusky: Угорская Pусь) používali podle Paula Roberta Magocsiho od 30. let 19. století ruští etnografové a jazykovědci pro označení území obývaného Rusíny, což znamenalo, že zahrnoval i část východní Slovenska. Odvozením od tohoto pojmu vzniklo i označení „uherští Rusíni“, „Uhrorusíni“. Viz: Eнциклопедiя icторiї та культури карпатських Русинiв. Видавництво В. Падяка, Ужгород 2010, с. 752.

14 Ottův slovník naučný (OSN), díl XXII, Praha 1904, s. 131.

15 OSN, díl XVI, Praha 1900, s. 717.

16 Tamtéž, s. 717.

17 OSNND, díl IV, sv. 2, Praha 1937, s. 1157.

18 OSNND, díl V, sv. 2, Praha 1939, s. 850.

19 O tom, že díl 5/2 OSNND vyšel až po zániku druhé republiky, svědčí heslo Slovensko, kde je již výklad doveden až ke vzniku samostatného státu – viz tamtéž, s. 1418.

20 OSNND, díl VI, sv. 2, Praha 1943, s. 1310.

21 Rusíni jako samostatný národ nebyli v SSSR uznáváni a nejsou jako národ uznáváni ani v současné samostatné Ukrajině, byť jazyk Rusínů byl na sklonku vlády prezidenta Juščenka uznán jako jeden z „místních jazyků Ukrajiny“. Kodifikace rusínštiny sice byla provedena, ale nebyla všeobecně přijata všemi stoupenci rusinismu na Slovensku, Podkarpatské Rusi a v Polsku. Na Slovensku je uznávána jak ukrajinská, tak rusínská národnost a každý se může svobodně rozhodnout, k jaké národnosti se bude hlásit. Spory mezi Rusíny a Ukrajinci proto na veřejnosti probíhají spíše na Slovensku. Hlavní dobou konfliktu jak na Slovensku, tak na Podkarpatské Rusi byla 90. léta 20. století.

22 Na tuto skutečnost poukázal Peter Švorc – viz jeho práci Krajinská hranica medzi Slovenskom a Podkarpatskou Rusou. Universum, Prešov 2003, s. 9.

Předmluva k druhému vydání

V roce 2010 udělil Národohospodářský ústav Josefa Hlávky grant na výzkum hospodářského, sociálního a kulturního vývoje Podkarpatské Rusi v letech 1919 –1939 s primárním zaměřením na roli českých úředníků v tomto vývoji. V rámci tohoto výzkumu oba autoři této knihy podnikli několik výzkumných cest na Podkarpatskou Rus, přičemž se především zaměřili na studium materiálů v Státním oblastním archivu Zakarpatské oblasti (Deržavnyj archiv Zakarpatskoj oblasti) v Užhorodě a jeho pobočce v Berehovu. Výsledkem výzkumu byla publikace popisující stručně vývoj Podkarpatské Rusi v meziválečném období.23

Národohospodářský ústav Josefa Hlávky je nadací (Nadání Josefa, Marie a Zdenky Hlávkových) a podle svých stanov vydávané knihy nedodává do distribuční sítě: publikace ústavu jsou především určeny pro knihovny a odborné instituce, zájemcům z řad jednotlivců jsou přístupny jen omezeně. Kniha o Podkarpatské Rusi se setkala s neočekávaným zájmem veřejnosti a její omezený náklad byl tak brzy vyčerpán. Hlávkova nadace ale umožňuje autorům, aby texty v takovém případě vydali znovu sami v jiném nakladatelství. Oba autoři jsou proto velmi rádi, že nakladatelství Vyšehrad projevilo v roce 2016 o práci zájem a rozhodlo se ji znovu vydat.

Nové vydání knihy není úplně totožné s původním textem z roku 2013. I když na celkovém charakteru práce nebylo třeba nic měnit, bylo třeba především zohlednit řadu nových prací vydaných doma i v zahraničí v letech 2013 –2015 a také nové výsledky bádání v tuzemských a zahraničních archivech. Nové zpracování látky také poněkud rozšířilo časový rámec: více prostoru je věnováno dějinám Podkarpatské Rusi ve druhé polovině 19. století a bezprostředně před rokem 1914, a rovněž událostem v letech 1939 –1945, tj. v době maďarské okupace, a okolnostem, za nichž byla Podkarpatská Rus připojena k SSSR. Práce se také více soustředila na politické dějiny a národotvorný vývoj. Rozšířena byla rovněž obrazová a dokumentační příloha.

Autoři knihy děkují také tímto recenzentům textu za cenné připomínky.

23 Rychlík, J. – Rychlíková, M.: Hospodářský, sociální, kulturní a politický vývoj Podkarpatské Rusi 1919 –1939. Studie Národohospodářského ústavu Josefa Hlávky, č. 3/2013, Praha 2013.

Úvod

Historiografie prací o Podkarpatské Rusi

Dosavadní práce o dějinách Podkarpatské Rusi si všímaly především politického vývoje a zahraničněpolitických otázek, tj. problematiky začlenění Podkarpatské Rusi do Československa, okupace Podkarpatské Rusi Maďarskem v březnu 1939 a připojení území k sovětské Ukrajině, tj. její anexi do SSSR.24

Práce o připojení Podkarpatské Rusi a situaci v této zemi vznikaly již v meziválečném období.25 Řada prací si pak všímala politického, hospodářského a sociálního rozvoje v rámci Československé republiky.26 Byly publikovány i vzpomínky účastníků na události let 1918 –1920.27 Podkarpatská Rus byla ztvárněna v literatuře i reportážích českých spisovatelů, z nichž mnohé mají i dnes svou vypovídací hodnotu.28 V meziválečné době také vycházely monografie týkající se jednotlivých oblastí Podkarpatské Rusi, a rovněž řada turistických průvodců.29

Po roce 1945, resp. zejména po roce 1948, z pochopitelných důvodů nebyl příliš velký zájem o studium dějin tohoto regionu, protože nebylo politicky vhodné připomínat, že toto území někdy patřilo k Československu. Problematice připojení Podkarpatské Rusi a jejího sociálního rozvoje se věnovali nejdříve sovětští historici, především ukrajinští. Jejich pohled na důvody připojení území k Československu byl samozřejmě politicky utilitární: na Podkarpatské Rusi (Zakarpatské Ukrajině) proběhla již v roce 1919 socialistická revoluce (v rámci revoluce v Maďarsku) a byla zde nastolena sovětská moc. Za účelem zabránění rozvoje revoluce imperialistické síly Dohody souhlasily s připojením území k Československu, v čemž měly podporu místní buržoazie.30 Prakticky ve všech pracích se objevuje tvrzení, že k připojení Podkarpatské Rusi k Československu došlo proti vůli domácího obyvatelstva, zatímco připojení k Ukrajinské SSR v roce 1944 je naopak vydáváno za vůli lidu.31 Dnes již nelze říci, do jaké míry tato tvrzení vyjadřovala skutečně názor autora a do jaké šlo o nutnou „úlitbu bohům“. Pokud jde o meziválečné období, sovětští historici je opět líčili především jako období sociálních bojů vedených komunisty. Vyzdvihována byla také účast části místního obyvatelstva v bojích maďarské rudé armády.32 V těchto pracích se důsledně hovoří o místním obyvatelstvu jako o ukrajinském. Důvody byly dva: jednak oficiální sovětská etnologie až do šedesátých let vycházela ze Stalinovy definice národa, který byl určen objektivními znaky,33 přičemž byla zcela ignorována otázka subjektivního vědomí každého člověka, která je ve skutečnosti rozhodující. Druhý důvod byl politický: jen pokud bylo obyvatelstvo jednoznačně označeno za ukrajinské, bylo možno odůvodnit připojení Podkarpatské Rusi k sovětské Ukrajině v roce 1944 (formálně 1945).34

Návrat Podkarpatské Rusi do české a slovenské historiografie byl velmi pomalý. V padesátých letech byly nejprve přeloženy do češtiny nebo slovenštiny některé práce, které původně vyšly v SSSR.35 Vlastní práce se objevují teprve od konce padesátých let. Hodnocení jednotlivých událostí je zcela shodné s pohledy sovětských historiků, což s ohledem na politické poměry v tehdejším Československu jistě není nijak překvapující. Vojenský historik Miroslav Rázek se věnoval vojenskému aspektu bojů na Podkarpatské Rusi proti Maďarské republice rad, přičemž v souladu s dobovým hodnocením stál samozřejmě jednoznačně na straně maďarských komunistů přinášejících v této interpretaci podkarpatoruskému lidu revoluci a pokrok.36 Některé závěry jsou přesto kuriózní. Rázek např. napsal, že „vpád československých vojsk na Zakarpatsko uvítala jedině místní nacionalistická buržoazie,“37 aniž si zřejmě uvědomil, že v roce 1919 se o žádné rusínské buržoazii nedá hovořit a maďarská buržoazie v podkarpatoruských městech československé vojsko rozhodně nevítala. V linii sovětských autorů jsou plně i práce J. Plevy a Ivana Krempy, které se věnují především komunistickému hnutí na Podkarpatské Rusi.38 Krempa uveřejnil v roce 1978 i samostatnou studii věnovanou připojení Podkarpatské Rusi k Československu.39 Linie je obdobná jako u studie I. Melnikové vydané o více než dvě desetiletí dříve: připojení Podkarpatské Rusi k Československu je opět posuzováno primárně z hlediska tehdejší komunistické revoluce v Uhrách (Maďarské republiky rad), čili jako zásah československé buržoazní vlády proti revolučnímu hnutí. Krempa na rozdíl od Rázka ovšem lépe využil původní prameny z československých archivů a rovněž volil obezřetnější formulace ohledně vztahu místního obyvatelstva k československé moci. Poněkud dvojznačně a opatrně napsal, že „o osudu Zakarpatska bylo rozhodnuto bez lidu a proti vůli lidu.“40 Tato ideologická floskule obsahovala ve skutečnosti jeden správný postřeh, totiž, že rusínské obyvatelstvo bylo s ohledem na převládající negramotnost a neustálé střídání vlád v letech 1918 –1920 pasivní. Krempova studie byla na dlouhou dobu poslední větší prací na téma Podkarpatské Rusi. Teprve v roce 1988, v době československé „perestrojky“, se objevila studie P. Mosného o problematice autonomie tohoto území.41

Kromě zapojení Podkarpatské Rusi byla českou a slovenskou historiografií pozornost věnována částečně také vzniku autonomní vlády Podkarpatské Rusi, Vídeňské arbitráži a zániku republiky, tj. březnovým událostem roku 1939.42 Vídeňská arbitráž byla předmětem řady prací slovenských historiků, kteří ji ovšem zkoumali jen z hlediska územních ztrát Slovenska. Zatímco ukrajinská (sovětská) historiografie věnovala poměrně velkou pozornost období maďarské vlády na Podkarpatské Rusi během druhé světové války a tamnímu odboji (který často přeceňovala), čeští a slovenští historici se tomuto problému raději vyhýbali.43 Jeho zpracování by ostatně ani nebylo technicky možné, protože pro zahraniční badatele byly archivní prameny z Podkarpatské Rusi nacházející se na sovětském území nepřístupné.44

V zahraničí věnoval Podkarpatské Rusi velkou pozornost Paul Robert Magocsi, pozdější dlouholetý profesor na kanadské Torontské univerzitě, kde se stal vedoucím katedry ukrajinských studií (Chair of Ukrainian Studies). Magocsi, po matce původem z Podkarpatské Rusi (byť sám se narodil v USA), se již ve své dizertaci zabýval problematikou identity podkarpatoruského obyvatelstva^45 a tématu Rusínů se věnoval opakovaně i později.46 Dějinami Židů na Podkarpatské Rusi se zabýval izraelský historik Yeshayahu Andrej Jelinek, původem ze Slovenska.47

Po rozpadu Sovětského svazu a vzniku samostatné Ukrajiny došlo samozřejmě i v ukrajinské historické literatuře k přehodnocení některých kategorických soudů. V rámci samostatné Ukrajiny je dnes pochopitelně akcentována myšlenka ukrajinské státnosti, která je hledána i v rámci vývoje Podkarpatské Rusi. Dějiny Ukrajiny před druhou světovou válkou jsou pojímány jako dějiny Ukrajinců v různých státních útvarech (na sovětské Ukrajině, tj. v rámci SSSR, v Polsku, Československu a Rumunsku). Zapojení Podkarpatské Rusi do Československa v roce 1919 je zpravidla hodnoceno jako v dané situaci optimální řešení.48 Z hlediska státoprávního vývoje Ukrajinců je proto v zásadě pozitivně hodnoceno také období autonomie Podkarpatské Rusi (1938 –1939): autonomie je chápána jako forma ukrajinské státnosti.49 Anexe Podkarpatské Rusi do SSSR je zpravidla vnímána rozporně. Ukrajinští historici sice v zásadě uznávají, že rozhodnutí prvního sjezdu Národních výborů Zakarpatské Ukrajiny z 26. listopadu 1944 o připojení oblasti k sovětské Ukrajině mělo legitimitu více než problematickou, na druhé straně ale zpravidla oceňují skutečnost, že tímto aktem bylo dokončeno sjednocení Ukrajinců do jediného celku – byť jen v rámci Ukrajinské sovětské socialistické republiky.

Uceleným pokusem o nový ukrajinský pohled na dějiny Podkarpatské Rusi v československém (ale také válečném maďarském) období je druhý díl práce Narys istorii Zakarpattja (Náčrt dějin Zakarpatska) vydaný v Užhorodě 1995. Autorský kolektiv pod vedením Ivana Grančaka (Hrančaka) se snažil o maximální objektivitu.50 Na rozdíl od starších prací autoři vidí československé období z hlediska vývoje oblasti celkem pozitivně, především ve školské a kulturní oblasti.51 Autoři mimo jiné zpochybnili, že by deklarace a žádost o připojení Podkarpatské Rusi k Sovětské Ukrajině, schválená na sjezdu delegátů národních výborů v Mukačevu 17. listopadu 1944, vznikla skutečně na sjezdu, a docházejí k závěru, že byla vytvořena předem v Moskvě.52 Další práci na toto téma vydal Ústav slavistiky (Institut slavjanovedenija) Ruské akademie věd. Jde o knihu Andreje Puškaše „Civilizacija ili varvarstvo. Zakarpatje 1918 –1945.“53 Autor bohatě čerpal z maďarské literatury a budapešťských archivů, nicméně literaturu českou a slovenskou využil v minimální míře a materiály z českých archivů nepoužil vůbec. Práce, která je částečně polemikou s „Narysy istorii Zakarpattja“, je nepochybně cenná, především pokud jde o výklad událostí let 1918 –1919 a horthyovského období (1939 –1944). Autor se snažil o objektivní pohled na horthyovské období, nicméně v popisu československého období místy mechanicky převzal některá hodnocení autorů sovětské éry, včetně naprosto nepodloženého tvrzení o snaze pražské vlády čechizovat Podkarpatskou Rus.54 Obhajuje také problematické tvrzení o spontánní vůli obyvatelstva po spojení se Sovětskou Ukrajinou na podzim 1944. Kromě toho práce obsahuje i některé faktografické chyby tam, kde se autor dotýká českých a slovenských dějin.55

Mnohem menší pozornost byla naproti tomu vždy věnována ekonomickým otázkám a otázkám sociálního a kulturního vývoje, resp. problematice proměn národnostní identity slovanských obyvatel oblasti. V uvolněnější atmosféře druhé poloviny šedesátých let vznikla o hospodářských a sociálních poměrech studie Vlastislava Kroupy.56 Práce je poplatná době, nicméně obsahuje čísla a statistické údaje použitelné i dnes. Kroupova práce byla na dlouhou dobu první a současně i poslední prací na toto téma. Počátkem roku 1993 byla na Filozofické fakultě Univerzity Komenského obhájena dizertační práce Juraje Žadanského s názvem Hospodársky a sociálny vývoj Podkarpatskej Rusi, která je podle všeho jedinou monografií na uvedené téma, která byla zatím napsána.57 Žadanský využil řadu dílčích odborných článků o hospodářské situaci Podkarpatské Rusi napsaných v meziválečném období.58 Pokud jde o hospodářský vývoj Podkarpatské Rusi, došel k závěru, že k podstatnějšímu rozvoji hospodářství v rámci Československa nedošlo, nicméně i tak bylo začlenění oblasti do Československa v dané situaci především pro rusínské obyvatelstvo ideálním řešením.59 Práce Žadanského, vycházející i z původních pramenů uložených ve Státním archivu Zakarpatské oblasti v Berehovu, je materiálově velmi cenná a je škoda, že nikdy nevyšla tiskem.

Úloze Čechů na Podkarpatské Rusi byla doposud rovněž věnována poměrně malá pozornost, přičemž hodnocení podléhalo politickým potřebám. Je celkem samozřejmé, že v rámci první republiky byla tato role u nás hodnocena vysoce pozitivně.60 Historik a diplomat Kamil Krofta se také snažil najít stopy činnosti Čechů na Podkarpatské Rusi už před rokem 1918, resp. 1914, byť tento pokus je třeba hodnotit jako značně problematický.61 Sovětská (sověto-ukrajinská) literatura v poválečném období hodnotila úlohu Čechů v zásadě negativně: objevuje se v ní dokonce absurdní tvrzení o tom, že pomocí českých škol chtěla pražská vláda čechizovat rusínské obyvatelstvo.62 Také v českém a slovenském prostředí se objevil znovu zájem o Podkarpatskou Rus a v důsledku tohoto zájmu i pokusy zhodnotit úlohu Čechů v tomto regionu. Jaromír Hořec vydal řadu vzpomínek českých úředníků, finančních strážníků, četníků atd. na své působení na Podkarpatské Rusi. Většině těchto prací ovšem chybí kritický přístup.63 Současní ukrajinští autoři považují roli Čechů za přínosnou, byť nezastírají ani její problematičtější stránky.64

V České republice neexistuje vědecká instituce, která by se soustavně věnovala dějinám Podkarpatské Rusi. Národní archiv České republiky (NA ČR), kde se Podkarpatskou Rusí zabývá David Hubený, věnoval Podkarpatské Rusi jeden tematický svazek své odborné publikace Paginae historiae.65 Na Slovensku se problematice věnují pracovníci Prešovské univerzity. Moderními dějinami tohoto regionu se zde nyní zabývá hlavně Peter Švorc, autor několika monografií.66 Prešovská univerzita uspořádala 9. dubna 1997 ve spolupráci s Česko-slovenskou/Slovensko-českou komisí historiků mezinárodní konferenci o Podkarpatské Rusi, jejíž výsledky byly publikovány v Česko-slovenské historické ročence.67 Podobná mezinárodní konference se na Prešovské univerzitě konala 12.–13. dubna 2016. Referáty budou opět publikovány v Česko-slovenské historické ročence.

Pozornost Podkarpatské Rusi věnuje z celkem pochopitelných důvodů také maďarská historiografie. Už v šedesátých letech se problematice připojení Podkarpatské Rusi k Maďarsku věnovala historička Magda Adám.68 Možnosti maďarských historiků bádat o Podkarpatské Rusi byly ovšem do roku 1989 omezeny politickými a ideologickými bariérami podobně, jako tomu bylo u historiků českých a slovenských. Tyto zábrany po roce 1989 padly. V Berehovu byl založen Zakarpatský maďarský ústav Ference II. Rákoczyho spolupracující s univerzitou v Užhorodě a vědeckými ústavy a univerzitami v Maďarsku. S pomocí maďarských institucí vyšlo několik prací vydávaných zpravidla dvoujazyčně, tj. maďarsky a ukrajinsky.69 Mezi nimi je třeba na prvním místě zmínit kolektivní práce maďarských a zakarpatských historiků pod vedením maďarské historičky Csilly Fedinec a ukrajinského historika z Užhorodu Mikoly Vegeše, v době vzniku práce rektora Národní (Zakarpatské) univerzity v Užhorodě, s názvem „Zakarpatsko 1919 –2009“.70 Historička Csilla Fedinec je jinak autorkou řady studií a editorkou dokumentů týkajících se maďarské politiky vůči Podkarpatské Rusi, jakož i prací o Maďarech na Podkarpatské Rusi a kulturním, společenském a politickém vývoji této oblasti.71

Tato kniha vychází jednak z dílčích studií, které vyšly částečně již v meziválečném období, jednak z vlastního výzkumu, který autoři prováděli v letech 2010 –2012 na Podkarpatské Rusi. Opírá se o původní materiál nacházející se ve Státním archivu Zakarpatské oblasti v Užhorodě (Державний архив Закарпатскої областi – Deržavnyj oblastnyj archiv Zakarpatskoj oblasti – ДАЗО/DAZO), a to jednak v ústřední budově v Užhorodě, jednak (především) v jeho pobočce v Berehovu.72 Částečně byly využity také archivní materiály nacházející se v Archivu Ústavu T. G. Masaryka v Praze (AÚTGM) a v Národním archivu České republiky v Praze (NA ČR) a materiály z Archivu Ministerstva zahraničních věcí ČR (AMZV). Za zprostředkování materiálů z fondu předsednictva ministerské rady (PMR) v NA ČR autoři děkují archiváři Davidovi Hubenému.

V žádném případě není účelem této práce psát nějakou apologii české, resp. československé politiky na Podkarpatské Rusi v meziválečném období. Cílem a smyslem je výhradně shromáždění a kritické zhodnocení materiálu k hospodářskému a sociálnímu vývoji oblasti.

24 K české a slovenské historiografii o Podkarpatské Rusi viz obecněji: Harna, J.: Česká a slovenská historiografie a publicistika o Podkarpatské Rusi. In: Česko-slovenská historická ročenka, Brno 1997, s. 13 –19.

25 Nečas, J.: Ukrajinská otázka. Brno 1918, týž: Prosím za jeden slovanský národ, Brno 1919, týž: Uherská Rus a česká žurnalistika. Užhorod 1919, týž: K připojení Podkarpatské Rusi k Československé republice. In: Naše doba, 1929, s. 452– 456, Korduba, M. – Gozdawa, O.: Uherská Ukrajina. Čas, Kyjev – Praha 1919, Krofta, K.: Podkarpatská Rus a Československo. Praha 1935 (2. nezměněné vydání Česká expedice, Praha 1995), Raušer, A.: připojení Podkarpatské Rusi k Československé republice. In: Zatloukal, J. (ed.): Podkarpatská Rus. Otázky politické, hospodářské, sociální, historické. Klub přátel Podkarpatské Rusi, Bratislava 1936, s. 60 –72, Hatalak, P.: Jak vznikla myšlenka připojiti Podkarpatskou Rus k ČSR. Užhorod 1936.

26 Brandejs, J.: Vývoj politických poměrů na Podkarpatské Rusi v období 1918 –1935. In: Zatloukal, J. (ed.): Podkarpatská Rus. Otázky politické, hospodářské, sociální historické. Klub přátel Podkarpatské Rusi, Bratislava 1936, s. 72–90, Drahný, V.: Podkarpatská Rus. Její přírodní a zemědělské poměry. Praha 1921; Macháček, L.: Hospodářsko-technické problémy Podkarpatské Rusi. In: Zatloukal, J. (ed.): Podkarpatská Rus. Otázky politické, hospodářské, sociální historické. Klub přátel Podkarpatské Rusi, Bratislava 1936, s. 107–117; Kubijovyč, V.: Pastýřský život na Podkarpatské Rusi. In: Zatloukal, J. (ed.): Podkarpatská Rus. Otázky politické, hospodářské, sociální historické. Klub přátel Podkarpatské Rusi, Bratislava 1936, s. 117–128; Jirkovský, J.: Pozemková reforma na Podkarpatské Rusi. In: Zatloukal, J. (ed.): Podkarpatská Rus. Otázky politické, hospodářské, sociální historické. Klub přátel Podkarpatské Rusi, Bratislava 1936, s. 145 –149 (dále cit. jen jako „Podkarpatská Rus“), Špála, F. J.: Domácký průmysl na Podkarpatské Rusi. In: Podkarpatská Rus, s. 152–158; Mikulaninec, Š.: Zdravotnictví a sociálně zdravotní poměry na Podkarpatské Rusi. In: Podkarpatská Rus, s. 168 –173; Reich, E.: Zemědělské školství a vyučování na Podkarpatské Rusi. In: Podkarpatská Rus, s. 266 –269; Wiesner, F.: Z přírodního bohatství Podkarpatské Rusi. In: Podkarpatská Rus, s. 319 –322.

27 Каминский, Й. История центральной руськой народной рады. Ужгород 1928/Kaminskij, J.: Istorija centraľnoj ruskoj narodnoj rady. Užhorod 1928, Русак, Й.: Воспоминания. Ужгород 1938/Rusak, J.: Vospominanija. Užhorod 1938.

28 Viz zejména: Olbracht, I.: Hory a staletí. 2. vyd., Praha 1935 (1. vyd. Praha 1934).

29 Kadlec, K.: Podkarpatská Rus. Praha 1920, Chmelař, J. – Klíma, S. – Nečas, J.: Podkarpatská Rus. Orbis, Praha 1923, Kochannyj-Goralčuk, K.: Podkarpatská Rus v minulosti a přítomnosti. Praha 1931.

30 Шевченко, Ф. П.: Боротьба за Радянскую владу на Закарпатской України. Київ 1950/Ševčenko, F. P.: Boroťba za Raďjanskuju vladu na Zakarpatskoj Ukrajini. Kyjiv 1950, Мельникова, И. Н. Как была включена Закарпатская Украина в состав Чехословакии в 1919 году. Ученые записки Института славяноведения, т. III., Москва 1951/Meľnikova, I. N.: Kak byla vključena Zakarpatskaja Ukrajina v sostav Čechoslovakiji v 1919 g.? Učenyje zapiski Instituta slavjanovedenija, t. III, Moskva 1951, Усенко. В. В. Вплив Великой Жовтвенної социалистическої революцiї на розвиток роволюційного руху в Закарпаттії в 1917–1919 роках. Київ 1955/Usenko, V. V.: Vplyv velikoj Žovtvenoj socialističkoj revoljuciji na rozvytok revoljucijnoho ruchu v Zakarpatii v 1917–1919 rr. Kyjiv 1955.

31 Viz např. práci Mikoly Arsentjeva a kol. „Cestou ke štěstí“ – Шляхом до щастя. Нариси Исторії Закарпаття. Карпати, Ужгород 1973/Šljachom do ščastja. Narysy Istorii Zakarpattja. Karpaty, Užhorod 1973, s. 94, s. 171–172 (dále cit. jen jako „Šljachom do ščastja). Jednoznačně ideologické hodnocení je zřejmé už z porovnání názvu kapitoly o československém období s názvem kapitoly o létech 1944 –1973: „Léta československého buržoazního panství“ (Roki čechoslovackogo buržuaznogo panuvannja – s. 97–123), zatímco období let 1944 –1945 je nаzváno „V jednotné rodině sovětských národů“ (V edinnij simj radjanskych narodiv – s. 162–176).

32 Přehled hlavních ukrajinských a ruských prací na toto téma a jejich hodnocení viz Danilák, M.: Ukrajinská historiografia po 2. svetovej vojne o dejinách Podkarpatskej Rusi. In: Česko-slovenská historická ročenka. Brno 1997, s. 21–24. Ohledně historiografie Podkarpatské Rusi viz též: Данилюк, Д. Д.: Исторіографія Закарпаття в новітії час (1917–1985), Лвів 1987/Daniljuk, D. D.: Istoriografija Zakarpattja v novitnij čas (1917–1985), Ľviv 1987, též Гранчак, И – Балагури, Е. – Грицак, И. – Илько, В. – Поп, И.: Нариси историї Закарпаття. Ужгородский державний унiверситет, Ужгород/ Hrančak, I. – Balahuri, E. – Hrycak, I. – Il´ko, V. – Pop, I.: Narysy Istorii Zakarpattja, Užhorodski Deržaven Universytet, Užhorod 1995, s. 12–26.

33 Stalin, J. V.: Spisy. Zv. 2, Bratislava 1954, s. 303.

34 Oficiální interpretace připojení Podkarpatské Rusi viz Евсеев, И. Ф.: Народные комитети Закарпатской Украины – органы государственной власти (1944 –1945 гг.) Москва 1954/Jevsejev, I. F.: Narodnyje komitety Zakarpatskoj Ukrajiny – organy gosudarstvennoj vlasti (1944 –1945 gg.). Moskva 1954.

35 Meľnikova, I. N.: Ako bola Zakarpatská Ukrajina včleněná v r. 1919 do Československa. In: Sovětská věda, Historie, roč. II, 1952, s. 615 – 643. Jevsejev, I. F.: Z dějin Zakarpatské Ukrajiny. Praha 1956 (jde o překlad ruské knihy o národních výborech na Zakarpatské Ukrajině uvedené v předešlé poznámce).

36 Rázek, M.: Okupace Zakarpatské Ukrajiny československým vojskem na jaře 1919. Historie a vojenství, 1960, č. 1, s. 51– 87.

37 Rázek, M.: cit. práce, s. 84.

38 Pleva, J.: Príspevok k dejinám boľševizácie KSČ na Slovensku a na Zakarpatsku. Bratislava 1962, Krempa, I.: K prosincové stávce roku 1920 a založení KSČ na Zakarpatské Ukrajině. Praha 1958, týž: Příspěvek ke vzniku KSČ na Zakarpatské Ukrajině. Praha 1970, týž: Za internacionálnu jednotu revolučního hnutia v Československu. Podiel slovenského a zakarpatského robotníckeho hnutia na vzniku KSČ. Pravda, Bratislava 1975.

39 Krempa, I.: Připojení Zakarpatské Ukrajiny k Československu. Československý časopis historický, roč. 26, 1978, č. 5, s. 713 –739.

40 Tamtéž, s. 724.

41 Mosný, P.: Vývoj právnej úpravy autonómneho postavenia Zakarpatskej Ukrajiny v predmníchovskej ČSR. In: Nové obzory, 30, 1988, s. 31– 49.

42 Lukeš, F.: Podivný mír. Svoboda, Praha 1968, s. 240 –247; Fano, Š.: Zakarpatská Ukrajina v politických kalkuláciách susedných štátov v období Mníchova po marec 1939. Slovanské štúdie – Historia, 1971, s. 61– 69; Ковач. А. Становище закарпатських Українсiв (Русiнiв) i занепад першої ЧСР. Наукової збipнiк Mузея української култури у Свiднiку, 1972, кн. 1/Kovač, A.: Stanovyšče zakarpats’kych Ukrajinsiv (Rusiniv) i zanepad peršoj ČSR. In: Naukovoj zbirnyk Muzeja ukrajins’koj kultury u Svidniku, 1972, kn. 1, s. 7–35.

43 O ukrajinských a ruských pracích na toto téma viz Danilák, M.: cit. práce, s. 25.

44 Autoři této práce se měli možnost o tom sami přesvědčit na konci osmdesátých let 20. století, tedy již v době sovětské „perestrojky“. Pobočka Státního archivu Zakarpatské oblasti v Berehovu byla kromě toho nepřístupná už z toho důvodu, že město Berehovo se nacházelo v pohraničním pásmu (i když šlo o hranici se spřáteleným Maďarskem!) a cizinci do něj neměli bez zvláštního povolení přístup.

45 Rozšířenou tištěnou verzi Magocsiho dizertační práce viz: Magocsi, Paul Robert: The Shaping of a National Identity: Subcarpathian Rus´1848 –1948. Harvard University Press, Cambridge, 1978.

46 Magocsi, Paul Robert: The Language Question Among the Subcarpathian Rus. 2. ed., Fairview, Carpatho Rusyn Research Center, 1987, týž: The People from Nowhere: an Illustrated History of Carpatho Rusyns. Vasil Paďak, Užhorod 2007 (vyšlo také ukrajinsky, slovensky a česky), týž: Rusíni a jejich vlast. Česká expedice, Praha 1996.

47 Jelinek, Yeshayahu A.: The Carpathian Diaspora. The Jews of Subcarpathian Rus´ and Mukachevo 1848 –1948. Columbia University Press, New York 2007.

48 Гранчак, И. – Балагури, Е. – Грицак, И. – Илько, В. – Поп, И.: Нариси исторії Закарпаття. Том 2 (1918 –1945), Ужгородский Державний Університет – Институт Карпатознавства, Ужгород 1995/Hrančak, I. – Balahury, E. – Hrycak, I. – Iljko, V. – Pop, I.: Narysy istorii Zakarpattja, tom II., Užhorodskyj deržavnyj universytet – istytut Karpatoznavstva, Užhorod 1995, s. 105.

49 Болдижар, М.: Закарпаття мiж двома свiтовими війнами. Ужгород 1993/ Boldyžar, M.: Zakarpattja miž dvoma svitovymy vijnami. Užhorod 1993. Rozbor ukrajinských prací z období po rozpadu SSSR viz Danilák, M.: cit. práce, s. 26 –27.

50 Гранчак, И. – Балагури, Е. – Грицак, И. – Илько, В. – Поп, И.: Нариси исторії Закарпаття. Том 2 (1918 –1945), Ужгородский Державний Університет – Институт Карпатознавства, Ужгород 1995. Dále citováno jen jako: Narysy Istorii Zakarpattja II.

51 Narys Istorii Zakarpattja II., s. 349 –361.

52 Tamtéž, s. 596.

53 Пушкаш, А.: Цивилизация или варварство. Закарпатье 1918 –1945. Издательство Европа, Москва 2006. Dále název citován v přepisu latinkou: Puškaš, A.: Civilizacija ili varvarstvo. Zakarpatje 1918 –1945. Izdatel´stvo Evropa, Moskva 2006.

54 Tamtéž, s. 97–98.

55 Autor na s. 21 uvádí nesprávné datum vystoupení českých poslanců na říšské radě s deklarací o nutnosti spojení českých zemí se Slovenskem (29. 5. 1917 místo správného 30. 5. 1918) a nesprávné datum podpisu Pittsburské dohody (13. 5. 1918 místo správného 30. 5. 1918), na s. 20 zaměnil Český komitét zahraniční, založený v Londýně v roce už roku 1915, s Československou národní radou, vzniklou o rok později v Paříži (uvádí rok 1916 jako rok vzniku České národní rady – instituce s takovým názvem ale v exilu neexistovala). Omylem je uvedeno, že Jihoslovanská národní rada vznikla 16. 8. 1918 v Lublině, místo v Lublani (s. 22).

56 Kroupa, V.: Hospodářské a sociální poměry na Zakarpatské Ukrajině v období kapitalistického Československa. In: Nové obzory, 9, 1967, s. 66 –90.

57 Žadanský, J.: Hospodársky a sociálny vývoj Podkarpatskej Rusi. Dizertačná práca. Strojopis. FF UK Bratislava 1993, 258 s. Dizertace je k dispozici v knihovně Filozofické fakulty UK v Bratislavě.

58 Musil, J. (ed.): Technické práce v zemi podkarpatoruské. Užhorod 1933. Kochannyj, C.: O Podkarpatské Rusi. MŠANO, Praha 1929, týž Kochannyj-Goralčuk, K.: Podkarpatská Rus v minulosti a přítomnosti. Státní nakladatelství, Praha 1931. Vyšla rovněž řada článků v odborných časopisech – viz Žadanský, J.: cit. práce, s. 214. Různé drobné články byly publikovány rovněž v Příloze k Úředním novinám civilní správy Podkarpatské Rusi, roč. 1922.

59 Žadanský, J.: cit. práce, s. 203.

60 Pozitivně českou úlohu hodnotil v interview pro Lidové noviny počátkem roku 1939 i předseda autonomní podkarpatoruské vlády Augustin Vološin. Také při příležitosti voleb do autonomního sněmu (12. února 1939) se v Lidových novinách objevil úvodník hrdě vyhlašující, že Češi se rozhodně za svou činnost v posledních dvaceti letech nemusejí stydět, ba naopak, mohou být na ni hrdí. Viz Lidové noviny, 1. 1. 1939 a 13. 2. 1939, s. 1.

61 Krofta, K.: Čechoslováci a Podkarpatská Rus. In: Podkarpatská Rus. Praha 1936, s. 19 –29.

62 Viz např.: Хланта, О. В. Iз iсторiї колониальної полiтики чеської буржоазiї на Закарпаттї в 20 роках XX ст./Chlanta, O. V.: Iz istorii koloniaľnoj polityky čes´koj buržoazii na Zakarpatti v 20-rokach XX. st. In: Науковi запiскi Ужгородского державного унiверситету / Naukovi zapiski Užhorodskoho deržavnoho universytetu, 36, Užhorod 1958. I. F. Jevsejev popsal „čechizaci“ takto: „Úsilí o čechizaci zesílilo zejména od roku 1935. Čeština byla prohlášena za státní jazyk, v úřadech a v armádě bylo dovoleno mluvit jen česky, na všech středních školách se vyučovalo českému jazyku.“ Viz Jevsejev, I. F.: Narodnyje komitety Zakarpatskoj Ukrajiny – organy gosudarstvennoj vlasti (1944 –1945 gg.). Moskva 1954. Cit. podle českého překladu: Jevsejev, I. F.: Z dějin Zakarpatské Ukrajiny. SNPL, Praha 1956, s. 32.

63 Viz např. Hořec, J.: Země naděje. Praha 1995, Pilátová, A.: Pod Karpaty svítá. Praha 1992.

64 Narys Istoriji Zakarpattja II., s. 349 –361.

65 Paginae historiae, 23/2, NA ČR, Praha 2015.

66 Švorc, P.: Stručné dejiny Podkarpatskej Rusi. II. 1918 –1946. Metodické centrum, Prešov, 1996, týž: Zakliata krajina. Podkarpatská Rus 1918 –1946, Universum, Prešov 1996, týž: Zakletá zem. Podkarpatská Rus 1918 –1945. Nakladatelství Lidové noviny (NLN), Praha 2007 (české vydání je oproti slovenskému značně rozšířené).

67 Česko-slovenská historická ročenka 1997, Brno 1997, s. 9 –186.

68 Адам, М.: Загарбання Закарпаття гортистською Угорщиною в 1938 –1939 рр. In: Шевченко, Ф. (ed.): Українсько-угорськi iсторичнi зв’язки. Научна думка, Київ, 1964, с. 78 –109/Adam, M.: Zagarbannja Zakarpattja gortists’koju Ugorščinoju v 1939 –1939 rr. In: Ševčenko, F. (ed.): Ukrajinsko-ugors’ki istorični zv’jazky. Naučna dumka, Kyjev, 1964, s. 78 –109.

69 Viz např. „Kroniku Zakarpatí“ – Хронiка Закарпаття 1867–2010/Kárpátalja évszámokban 1867–2010, Говерла/Hoverla, Ужгород/Užhorod 2011.

70 Вегеш, М. / Фединец М. (eds.): Закарпаття 1919 –2009 pокiв. Iсторiя, полiтика, культура/ Vegeš, M. – Fedinec, Cs.: Zakarpattja 1919 –2009 rokiv. Istorija, politika, kultura. Лира/Lira, Ужгород/Užhorod 2010 (dále cit jen jako „Zakarpattja“).

71 Fedinec, Cs.: Magyar pártok Kárpátalján a két világháború között. Fórum Társadalomtudományi Szemle 2007, 1. szám, s. 83 –110, táž: A kárpátaljai magyarság történeti kronológiája 1918 –1944. Lilium Aurum Könyvkiadó, Galánta – Dunaszerdahely [Galanta – Dunajská Streda], 2002, táž (ed.): Iratok a kárpátáljai magyarság történetéhez 1918 –1944. Lilium Aurum Könyvkiadó, Somorja – Dunaszerdahely [Šamorín – Dunajská Streda], 2004, táž (ed.): Kárpátálja 1938 –1941. Magyar és ukrán történeti közelítés. Teleki László Alapítvány, Budapest, 2004, táž (ed.): Kárpati Ukrajna. Vereckétől Husztig. Egy konfliktustörténet nemzeti olavasatai. Kaligram Kiadó, Pozsony [Bratislava] 2014.

72 Materiály týkající se správy Podkarpatské Rusi v letech 1919 –1938 jsou soustředěny v pobočce v Berehovu, pro období autonomie Karpatské Ukrajiny (1938 –1939) v centrální budově v Užhorodě (stav v létě 2012).

KAPITOLA PRVNÍ

Začlenění Podkarpatské Rusi do Československa

PODKARPATSKÁ RUS PŘED ROKEM 1914

Území Podkarpatské Rusi, zahrnující zhruba čtyři severovýchodní župy (Užskou, Berežskou, Ugočskou a Marmarošskou^73), tvořilo až do roku 1918 vždy integrální součást Uher. Dějiny tohoto území byly součástí dějin uherských. Území bylo etnicky rozmanité, žili zde Rusíni, Maďaři, židé, v Marmarošské župě Rumuni, na západě Užské župy Slováci. Uherský ústavní systém před rokem 1918 považoval Uhry za jednotný národní stát uherského politického národa. S výjimkou Chorvatů, kteří měli územní autonomii, nebyly ostatní nemaďarské národy de iure uznávány, byť teoreticky vzato jim stát přiznával určitá jazyková menšinová práva.

Rusíni tvořili na území pozdější Podkarpatské Rusi nejpočetnější skupinu obyvatelstva. Na přelomu 19. a 20. století žilo podle oficiálních údajů v župách Užské, Ugočské, Berežské a Marmarošské celkem 328 774 Rusínů. Početní byli Rusíni i na dnešním slovenském území, kde jich v župách šarišské, zemplínské a spišské žilo ještě dalších 90 715.74 Postavení Rusínů bývá někdy srovnáváno s postavením Slováků. Nepochybné je, že v 19. století (a především po rakousko-uherském vyrovnání roku 1867) se jedni i druzí stali předmětem zesílené maďarizace, nicméně zde bylo několik podstatných rozdílů. Z hlediska národotvorného procesu byli Slováci v mnohem výhodnějším postavení. Již v polovině 19. stol. dokázali zformulovat vlastní národní politický program, měli sice ještě poměrně slabou, nicméně přeci jen již celkem zformovanou národní identitu a především měli i vlastní (byť nikterak silnou) národně uvědomělou inteligenci a obchodně-podnikatelskou vrstvu (buržoazii). Rusíni nic z toho neměli. Především, na rozdíl od Slováků, u nich vůbec neexistovalo jednotné národní vědomí. Jejich identita byla na prvním místě náboženská, jenže ani ta je nestmelovala (na rozdíl např. od Poláků, kde tuto roli hrál katolicismus), protože sice většina z nich se hlásila k řeckokatolíkům, ale současně zde existovala i menšina pravoslavných. Nesjednocoval je ani jazyk. Ten totiž může hrát tuto úlohu jen tehdy, pokud je kodifikován a tudíž schopen překlenout nářečové rozdíly. Zatímco na Slovensku se podařilo v roce 1843 Ľudovítu Štúrovi a jeho spolupracovníkům vytvořit spisovný jazyk, který postupně přijali všichni Slováci, u Rusínů nic podobného nenastalo. Rusíni po jazykové stránce hovořili místními nářečími, která jsou u Bojků, Lemků a Huculů značně odlišná. Ukrajinština, která se jako spisovný jazyk konstituovala v sousední Haliči, byla rusínskému obyvatelstvu sice srozumitelná, avšak od hovorového jazyka přece jen dost vzdálená.75 Při bohoslužbách se používala staroslověnština, širokým vrstvám zcela nesrozumitelná. Rusíni tak prakticky neměli vlastní uvědomělou inteligenci, která by se snažila o nějakou formu národního uvědomění.

Rusínská intelektuální elita se rekrutovala převážně z místních řeckokatolických kněží. I když se někteří z nich stali propagátory ať už ruského, nebo ukrajinského směru, naprostá většina byla orientována promaďarsky. Nutno říci, že většina vzdělaných lidí nepociťovala nějak výrazně maďarizační tlak, protože akceptaci „vyšší“ maďarské kultury považovala za přirozenou cenu placenou za společenský vzestup. Rusíni neměli ani vlastní uvědomělou podnikatelskou vrstvu. Obzor a zájmy běžného Rusína se omezovaly na zabezpečení materiálních potřeb nutných k přežití.

Maďaři na Podkarpatské Rusi se do roku 1919 nepovažovali za národnostní menšinu. Žili „doma“, v Uhrách, protože v maďarském diskursu Uhry vždy byly (a jsou dodnes) ztotožňovány s maďarským národním státem. Maďarské obyvatelstvo spolu s Rusíny, kteří se asimilovali do maďarského národa, tvořilo na Podkarpatské Rusi horní sociální vrstvu. Města jako Berehovo (Beregszász), Užhorod (Ungvár) či Mukačevo (Munkács) byla mimo jiné i regionálními centry maďarské kultury.

Židé tvořili na Podkarpatské Rusi další velkou komunitu. Na rozdíl od jiných částí někdejšího Uherska bylo židovské osídlení Podkarpatské Rusi převážně důsledkem židovské migrace z Haliče a v mnoha případech i druhotné migrace z území carského Ruska (přes Halič). Počet židovského obyvatelstva stoupl zejména v druhé polovině 19. století: izraelský historik původem ze Slovenska Yeshayahu A. Jelinek uvádí, že zatímco v roce 1857 bylo v Užské, Berežské a Marmarošské župě zjištěno jen 45 217 židů (podle náboženského vyznání), v roce 1910 jich bylo již 87 381, přičemž celkový počet obyvatel stoupl od roku 1869 do roku 1910 z 400 834 na 596 118.76 Nábožensky židé patřili k tzv. chasidům, tj. ke směru (původně spíše sektě), který v 18. století v oblasti tehdejšího východního Polska (dnes Ukrajiny) založil rabín Israel Ba’al Shem Tov. Chasidé kladli důraz na osobní zbožnost a mystiku. Reformní hnutí a vznik tzv. neologistických obcí byl na Podkarpatské Rusi málo rozšířen: první neologistické (reformované) obce vznikly po roce 1870 v Užhorodě a Marmarošské Sihoti (Szighetu), kde se také jako v prvním městě oblasti objevuje už před 1. světovou válkou sionistické hnutí.77 Jinak se ale sionismus, později mezi podkarpatoruskými Židy velmi populární, výrazněji rozšířil až v meziválečném období. V sociálním ohledu se židé na Podkarpatské Rusi poněkud vymykali obecné představě: i když tak jako všude jinde byli aktivní v obchodě a peněžnictví, ve městech tu běžně pracovali jako řemeslníci. Na venkově se někdy živili zemědělstvím či pronajímali půdu. Většina židovské populace byla stejně chudá jako jejich rusínští sousedé.78

POLITICKÉ ZÁPASY UHERSKÝCH RUSÍNŮ PŘED ROKEM 1914

Před rokem 1914 se dá jen s velkou rezervou hovořit o nějakém národně-politickém hnutí uherských Rusínů. K určitým náběhům došlo v letech 1848 –1849. Uherští Rusíni nebyli zastoupeni na Slovanském sjezdu v Praze (2.–12. června 1848), kde za ně ale mluvili Slováci. Slovenský delegát Jozef Miloslav Hurban předložil na sjezdu jménem Slováků a Rusínů memorandum požadující uznání obou národů ze strany maďarské vlády, zabezpečení rovnoprávnosti Slováků a Rusínů s Maďary, zřízení vlastních místních sněmů, vlastního školského systému, vyhlášení rovnoprávnosti všech národů Uher, propuštění politických vězňů uvězněných maďarskou revoluční vládou a zajištění práva na zakládání národnostních spolků.79 Memorandum nemělo žádný efekt.

Je charakteristické, že centrem rusínské inteligence se nestal Užhorod či Mukačevo, ale východoslovenský Prešov, kde ovšem žila (a dodnes žije) početná rusínská menšina. Zde působila skupina řeckokatolických duchovních – Alexander Danický, Viktor Dobrianský, Alexander Duchnovič, Jozef Šoltés, Anton Janiský.80 Ústřední postavou „prešovského okruhu“ se v letech 1848 –1849 stal Adolf Dobrianský-Sačurov (1817–1901). Dobrianský (v literatuře se setkáváme i s formou Dobrjanskij) pocházel ze zchudlého zemanského rodu z rusínsko-slovenské vsi Rudlov na východním Slovensku. Byl člověkem širokých zájmů, ovládal několik jazyků, studoval právo, ale také např. báňské a lesní inženýrství, zajímal se o etnografii, byl schopným publicistou a polemikem, později se stal jedním z ideologů návratu řeckokatolíků k pravoslaví. V roce 1848 byl zvolen v Banské Štiavnici, kde tehdy působil jako báňský úředník, poslancem uherského sněmu a stal se tak prvním (a na dlouhou dobu i posledním) rusínským poslancem vůbec. S uherskou revolucí se rozešel brzy poté, co zjistil, že maďarská revoluční vláda není ochotna poskytnout žádná národnostní práva nemaďarům a usiluje o přetvoření Uher v maďarský národní stát. Proto se později v ozbrojeném konfliktu mezi Vídní a revoluční vládou v Pešti postavil na stranu Vídně. Z jeho iniciativy v prostředí „prešovského kruhu“ vzniklo koncem roku memorandum požadující sjednocení Rusínů z Uher, Haliče a Bukoviny do jediné provincie v rámci habsburské monarchie. Projekt byl evidentně inspirován slovenským příkladem, neboť i slovenští činitelé ve stejné době žádali vytvoření samostatné korunní země. Memorandum odevzdal Dobrianský 29. ledna 1849 v čele rusínské delegace novému císaři Františku Josefovi I. V únoru potom Dobrianský navštívil Lvov, kde jednal o možnostech sjednocení uherské Rusi s Haličí a Bukovinou. Když se po rozpuštění ústavodárného sněmu v Kroměříži a vydání Stadionovy ústavy (4. března 1849) ukázaly tyto plány jako nereálné, obrátil se v dubnu Dobrianský na císaře s návrhem na vytvoření samostatné rusínské provincie, avšak opět bez výsledků.

Na jaře 1849 proběhlo úspěšné jednání mezi Vídní a Petrohradem o poskytnutí ruské vojenské pomoci proti uherské revoluci. Zatímco jedna ruská armáda měla táhnout do Uher z Ruskem ovládaného Moldavska od jihu, další pod velením generála Ivana Paškeviče se přesunula do rakouské Haliče a odtud zahájila v polovině července tažení přes Karpaty do Uherské nížiny. Dobrianský přijal nabídku ministra vnitra Alexandra Bacha, aby se stal císařským komisařem při štábu této armády. Poté, co po porážce od Rusů zbytky uherské revoluční armády kapitulovaly 13. srpna u Világoše (dnes Şirmiu v Rumunsku), stal se Dobrianský dočasně císařským komisařem v Szegedu s pravomocí pro celý segedínský okruh, avšak po několika týdnech se funkce vzdal a vrátil se do Prešova. Krátce na to už vedl do Vídně další delegaci, která navštívila 14.–18. října ministerského předsedu Felixe Schwarzenberga a ministra vnitra A. Bacha, a potom byla 19. října přijata císařem. Císaři předložené memorandum o jedenácti bodech bylo tentokráte velmi umírněné a požadovalo jen ústupky v jazykové, školské a personální oblasti. Rusíni měli být v Uhrách, nyní vojensky obsazených, uznáni za národ, na rusínském území měla být rusínština (v podstatě šlo v konkrétním případě o kombinaci místního dialektu a spisovné ruštiny) zavedena do úřadů a škol a úřady měly být obsazovány místními úředníky znalými jazyka.81

Císař a Schwarzenberg na tyto návrhy reagovali celkem příznivě. Koncem října byla reorganizována správa v Uhrách, kde místo dosavadních žup byly zavedeny vojenské oblasti v čele s vojenskými veliteli, kterým podléhaly civilní okruhy v čele s civilními správci (administrátory). Jedním z těchto okruhů byl i užhorodský civilní okruh (označovaný také jako „rus’ký okruh“) zahrnující dosavadní župy Užskou, Berežskou, Ugočskou a Marmarošskou. Administrátorem okruhu byl jmenován Ignaz von Villetz a A. Dobrianský se stal šéfem jeho kanceláře. V této pozici se zasloužil o jmenování rusínských úředníků do místní správy a hlavním školským kurátorem jmenoval svého příbuzného Viktora Dobrianského. A. Duchnovič prosadil vyučování „rus’kého jazyka“ (tj. kombinace místního rusínského dialektu a ruštiny) na prešovském gymnáziu. Z praktických důvodů se tento jazyk vyučoval i na právnické akademii v Košicích. Duchnovič se stal profesorem na prešovském gymnáziu, kde vyučoval jazyk mající blízko k ruštině. Pro tento jazyk sestavil a vydal v roce 1852 i učebnici gramatiky (Sokraščonnaja grammatika pisemnnago russkago jazyka). Duchnovič vydal o dva roky dříve i první rusínský literární almanach Pozdravlenije Rusinov na god 1850, v němž publikoval svou báseň „Ja Rusin byl, jesm i budu“. Duchnovič je i autorem básně „Podkarpatskyje Rusiny, ostavte hlubokij son“, která se stala jakousi rusínskou hymnou. Avšak už 28. března 1850 byl „rus’ký okruh“ opět zrušen a v roce 1853 byl rozpuštěn i Duchnovičův kulturní spolek.82

Období Bachova absolutismu nebylo příznivé národnímu vývoji žádného z národů monarchie. O nějakém vědomém odnárodňování ze strany Bachova režimu se sice nedá hovořit, nicméně obecně platilo, že do Uher (včetně Uherské Rusi) byli nyní posíláni především úředníci ze západní části říše (mezi nimi i mnoho Čechů). Jednotícím jazykem se stala němčina, kterou rusínští úředníci ne vždy ovládali. Rusíni tak postupně ztratili i ty nemnohé pozice ve školství a státní správě, které dokázali v roce 1849 získat.

Pád Bachova absolutismu a obnovení ústavnosti v Rakousku v roce 1861 vyvolalo i mezi uherskými Rusíny a rusínskou inteligencí nové naděje. Při volbách do uherského sněmu v březnu 1861 byli do uherského sněmu zvoleni tři uherští Rusíni – Adolf Dobrianský, Jurij Markuš a Alexander Šeregeli. Dobrianský opět vystoupil s programem zvláštního rusínského území. V uherském sněmu, v němž maďarští a maďarónští poslanci požadovali návrat k uherské ústavě z roku 1848, neměl Dobrianský lehkou pozici. Stal se terčem útoků především pro svou činnost císařského komisaře v roce 1849 při štábu ruské armády. Mandátová komise uherského sněmu proto 30. dubna jeho mandát zpochybnila. Dříve, než byla věc definitivně vyřízena, císař sněm 22. srpna 1861 rozpustil.83 Podle vzoru slovenského „Okolí“, tj. plánu na zřízení autonomního slovenského území v rámci Uher, vypracoval Dobrianský obdobný projekt na zřízení karpato-rusínského vojvodství s vlastním sněmem, který předložil – samozřejmě neúspěšně – v roce 1861 uherské vládě.84 Přesto v období 1861–1867 došlo i v národnostním ohledu k některým pozitivním změnám. Z nich zřejmě nejvýznamnější bylo založení Společnosti sv. Vasilije Velikého (Obščestvo sv. Vasilija Vilikago) v Užhorodě na přelomu let 1866 –1867. Předsedou se stal A. Dobrianský. Spolek začal v roce 1867 vydávat první rusínské noviny Svet.

Rakousko-uherské vyrovnání v roce 1867 znamenalo pro nemaďarské národnosti v Uhrách zesílení maďarizačního tlaku, protože otázka úpravy jazykových a národnostních poměrů v Uhrách byla nyní zcela v kompetenci uherské vlády a uherského sněmu. Uherský zákonný článek č. XLIV/1868 sice umožňoval používání nemaďarských jazyků v obecní a eventuálně i župní samosprávě a dával také možnost nestátním institucím (především církvím) vydržovat si lidové a střední školy s nemaďarským vyučovacím jazykem, zákon však v praxi zůstal jen na papíře. Druhá polovina 19. století proto byla ve znamení zesílené maďarizace, kterou v zásadě podporoval i řeckokatolický episkopát. Neslavnou roli v tomto ohledu sehrál mukačevský řeckokatolický vladyka (biskup) Stepan Pankovič, sám původem Rusín, který se v roce 1871 přičinil o likvidaci novin Svet a do Společnosti Vasilije Velikého prosadil nové maďarofilské vedení. Charakteristické je, že Adolf Dobrianský, který byl v roce 1869 hlasy Rusínů a Slováků na východním Slovensku už potřetí zvolen poslancem, byl sněmem ještě v témže roce zbaven mandátu pro „panslavistickou činnost“ a nakonec v roce 1875 odešel do rakouské Haliče. Poté již nebyl do sněmu zvolen žádný rusínský poslanec. Politická aktivita Rusínů byla ostatně malá, protože poměrně vysoký volební census a později i faktický požadavek alespoň částečné znalosti maďarského jazyka vylučoval naprostou většinu Rusínů z volebního práva. Teprve do posledního uherského sněmu, který vzešel z voleb v roce 1910, se dostal Anton Beskid (1855 –1933), rusínský advokát původem z Hanigovců (okr. Sabinov), který byl zvolen v Šarišsko-zemplínské župě hlasy Rusínů a Slováků. Beskid patřil k místní rusofilské elitě. Jako poslanec vystoupil na obranu Rusínů obviněných v procesu v Marmarošské Sihoti (maď. Mármarossziget, dnes Sighetu Marmației v Rumunsku), o němž bude řeč dále, avšak jinak se ve sněmu v národnostním ohledu výrazněji neangažoval.

Pro velmi omezenou politickou činnost Rusínů před rokem 1914 je charakteristické, že se rozvíjela především na západě, tj. tam, kde se rusínské etnické území stýkalo s územím slovenským. Nepatrné politické a kulturní úspěchy elity Rusínů, jako např. zvolení Dobrianského poslancem či založení Duchnovičova spolku, byly ostatně možné opět jen s pomocí politiky vyspělejších a zámožnějších Slováků.

VZTAHY ČECHŮ A SLOVÁKŮ K RUSÍNŮM

Český národ se v 19. století formoval především pod vlivem historického práva, ve kterém pro Slováky nebylo místo. Hlavním národotvorným činitelem se ale v českém případě stal jazyk a představa formulovaná Josefem Jungmannem, že Čechem je pouze ten, kdo hovoří česky jako svým mateřským, resp. každodenním jazykem. Jazykové pojetí národa tak současně v české veřejnosti vyvolalo představu (resp. vědomí), že i za východní hranicí historického českého státu žijí lidé hovořící velmi podobným jazykem a tvořící proto v určitém smyslu s Čechy jeden národ. I když o Slovácích toho Češi věděli málo, vědomí jakési sounáležitosti s nimi bylo poměrně silné. Myšlenka nějaké formy spojení Čechů a Slováků byla proto přirozená. Objevovala se periodicky již od Slovanského sjezdu v roce 1848 tu s větší, tu se slabší intenzitou a nakonec se jednoznačně prosadila v rámci odboje za 1. světové války. Vztah k Rusínům na pozdější Podkarpatské Rusi byl jiný. Tato země byla příliš vzdálená, její jazyk byl už příliš odlišný od češtiny, v českém prostředí nebyli známi žádní její představitelé. Češi o této zemi věděli mnohem méně než o Slovensku. Před rokem 1914 o slovanských obyvatelích tehdejší Uherské Rusi psali prakticky jen slavisté, etnografové a cestovatelé zabývající se slovanským světem. Josef Dobrovský psal v roce 1814 o Rusínech v okolí Marmaroše a všiml si odlišnosti jejich jazyka od ruštiny. Pavel Josef Šafařík psal v roce 1837 v Muzejníku o haličských Rusínech, přičemž uvedl, že toto obyvatelstvo žije i na jižní (uherské) straně Karpat. P. J. Koubek a K. V. Zap, kteří působili v Haliči, považovali tamní obyvatelstvo za národ odlišný od Rusů, který žije i na druhé straně Karpat.85 Zmínky o Rusínech jako obyvatelích východních Karpat se v českém prostředí objevují častěji ve 30. a 40. letech 19. století v souvislosti se vzrůstajícím zájmem o Slovany a jejich kulturu. V Časopise českého muzea (ČČM) se objevilo několik etnografických studií věnovaných různým kmenům Rusínů v Haliči a v Uherské Rusi. Autory byli většinou cizinci. V roce 1838 např. v ČČM vyšla studie D. J. Vahyleviče „Huculové, obyvatelé východního pohoří karpatského“, v roce 1843 tamtéž studie Jakova Holovackého „O Haličské a Uherské Rusi“, v roce 1851 článek Honoraty Wiśniowské-Zapové „Obrazy ze života Huculů, horáků karpatských“.86 Jak už bylo řečeno, také na Slovanském sjezdu v Praze v roce 1848 se o Rusínech jednalo, byť uherští Rusíni zde přímo zastoupeni nebyli.87

V období neoabsolutismu se v tehdejší Uherské Rusi objevují čeští úředníci, učitelé a jiní státní zaměstnanci, kteří sem byli posíláni podobně jako do jiných částí monarchie. Češi působili především jako zaměstnanci lesní správy, méně pak jako úředníci státní správy. Zaznamenáno je rovněž působení českých profesorů na gymnáziu v Užhorodě. Jakýsi Vojtěch Pondělíček, původem z Rokycan, se stal v roce 1850 správcem železáren ve Vyšných Remetech a přivedl tam jako odborníky dělníky z Čech.88 Tato etapa působení Čechů definitivně skončila rakousko-uherským vyrovnáním v roce 1867. Uhry měly nyní zvláštní státní občanství, odlišné od občanství rakouského, takže občané Předlitavska a Zalitavska byli vůči sobě v postavení cizinců. V Uhrách nemohl být napříště státním úředníkem nikdo, kdo nebyl uherským občanem a neovládal státní, tj. maďarský jazyk. V období po vyrovnání se rovněž zcela ztrácí český zájem o tuto oblast. Kamil Krofta shrnul toto období takto: „V českém tisku jsou jen řídké a ojedinělé zmínky o uherských Rusínech.89 Tak v roce 1891 najde se v Literárních listech podrobný referát o Fencikově ,Listku‘90 s výzvou, aby Čechové pomáhali odebíráním udržet tento jediný list uherských Rusínů.“ Pozornost v českém tisku vzbudil až nedlouho před válkou už zmíněný proces v Marmarošské Sihoti proti pravoslavným rusínským vesničanům.91

Marmarošský proces si zasluhuje i v rámci tohoto výkladu větší pozornost. Většina Rusínů na Podkarpatské Rusi se hlásila k řeckokatolickému vyznání. Podle starých zákonů ještě z feudálních dob měli řeckokatoličtí duchovní právo požadovat od svých farníků jednak naturální či peněžní díl z jejich úrody (koblinu), jednak bezplatnou práci na farních pozemcích (rokovinu), tj. jakýsi druh roboty (bez ohledu na to, že ta byla v Uhrách zrušena už v roce 1848). Pravoslavní duchovní naproti tomu koblinu a rokovinu nevyžadovali. V důsledku toho a také v důsledku pravoslavné agitace podporované z Ruska začala řada řeckokatolických obcí přestupovat na pravoslaví. Uherská vláda chápala celou věc čistě politicky: šíření pravoslaví z Ruska vnímala jako nebezpečné pro integritu státu. V zájmu objektivity je třeba říci, že se Rusko skutečně pomocí šíření pravoslavné víry snažilo politicky proniknout jednak do Haliče, jednak za Karpaty, neboť považovalo tamní obyvatelstvo za ruské.92 O možném budoucím připojení k Rusku ale na území Uherské Rusi koncem 19. století uvažovalo jen několik rusofilských pravoslavných kněží či rusky cítících advokátů a učitelů, rozhodně však ne masy negramotných Rusínů Marmarošské župy. Ti přešli na pravoslaví buď z ideálních důvodů, protože považovali řeckokatolickou církev za „zkaženou“, anebo častěji prostě ve snaze zlepšit svoje materiální postavení (tj. zbavit se kobliny a rokoviny). Ostatně, řeckokatolická a pravoslavná liturgie se od sebe zásadně nelišily a dogmatické rozdíly mezi pravoslavím a katolictvím, vyžadující určité teologické vzdělání, nemohli prostí Rusíni pochopit. Uherský zákonný článek (zákon) č. XLIII/1895 zaručoval svobodu náboženství a výkonu s ním spojených obřadů. Pravoslaví jako takové nebylo v Uhrách zakázáno a ani samotná konverze od jednoho náboženského vyznání k jinému nebyla proto trestná. Problémem nebylo samotné pravoslaví, jako spíše otázka, komu budou noví ortodoxní věřící podléhat: z hlediska církevní jurisdikce pravoslavné církve patřila Podkarpatská Rus pod pravomoc metropolity v Sremských Karlovcích. Tato církev, označovaná také jako „srbská“, protože k ní patřili především Srbové z Vojvodiny, byla uherským státem plně uznána a její církevní ústava byla 10. srpna 1868 potvrzena císařem Františkem Josefem I. jako uherským králem. Uherská vláda neměla rovněž námitky proti činnosti sedmihradské pravoslavné církve řízené metropolitou v Sibini (Sibiu), ke které patřili tamní Rumuni.93 V žádném případě nebyla ale ochotna z politických důvodů tolerovat činnost Ruské pravoslavné církve, jejíž činnost nebyla v Uhrách povolena.94 Ruská pravoslavná církev nepatřila v Uhrách k tzv. recipovaným (státem jako církev uznávaným) náboženským společnostem^95 a proto se do ní de iure nedalo přestoupit. Přestup k ruské pravoslavné církvi klasifikovaly uherské úřady jako vstup do ilegální organizace s protistátními cíli.

Celkem 94 Rusínů ve věku od 17 do 64 let bylo postaveno před soud v Marmarošské Sihoti a obviněno z přípravy vlastizrady.96 Obžaloba je vinila, že prostřednictvím šíření pravoslaví připravovali ve spolupráci s hrabětem Vladimirem Bobrinským, rusofily bratry Alexejem a Georgijem Gerovskými (vnuky Adolfa Dobrjanského) a v Rusku vysvěceným archimandritou Alexijem, který nejsilněji propagoval pravoslaví, odtržení Uherské Rusi od Uher. Proces probíhal od 29. prosince 1913 do 3. března 1914 a skončil odsouzením 33^97 z celkového počtu 94 obžalovaných k celkem 37 rokům vězení a celkové pokutě 6800 korun. Archimandrita Alexij byl odsouzen na čtyři roky a musel zaplatit 1000 korun pokuty.98 Na obranu obžalovaných podal v říšské radě interpelaci národně socialistický poslanec Václav Klofáč. O proces se zajímali a na obranu obžalovaných vystoupili i T. G. Masaryk, Karel Kramář a Jaroslav Preiss.99

Pro úplnost je vhodné dodat, že v 19. století se Rusíni a Uherská Rus dostali spíše do zorného pole zájmu slovenských (a nikoliv českých) etnografů a později i veřejných činitelů a politiků. Tak např. Ján Čaplovič (1780 –1847), který věnoval pozornost různým národnostem žijícím v Uhrách, neopomněl ani Rusíny. Čaplovič působil delší čas v Mukačevu a Berežské župě jako správce rozsáhlého pozemkového majetku barona Schönborna. O Rusínech napsal obsáhlý spis Ethnographia Ruthenorum in Hungaria, který ale zůstal v rukopise.100 Bohuš Nosák-Nezabudov procestoval tehdejší Uherskou Rus a zprostředkoval zprávy o ní Slovákům. Také Ľudovít Štúr se zajímal o uherské Rusíny a přemýšlel o tom, že by bylo vhodné, kdyby se spojili se Slováky.101 Dění v Uherské Rusi věnoval slovenský tisk jednoznačně mnohem více pozornosti než tisk český. S velkou pozorností byla např. sledována tzv. vrchovinská akce Ede Egana na podporu podkarpatoruského zemědělství, která probíhala v letech 1898 –1901 a o níž podrobněji hovoříme v kapitole o vývoji zemědělství. Už zmíněný Marmarošský proces vyvolal na Slovensku ještě mnohem větší ohlas než v Čechách, zúčastnili se ho zástupci slovenských Národných novin a především vyvolal vlnu solidarity u veřejně činných osobností a spisovatelů, jako byli Jozef Gregor-Tajovský, Jozef Škultéty, Anton Štefánek aj.102 Obhájcem obžalovaných v Marmarošském procesu byl mimo jiné i slovenský advokát a veřejný činitel Juraj Janoška.103

Na tomto místě bude vhodné vrátit se k problému soupeření ruského a ukrajinského směru. Ruský směr byl nepochybně starší a v druhé polovině 19. století i silnější. Většina z už zmíněných místních činitelů, jako byli Adolf Dobrjanský či Alexandr Duchnovič, patřila k proruskému směru. Orientace na Rusko byla tehdy celkem přirozená. Rusové měli vlastní stát, byli známi ve světě, řada slovanských národů vzhlížela k Rusku s nadějí. Ukrajinci se jako národ teprve dotvářeli a museli si sami nejprve upevnit vlastní národní identitu na jedné straně v protikladu s identitou ruskou a na druhé s identitou polskou. V carském Rusku nebyly tehdy vhodné podmínky pro formování moderního ukrajinského národa, protože carská vláda podobné pokusy pronásledovala. Ukrajinci jako národ nebyli uznáváni a jejich jazyk byl považován (podobně jako běloruština) za dialekt ruštiny. Řada lidí v ruské části Ukrajiny se kromě toho považovala za Ukrajince jen v teritoriálním smyslu a jinak běžně používala ruštinu. V rakouské Haliči, která byla součástí Předlitavska, se mohli Ukrajinci zformovat dříve, museli ovšem zároveň bojovat s dominujícím polským vlivem. I tam se ovšem Ukrajinci („Malorusové“, jak byli nazýváni) museli nejprve vyhranit vůči Rusům, což zároveň znamenalo, že museli bojovat s proruským směrem.104 Teprve potom mohla mladá ukrajinská inteligence pomýšlet na šíření ukrajinského národního vědomí směrem na druhou stranu Karpat. Haličtí Ukrajinci byli oproti Rusům ve výhodě v tom, že byli většinou řeckokatolíky, a proto mohli případně počítat s pomocí podkarpatoruských církevních organizací. Řeckokatoličtí duchovní v Haliči včetně haličského metropolity Andreje Šeptyckého (1865 –1944) také skutečně ukrajinské hnutí podporovali. To ale pro území Podkarpatské Rusi neplatilo. Zde řeckokatoličtí duchovní a především jejich hlava – mukačevský biskup Antal Papp (1867–1945) – byli až na výjimky promaďarsky orientovaní, stejně jako většina světské inteligence (především advokáti, učitelé). Tito lidé se považovali často přímo za Maďary, byť si zpravidla byli vědomi svého rusínského původu.

Pravoslavná menšina a především pravoslavní popi měli samozřejmě blíže k ruskému než k ukrajinskému směru, byť ani to neplatilo všeobecně. Podle oficiální maďarské statistiky bylo ostatně pravoslavných věřících před rokem 1914 velmi málo. V meziválečném (československém) období se stoupenci ruského a ukrajinského směru vzájemně napadali a osočovali z přisluhování maďarskému režimu a zároveň poukazovali na to, že během tohoto režimu byli pronásledováni více než příslušníci druhého směru. Objevilo se dokonce tvrzení rusofilů, že ukrajinská orientace byla úmyslně vyvolána uherskou vládou ve snaze zabránit uvědomování obyvatelstva v ruském duchu.105 Ve skutečnosti maďarští politici považovali ukrajinskou agitaci za neméně nebezpečnou než agitaci ruskou.

NÁVRHY NA ŘEŠENÍ OTÁZKY PODKARPATSKÉ RUSI V DOBĚ 1. SVĚTOVÉ VÁLKY

Český a slovenský odboj za 1. světové války nejprve o připojení Podkarpatské Rusi vůbec neuvažoval. Jestliže totiž nový stát z hlediska Čechů a Slováků měl být realizací práva fiktivního československého národa na sebeurčení, pak Rusíni se do této koncepce nevešli. V září 1914 oznámil ruský ministr zahraničních věcí Sazonov britskému a francouzskému velvyslanci v Petrohradě, že Rusko počítá v rámci poválečného uspořádání s připojením východní Haliče.106 O území Podkarpatské Rusi se v memorandu nehovořilo, nicméně dalo se předpokládat, že ruské požadavky půjdou v případě úspěchů na haličské frontě ještě dále a mohou zahrnovat i posunutí ruské hranice na jih od Karpat. Nutno říci, že Francie a především Velká Británie nebyly takovouto perspektivou nijak nadšeny. T. G. Masaryk nicméně teritoriální rozšíření Ruska akceptoval jako hotovou věc. Při tajném setkání se skotským slavistou Robertem Williamem Setonem-Watsonem v Rotterdamu 24.–25. října 1914 Masaryk ohraničil příští česko-slovenský stát na východě etnografickou hranicí mezi Slováky a Rusíny, přičemž dodal, že župy Užská, Mukačevská (Berežská) a Marmarošská budou přičleněny k Rusku. V tomto smyslu také Seton-Watson na základě rozhovoru s Masarykem zkoncipoval memorandum pro Foreign Office.107 Podobně se i v Masarykově memorandu pro dohodové mocnosti z dubna 1915 říká, že na východě bude hranicí příštího samostatného českého (Bohemian) státu linie vedoucí od severní hranice Uher k Užhorodu (Ungvar) a odtud ke Košicím (Kaschau), tj. v podstatě řeka Uh (Už).108

Připojení nejen velké části Haliče, ale i části Podkarpatské Rusi k Rusku se od podzimu 1914 do jara 1915 zdálo reálné: ruská armáda obsadila celou východní Halič včetně Lvova a přes karpatské průsmyky pronikla po těžkých bojích na jižní stranu Karpat. Na Podkarpatské Rusi se ruský nápor podařilo zastavit teprve před Užhorodem a Mukačevem. Z východu Rusové vtrhli Jablanickým průsmykem do údolí horní Tisy a postoupili až k Marmarošské Sihoti. Rusofilská inteligence a pravoslavní popi místy skutečně vítali ruská vojska jako osvoboditele, za což byla řada lidí po vytlačení Rusů rakousko-uherskými úřady perzekvována,109 avšak obyvatelstvo jako celek zůstalo pasivní. Málo početné proukrajinské skupiny obyvatelstva naopak po vzoru ukrajinských nacionalistů z Haliče začaly organizovat obranu proti postupujícím ruským vojskům v řadách jednotky ukrajinských síčových střelců. Síčoví střelci na straně rakousko-uherské armády se už v září 1914 zúčastnili obrany Užockého průsmyku. Většina promaďarsky orientovaného řeckokatolického duchovenstva zachovala věrnost Uhrám. Prešovský řeckokatolický biskup Štefan Novak a biskup Antal Papp dokonce na podzim 1915 vyhověli požadavku ministra školství a církevních záležitostí, aby řeckokatolická církev jako výraz své loajality k uherskému státu a maďarskému národu zavedla gregoriánský kalendář a nahradila cyrilici latinkou s maďarskou transliterací jmen.110

Rusofilský směr, spoléhající na obsazení země ruskou armádou a následné připojení k Rusku po válce, zažil novou vzpruhu v roce 1916 v důsledku ofenzívy generála Brusilova v Bukovině a jihovýchodní Haliči, kdy se fronta znovu přiblížila z východu ke Karpatům. Naděje rusofilů se ale nenaplnily: v březnu (podle juliánského kalendáře v únoru) 1917 došlo v Rusku k revoluci a následnému rozvratu armády. Po neúspěšném pokusu ruského velení o novou ofenzívu ve východní Haliči v červenci 1917 byla ruská armáda definitivně poražena u Tarnopolu a fronta se posunula až za předválečnou rakousko-ruskou hranici.

V noci ze 7. na 8. listopad 1917 (z 25. na 26. říjen podle juliánského kalendáře) došlo v Rusku k další revoluci. Vlády se zmocnili bolševici, kteří začali vyjednávat s Německem a Rakousko-Uherskem o mír. Mír v Brestu Litevském z 3. března 1918 se ve skutečnosti rovnal naprosté ruské porážce. Nemohlo být samozřejmě ani řeči o tom, že by Rusko získalo Halič. Dohodové mocnosti – Velká Británie, Francie a USA – také přestaly brát na Rusko ohled a začaly s mnohem většími sympatiemi posuzovat možnost vytvoření zcela samostatného polského státu. Bylo nepochybné, že v tom případě si bude takovýto polský stát nárokovat i Halič.

Obě ruské revoluce ale posílily ukrajinský směr. Jednotlivé národy carské říše si začaly vytvářet své vlastní autonomní státní útvary s cílem postupně se od Ruska oddělit. To byl i případ Ukrajinců. V roce 1917 Ukrajinská národní rada v Kyjevě ještě počítala pouze s autonomií Ukrajiny v rámci federalizované Ruské říše. Masaryk pod vlivem událostí v Rusku v té době zřejmě revidoval své představy o příští východní hranici budoucího česko-slovenského státu. Ve svých pamětech uvádí, že o této věci jednal v roce 1917 během své návštěvy v Rusku (resp. konkrétně v Kyjevě) s ukrajinskými činiteli a ti „proti přičlenění Podkarpatské Rusi k nám nic neměli.“111

Po bolševické revoluci a uzavření příměří mezi Ruskem a ústředními mocnostmi Ukrajinská národní rada vyhlásila 25. ledna 1918 úplnou samostatnost Ukrajinské lidové republiky. Německo a jeho spojenci, tj. i Rakousko-Uhersko, uzavřely s Ukrajinou zvláštní mírovou smlouvu a v souvislosti s brestským mírem bylo i Rusko donuceno uznat samostatnost Ukrajiny. Tím se aktivizovali také Ukrajinci v Haliči, jejichž cílem bylo především nedopustit v případě rozpadu Rakousko-Uherska připojení Haliče k novému polskému státu. 18. října 1918 byla ve Lvově utvořena další Ukrajinská národní rada zastupující Ukrajince rakouské Haliče a Bukoviny.112 Pro ukrajinofilský směr na Podkarpatské Rusi se náhle objevila možnost, že v bezprostředním sousedství vznikne národní ukrajinský stát. Bylo celkem logické, že v takovém případě by se pokusili o sjednocení s tímto státem.

I když Masaryk později tvrdil, že o budoucnosti Podkarpatské Rusi jednal již v roce 1917 s ukrajinskými činiteli, výrazněji se toto území dostalo do zorného pole zájmu československého zahraničního odboje teprve v následujícím roce. Významnou úlohu nyní sehráli rusínští emigranti v USA. V roce 1918 již bylo zřejmé, že ve střední Evropě vznikne spojením českých zemí a Slovenska nový stát, který na východě bude sousedit s územím uherských Rusínů. To otevřelo možnost „českého“ řešení rusínské otázky.

Až do roku 1918 američtí Rusíni neměli žádnou skutečně politickou organizaci na způsob Slovenské ligy v Americe či Českého národního sdružení a Sdružení českých katolíků. Existovaly ale rusínské laické církevní organizace. V USA byly hlavní dvě: Řeckokatolické sjednocení (plným názvem: Sdružení řeckokatolických ruských bratrstev – Объединение греко-католических русских братсв) se sídlem ve Wilkes-Barre v Pensylvánii a Svaz řeckokatolických církevních bratrstev (Собрание греко-католических церковных братств).113 Podobná sdružení byla tehdy v USA běžná a jsou známa jako tzv. fraternal associations, tj. bratrská sdružení. Jejich funkce byla primárně sociální. V USA prakticky neexistovalo zdravotní ani sociální pojištění a bratrská sdružení proto svým členům, platícím příspěvky, zabezpečovala finanční pomoc v nemoci a nouzi. Bylo běžné, že takovéto organizace byly pod vlivem nebo přímo správou nějaké církve a jejích hodnostářů. Představitelé haličských rusky cítících Rusínů v čele s haličským rusofilem („Moskalem“, jak byli rusofilové v Haliči nazýváni) Petrem Hatalakem iniciovali v roce 1917 svolání „ruského kongresu“ zástupců „ruského obyvatelstva“ (tj. rusky cítících Rusínů) z Haliče, Bukoviny a Uherské Rusi. Kongres se sešel 13. července 1917 v New Yorku. Podkarpatské rusínské emigranty v kongresu zastupoval novinář Nikolaj Pačuta, předseda „Ruské lidové obrany“ (Русская народная оборона) a rovněž předseda Řeckokatolického sjednocení. Kongres schválil memorandum k dohodovým mocnostem požadující sjednocení Haliče, Bukoviny a Uherské Rusi s novým demokratickým Ruskem.114 Poté, co došlo k bolševické revoluci v Rusku, ztratili rusofilové půdu pod nohama. Dokonce i Peter Hatalak, původce myšlenky spojení Haliče a Uherské Rusi k Rusku, změnil názor. S odstupem téměř dvou desetiletí, v roce 1936, o tom napsal: „Již ke konci roku 1917 bylo všem uhroruským vůdcům zřejmé, že Uherská Rus nemůže být přičleněna ani k Rusku, ani nemůže zůstat dále součástí Maďarska. K Rusku proto, že ke konci roku vedli v Rusku vládu již bolševici a neměli jsme chuti úpět pod vládou komunistů.“115 Pačuta rovněž považoval za nové situace orientaci na Rusko za neperspektivní. Nejprve navázal kontakty s představiteli Slovenské ligy v Americe, kteří právě v té době vyjednávali s českými spolky o vytvoření společného státu a jeho vnitřním uspořádání, v rámci kterého mělo Slovensko získat autonomii. Jak známo, k této dohodě došlo 30. května 1918 v Pittsburghu, kam přijel i předseda Československé národní rady T. G. Masaryk, který se k ní také připojil. Pačuta se v Pittsburghu rovněž setkal s Masarykem a otevřel zde možnost připojení Podkarpatské Rusi k Československu.116 Krátce na to byl ale Pačuta na XV. sjezdu Řeckokatolického sdružení v Clevelandu (9.–22. června 1918) odvolán z funkce: podle A. Puškaše byl z organizace vyhnán poté co se zjistilo, že přestoupil na pravoslaví.117 Sjezd přijal usnesení, že napříště se členové sdružení budou nazývat výlučně „Uhro-Rusíny“, aby nebyli zaměňováni s Ukrajinci a rusofily („Moskaly“) z Haliče. Na sjezdu došlo k posílení progresivnějšího světského křídla organizace a oslabení stále ještě velmi silné promaďarské frakce.

O měsíc později – 23. července 1918 – se uhro-rusínské světské a církevní organizace na sjezdu v Homesteadu v Pensylvánii sjednotily do střechové organizace podle vzoru Slovenské ligy a utvořily Americkou národní radu Uhrorusínů (Американская народная рада угро-русинов – ANRUR). Sjezd se vyslovil pro autonomii v rámci Uher. V případě, že by to nebylo možné, měli Uhro-Rusíni usilovat o spojení s haličskými a bukovinskými Ukrajinci a kdyby ani to nebylo možné, tedy pro autonomii v rámci některého jiného státu, avšak tak, aby si v něm zachovali svůj vlastní národní charakter.118 Rezoluce představovala kompromis mezi světským a řeckokatolickým církevním křídlem, které však bylo na sestupu. V září 1918 se do vedení dostal mladý advokát firmy General Motors Grigorij Žatkovič. ANRUR uložila v říjnu Žatkovičovi, aby vypracoval memorandum pro prezidenta Woodrowa Wilsona. Žatkovič tak učinil a 21. října osobně memorandum Wilsonovi odevzdal. Požadovalo se v něm, aby bylo Rusínům pokud možno umožněno vytvořit vlastní stát, ale pokud by to nebylo možné, tedy aby získali autonomii v rámci některého sousedního slovanského státu. Teprve na posledním místě se zmiňovala možnost autonomie v rámci Uher.119 Wilson odmítl možnost samostatnosti i setrvání v rámci Uher a doporučil spojení s některým ze sousedních slovanských států. Navrhl také, aby Rusíni vstoupili do právě utvořené Středoevropské demokratické unie (The Democratic Mid-European Union).120

Žatkovič se skutečně začal intenzivněji orientovat na příští Československo. 26. října 1918 se sešel s Masarykem, který byl ještě v USA. Ten mu zaručil, že v případě připojení Podkarpatské Rusi k Československu dostane toto území autonomii. 23. října ANRUR vstoupila do Středoevropské demokratické unie, kde ji přes Pačutovy protesty zastupoval právě Žatkovič.121 Na druhém sjezdu ANRUR, který se uskutečnil 12. listopadu 1918 ve Scrantonu (Pensylvánie), bylo přijato usnesení, že Podkarpatská Rus se má připojit jako autonomní území k tehdy již existujícímu Československu. Žatkovič o tom uspořádal mezi americkými rusínskými organizacemi jakýsi plebiscit podle farností a toto hlasování vyznělo pro Československo. Masaryk byl o výsledku informován 13. listopadu.122 O den později – 14. listopadu – poslal Žatkovič telegram Wilsonovi se zprávou o rozhodnutí sjezdu.123

Mezitím se zásadním způsobem změnila situace v Haliči. V noci z 30. na 31. říjen 1918 převzala ve Lvově moc Ukrajinská národní rada, která 9. listopadu vyhlásila ve východní Haliči nový stát – Západoukrajinskou lidovou republiku (ZULR). Lvovská ukrajinská národní rada počítala s tím, že v budoucnu se ZULR spojí s už existující Ukrajinskou lidovou republikou a vytvoří „Velkou Ukrajinu“. V někdejší ruské Ukrajině však v té době vládl chaos: na východě vznikla „Sovětská Ukrajina“, v centrální části včetně Kyjeva se postupně vystřídalo několik vlád, z nichž ani jedna neměla pevné zázemí. Situaci komplikovala kapitulace Německa, v důsledku které se německé jednotky musely stáhnout z Ukrajiny. ZULR proto z taktických důvodů zatím nevystupovala s požadavkem sjednocení s Ukrajinou. Samotný fakt vzniku ZULR ale měl nepochybně svůj ohlas i mezi ukrajinofilským obyvatelstvem Podkarpatské Rusi. Nic na tom nezměnil fakt, že vláda ZULR se okamžitě dostala do konfliktu se vznikajícím Polskem, které si nárokovalo Halič pro sebe, a že již za několik dní musela vyklidit Lvov a uchýlit se do Stanislavova (dnešní Ivanofrankovsk). Boj mezi Ukrajinci a Poláky totiž ještě zdaleka nebyl rozhodnut a zdálo se reálné, že alespoň v části Haliče se ZULR udrží.

Situaci v zemi také silně ovlivňoval vývoj v Uhrách, resp. na zbytkovém území nesporně obývaném Maďary, tj. v nově vznikajícím Maďarsku.124 31. října 1918 došlo v Budapešti k tzv. astrové revoluci. Vládu převzal Maďarský národní výbor (Magyar Nemzeti Tanács) vedený hrabětem Mihalyem (Michalem) Károlyim. Nová vláda potvrdila zpřetrhání všech styků s Rakouskem a nakonec prohlásila Maďarsko republikou. Károly se na druhé straně logicky snažil zachránit z někdejších Uher maximum. Po faktické ztrátě Sedmihradska a Slovenska se soustředil na zachránění Uherské Rusi. Byl ochoten k dalekosáhlým ústupkům, včetně poskytnutí určité formy autonomie. Spoléhal přitom na maďarské cítění velké části duchovenstva a inteligence.

ROZPAD RAKOUSKO-UHERSKA A PODKARPATSKÁ RUS

Kapitulace a rozpad Rakousko-Uherska a úplné osamostatnění se Uherska (nyní vlastně již jen Maďarska) neměly bezprostřední vliv na situaci na Podkarpatské Rusi. Prohlášení Národního výboru v Praze o vzniku československého státu z 28. října se o Podkarpatské Rusi nezmiňovalo, stejně jako o ní nic neříkala deklarace Slovenské národní rady schválená v T. Sv. Martině o dva dny později (30. října). Minimálně po právní stránce zůstalo tedy území součástí zbytkových Uher, resp. Maďarska.

Na přelomu října a listopadu se podobně jako na Slovensku přehnala přes Podkarpatskou Rus vlna lidových bouří, při kterých docházelo k rabování a útokům na majetek zámožnějších občanů, především místních židů. Podněcovateli nepokojů byli často demobilizovaní či zběhlí vojáci, kteří si z fronty přinesli domů zbraně. Tyto bouře místy rozmetaly starý uherský státní aparát, protože představitelé státní moci – obecní notáři a maďarští četníci – většinou utekli nebo byli vyhnáni. Ve většině případů neměly lidové bouře žádný politický program, někde nicméně docházelo k živelnému vytváření místních rad na způsob ruských sovětů, které se snažily nově organizovat veřejný život. V některých obcích a městech již tyto rady měly určitý národní a sociální program. Politická a národní orientace těchto rad byly různé případ od případu. Tam, kde mělo převahu maďarské obyvatelstvo, vznikaly již koncem října maďarské národní gardy a místní maďarské rady, které se podřídily Maďarskému národnímu výboru v Budapešti. Maďarským národním gardám se také zpravidla v takovém případě dařilo po několika dnech nepokojů obnovit mezi obyvatelstvem alespoň částečně veřejný pořádek.125

Ve starší literatuře je vznik rad vydáván za odraz obou ruských revolucí z roku 1917. Do jaké míry bylo obyvatelstvo skutečně ovlivněno bolševickou revolucí a poměry v Rusku, o kterých přinášeli zprávy vracející se vojáci a propuštění zajatci, nelze bezpečně říci. Sovětská historiografie samozřejmě vliv ruské revoluce přeceňovala a vydávala často živelné bouře a rabovačky zcela nesmyslně za pokus o jakousi sociální revoluci. Na druhé straně nelze popřít, že poměry v Rusku a především bolševický radikalismus při vyvlastňování soukromého majetku nepochybně určitý ohlas na Podkarpatské Rusi měly. Rozhodně ovšem neplatí, že by ruská revoluce byla jedinou inspirací. Např. vznik maďarských rad byl nepochybně důsledkem „astrové revoluce“ v Budapešti, rady orientované ukrajinsky zase odrazem vývoje v sousední Haliči.

Ústřední vláda v Budapešti se snažila najít nějaké politické řešení a především nějaký modus vivendi s místními nemaďarskými elitami. Počátkem listopadu 1918, tedy již po formálním vyhlášení československého státu, vzniklo na Podkarpatské Rusi a na východním Slovensku několik národních rad reprezentujících rusínské obyvatelstvo, každá s jiným programem a jinou orientací. V literatuře se přesná data někdy rozcházejí. 5. listopadu 1918 se v Užhorodě sešli představitelé rusínské inteligence a se svolením řeckokatolického biskupa Antonije Pappa se rozhodli ustavit rusínský výbor.126 9. listopadu 1918^127 se v Užhorodě uskutečnilo veřejné shromáždění, na kterém byla ustavena – opět zřejmě z iniciativy biskupa Pappa – Uhro-ruská národní rada. Předsedou se stal kanovník Simeon (Šimon) Sabov (maďarsky: Simeon Szabó, 1863 –1929), profesor dogmatiky a filozofie užhorodského řeckokatolického semináře, stoupenec ruské jazykové a národní orientace Rusínů, tajemníkem řeckokatolický kněz a rektor užhorodského řeckokatolického učitelského semináře Augustin Vološin (1874 –1945), pozdější stoupenec ukrajinské jazykové a národní orientace.128 V radě, která měla 35 členů,129 nacházíme řadu osobností meziválečného politického a kulturního života Podkarpatské Rusi různé politické i národní orientace, jako např. Josifa (Josipa) Kaminského (1878 –1944)130 či Evmenije Sabova (Eumen Szabó, 1859 –1934).131 Rada vypracovala memorandum vyslovující se za zachování jednoty uherského státu, ve kterém ale měli mít Rusíni stejná práva jako ostatní národy. Požadavky memoranda se omezovaly na kulturní a školskou autonomii, tj. budování rusínských škol, pro které mělo být zřízeno zvláštní oddělení při ministerstvu školství v Budapešti. Na univerzitě v Budapešti měla být zřízena katedra rusínského jazyka, řeckokatolická církev na Podkarpatské Rusi měla dostat autonomii. Vedení Marmarošské, Užské, Berežské a Ugočské župy mělo být v rukou místních úředníků z řad Rusínů. Dále byly požadovány hospodářské reformy. Memorandum odevzdal v Budapešti Šimon Sabov, který o požadavcích Rusínů jednal s premiérem Mihalym Károlym a ministrem pro záležitosti národností Oskarem Jászim. Požadavky byly velmi skromné a Károlyiho vláda byla připravena je splnit.132

Takřka současně s ustavením Uhro-ruské národní rady v Užhorodě ale vzniklo několik dalších rad s mnohem radikálnějším programem. 8. listopadu 1918 ve Staré Ľubovni vznikla Ruska narodna rada (RNR) vedená Emilianem Nevickým, mající původně spíše proukrajinskou orientaci. RNR přesídlila ale 19. listopadu do Prešova, kde se vedení zmocnila skupina rusofilů kolem Antona Beskida. 21. prosince 1918 se tato národní rada spojila s Ruskou radou Lemků vedenou A. Gagatkem a D. Vyslockým a přejmenovala se na Karpato-ruskou národní radu. 8. listopadu vznikla ukrajinsky orientovaná Rus‘ka (= ukrajinská) národní rada (Руська народна рада) v Jasini. Tato rada, do jejíhož čela se propracoval mladý právník Stepan Kločurak (1895 –1980), se orientovala na Západoukrajinskou lidovou republiku. Jasiňská národní rada zvolila „ústřední správu“ (holovna uprava), tj. jakousi vládu, a vytvořila z bývalých vojáků vlastní huculskou milici, která dbala na veřejný pořádek.133 17. listopadu 1918 byla v Chustu ustavena proukrajinská Národní rada pod předsednictvím Julia Braščajka, která se vyslovila pro spojení s Ukrajinou. 8. prosince vznikla Karpatska rus‘ka narodna rada ve Svaljavě, jejímž předsedou se stal Michail Komarnickij. Rada odsoudila činnost Uhro-ruské národní rady v Užhorodě jako promaďarskou a vyslovila se pro spojení s Ukrajinou.134

I když budapešťská vláda oficiálně žádnou z uvedených rad jako představitele místního obyvatelstva neuznala, skutečnost, že se většina vzniklých rad vyslovila proti integritě Uher, resp. setrvání v Maďarsku, nebylo možné brát na lehkou váhu. Vláda proto zřídila zvláštní ministerstvo pro rusínské záležitosti, do jehož čela byl postaven Oreszt Szabó (Orest Sabov), někdejší státní tajemník v ministerstvu vnitra, který byl rusínského původu.135 Ten svolal na 10. prosince 1918 do Budapešti shromáždění Rusínů, tzv. Rusínský kongres. Kongres, jehož se zúčastnili představitelé jednotlivých národních rad, se měl podle Szabóova záměru vyslovit pro setrvání Rusínů v Maďarsku na základě zvláštní autonomie. Promaďarští delegáti skutečně takové prohlášení předložili, avšak proukrajinští delegáti (J. Braščajko, M. Dolinaj, S. Kločurak) to odmítli a požadovali připojení k Ukrajině. Julius Braščajko zcela nekompromisně odmítl myšlenku, aby o osudu Rusínů jednal kongres v Budapešti, a požadoval nové shromáždění na domácí půdě.136 Kongres skončil bezvýsledně. Proukrajinští aktivisté z Marmarošské župy se 18. prosince místo toho sešli v Marmarošské Sihoti, kde zvolili další národní radu (Мармароська руська народна рада/Marmaros‘ka rus‘ka narodna rada) pod předsednictvím Michaila Braščajka, brаtra Julia Braščajka. Rada přijala manifest požadující spojení se ZULR, tj. s Ukrajinou.137

Károlyho vláda v Budapešti v té době učinila poslední pokus o získání Rusínů a jejich udržení v rámci Maďarska. Zákonným článkem č. X/1918 z 21. prosince 1918 byla zřízena autonomní provincie s názvem Ruská krajina (maďarsky: Ruszka Krajna, rusínsky Руська Крайна^138). V čele Ruské krajiny stál vládou jmenovaný guvernér. Provincie měla vlastní zákonodárný orgán – Ruské (= rusínské) národní shromáždění, které rozhodovalo v záležitostech kulturních, školských, náboženských, jazykových a v otázkách vnitřní správy. Sídlem guvernéra a sněmu bylo Mukačevo. V ostatních záležitostech měl zákonodárnou moc maďarský parlament v Budapešti.139 Problémem ovšem bylo, že území provincie nebylo nijak vymezeno, což by jistě vyvolalo v praxi těžko řešitelné problémy. Současně ale maďarská vláda rozhodla i o mocenském zásahu. 22. prosince bylo do údolí Horní Tisy vysláno maďarské vojsko, které obsadilo Rachov i Jasiňu. Spolu s maďarským vojskem se na toto území vrátila i maďarská správa a četnictvo.140

Maďarská správa se v Jasini dlouho neudržela. 5. ledna 1919 vyvolala národní rada v Jasini a okolí povstání. 9. ledna národní rada vyhlásila Huculskou republiku a její narychlo budované ozbrojené síly vypudily slabé maďarské jednotky z města. Poté, co došly z Chustu zprávy, že se rumunská armáda pokouší obsadit Marmarošskou župu, vydala se huculská milice, posílená oddíly Západoukrajinské lidové republiky vyslané z Kolomyje, po proudu Tisy. 15. ledna se jim podařilo obsadit město Rachov, ústí řeky Vyšavy (Vişeul, levý přítok Tisy, dnes v Rumunsku) a údolí Tisy až po Velký Bočkov. Odtud v následujících dnech bez boje vstoupili „Huculové“ do Marmarošské Sihoti s cílem pokračovat v pochodu na Chust. Krátce na to však narazili na silné oddíly rumunské armády a byli vrženi zpět. Hlavním důvodem byl odchod dobrovolnických oddílů Západoukrajinské lidové republiky zpět do východní Haliče. Tato věc měla politické pozadí: ukrajinská vláda ve Stanislavově se snažila navázat přátelské vztahy s Rumunskem a zamezit možnému polsko-rumunskému spojenectví. Nařídila proto svým oddílům na Podkarpatské Rusi, aby s Rumuny nebojovaly a stáhly se.

V patách za ustupující huculskou milicí postupovaly rumunské oddíly proti proudu Tisy a do 20. ledna obsadily celé území až po Jasiňu. Huculská republika byla zlikvidována, národní rada v Jasini přešla do ilegality. Část členů „Holovné rady“ a bojovníků huculské milice utekla do Haliče a našla dočasnou ochranu na území ZULR.141

Koncem roku 1918 na zákrok československého ministra zahraničí Edvarda Beneše u dohodových států odevzdal zplnomocněný zástupce Dohody v Budapešti Károlymu nótu požadující, aby se maďarská armáda stáhla za novou demarkační linii určenou řekami Dunaj, Ipeľ a Už (Uh). Do konce prosince tak československé vojsko obsadilo Slovensko a 12. ledna 1919 dorazily československé jednotky do Užhorodu.142 Konkrétně se jednalo o 31. pluk 6. divize italských legionářů. Celá divize pak měla za úkol zajistit východní hranici Slovenska, což též úspěšně splnila.143 15. ledna dosáhly československé jednotky linie Uhu.144 Zde se jejich postup zastavil, protože o osudu Podkarpatské Rusi ještě nebylo dohodovými státy rozhodnuto.145

Politickým záměrem československé vlády v Praze bylo získat souhlas jednotlivých národních rad s připojením Podkarpatské Rusi k Československu, protože takovýto souhlas by měl na mírové konferenci mnohem větší váhu, než jen souhlas amerických Rusínů. Do Užhorodu byl proto vyslán kpt. Ferdinand Písecký, někdejší adjutant generála M. R. Štefánika, aby informoval místní představitele o akci jejich amerických krajanů.146 Píseckého mise byla částečně úspěšná. Jako první se pro Československo vyslovila 31. prosince 1918 Karpato-ruská národní rada (KRNR) v Prešově pod předsednictvím Antona Beskida (pozdějšího guvernéra Podkarpatské Rusi). Beskid chápal nereálnost připojení celého území k Rusku. Bylo mu jasné, že i kdyby padl v Rusku bolševický režim a ruský stát nějakým způsobem ovládl Halič a pak i Podkarpatskou Rus, připojení východního Slovenska s Prešovem k Rusku narazí na zásadní nesouhlas tamní slovenské většiny. Měli-li Rusíni (v jeho pojetí: Rusové) z východního Slovenska a Podkarpatské Rusi zůstat v hranicích jednoho státu, pak – po odmítnutí Uher – takovýmto státem mohlo být jedině Československo. Svoji roli při rozhodování KRNR zřejmě sehrála i skutečnost, že Prešov byl již tehdy pod kontrolou československé armády, která mohla město bránit před Maďary.147 Obrat ve stejné době nastal také u proukrajinské národní rady ve Svaljavě. Komarnickij se sice nevzdával proukrajinské orientace, nevylučoval však ani připojení k Československu jako rezervní řešení. Komarnického národní rada proto zahájila jednání s československým delegátem v Budapešti Milanem Hodžou, ke kterému poslala početnou delegaci.148 Naproti tomu získat nejsilnější proukrajinskou národní radu zasedající v Chustu se Píseckému nepodařilo. Tato rada 21. ledna 1919 uskutečnila
v Chustu velké lidové shromáždění, na kterém se vyslovila pro spojení Podkarpatské Rusi se Západoukrajinskou lidovou republikou.

OTÁZKA PODKARPATSKÉ RUSI JAKO MEZINÁRODNÍ PROBLÉM

Osud Podkarpatské Rusi se měl rozhodnout na mírové konferenci v Paříži. Na mírovou konferenci byli proto z Masarykovy iniciativy pozváni z USA Grigorij Žatkovič a Julius Gardoš, aby se tam vyslovili pro připojení rusínského území k Československu. Žatkovič a Gardoš potom z Paříže odjeli 4. března nikoliv zpět do USA, ale do Prahy. V Praze jednali s prezidentem Masarykem, kterému 10. března 1919 odevzdali své návrhy na autonomii shrnuté do čtrnácti bodů. V nich bylo požadováno vytvoření „česko-slovensko-ruské federace“, ve které by Podkarpatská Rus tvořila samostatný celek.149 Z Prahy se Žatkovič s Gardošem vydali do Bratislavy. T. G. Masaryk jim dal na cestu doporučující dopis pro Vavra Šrobára, ministra s plnou mocí pro správu Slovenska, ve kterém jej žádal, aby oběma emisarům poskytl pomoc a asistenci při jejich cestě do Užhorodu.150 V Bratislavě skutečně Žatkovič a Gardoš jednali s Vavrem Šrobárem a předložili mu územní požadavky na rozšíření území Rusínska o část východního Slovenska. Tyto požadavky se samozřejmě nesetkaly u slovenských politiků s žádným pochopením. Odtud Žatkovič a Gardoš pokračovali do Prešova, kde se jim podařilo přesvědčit Karpato-ruskou národní radu o užitečnosti spojení všech národních rad v jedinou organizaci. 15. března dorazili do Užhorodu, kde zahájili obdobná jednání s Uhro-ruskou národní radou. Šrobárovi i všem národním radám Žatkovič předložil svých čtrnáct bodů a informoval je o výsledcích jednání v Paříži.151

Teprve po odjezdu Žatkoviče a Gardoše z mírové konference předložili Karel Kramář a Edvard Beneš ve dnech 11.–12. března mírové konferenci několik memorand, z nichž memorandum č. 6 požadovalo připojení území Podkarpatské Rusi k Československu.152 Beneš sám v roce 1934 vysvětlil, jaké argumenty byly mírové konferenci pro připojení Podkarpatské Rusi předloženy: přání samotných Rusínů, nemožnost setrvání rusínské oblasti v Maďarsku z důvodů nebezpečí pokračující maďarizace, nemožnost spojení s Ukrajinou pro odpor Polska a dalších států a potřeba Československa mít společnou hranici s Rumunskem.153 Beneš měl ovšem ještě jeden další argument, který v konkrétní situaci měl nepochybně zásadní váhu: připojením území k Československu mělo být zabráněno tomu, aby se Rusko v případě ovládnutí Haliče dostalo na jižní stranu Karpat. S ohledem na to, že už za několik dní došlo ke komunistickému převratu v Maďarsku a koncem jara začala sovětská rudá armáda pronikat na Ukrajinu, znamenalo připojení Podkarpatské Rusi k Československu i postavení pevné bariéry proti bolševismu. Memorandum jinak uznávalo, že předmětné území nikdy nepatřilo k česko-slovenskému prostoru.154

Mezitím maďarská vláda podnikala další kroky k udržení rusínského území v Maďarsku. Na základě nařízení maďarské vlády č. 928 z 5. února 1919 byla utvořena vláda Ruské krajiny pod předsednictvím Oresta Szabóa, který se stal zároveň ministrem ústřední vlády v Budapešti zodpovědným za záležitosti Rusínů. Zároveň byl jmenován i první guvernér Ruské krajiny Anton Stefan a jako poradní orgán dočasná Rada Ruské krajiny o 42 členech z Užské, Berežské, Ugočské a Marmarošské župy. Sídlem guvernéra se stalo Mukačevo, které se ještě stále nacházelo na území pod maďarskou kontrolou. 4. března byly na tomto území provedeny volby do zákonodárného orgánu – sněmu Ruské krajiny (sojmu). Volební účast byla však malá: většina obyvatel zřejmě o vypsání voleb ani nevěděla a další je bojkotovali.155 Tento sněm, který měl 36 členů, se skutečně sešel 11. března. Jednání se zúčastnil i Orest Szabó, který zde přednesl program vlády a očekával podporu pro program setrvání Rusínů v Maďarsku. Poslanec Konstantin Hrabar (pozdější guvernér Podkarpatské Rusi ve třicátých letech) však požadoval, aby maďarská vláda nejprve stanovila hranice Ruské krajiny. Když se tak nestalo, jednání sněmu bylo odročeno s tím, že odpověď bude dána do osmi dnů.156 Mezitím však Károlyho vláda padla a sněm se již nesešel.

Dvacátého března se situace značně zkomplikovala. Dohodové mocnosti daly Károlyho vládě nové ultimátum, na základě kterého se maďarská armáda měla stáhnout z dalších území. Károlyho vláda byla v té době tísněna jak útoky zprava, od bývalých monarchistů, kteří ji obviňovali ze ztráty části území, tak zleva – od radikálních socialistů, resp. vlastně již komunistů, kteří požadovali socialistickou revoluci. Károly nechtěl ultimátum přijmout, nemohl jej však ani veřejně odmítnout, protože by to znamenalo vojenský zásah Dohody. Podal proto demisi a odevzdal moc dobrovolně do rukou koalice sociálních demokratů a komunistů, kteří se sjednotili do jednotné strany. 21. března 1919 byla v Budapešti vyhlášena Maďarská republika rad.

Nastolení komunistického režimu v Maďarsku mělo svůj dopad částečně i na území Podkarpatské Rusi. Komunisté převzali vládu v Berežské a Ugočské župě a v části Marmarošské župy. Na tomto území byla vytvořena tzv. župní direktoria (v Berehovu pro Berežskou župu, v Sevljuši pro Ugočskou župu, v Chustu pro tu část Marmarošské župy, která byla pod maďarskou kontrolou a v Čopu pro tu část Užské župy, která nebyla pod československou správou, tj. na jih od Uhu, a městské direktorium v Mukačevu jako městu se zvláštním statutem). Dosavadní guvernér Ruské krajiny August Štefan (Agoston Stefan), který se podřídil komunistické vládě, byl jmenován komisařem zvláštního rusínského lidového komisariátu (ministerstva). Jeho zplnomocněncem v Mukačevu se stal Josif Kaminskij, člen Uhro-ruské národní rady v Užhorodě. Rusínský jazyk byl uznán za druhý úřední jazyk vedle maďarštiny.157 Odpovídalo to narychlo sepsané ústavě Maďarské republiky rad, podle které měly mít všechny národy právo používat svůj jazyk a rozvíjet svou kulturu.158

Komunistická moc ve střední části Podkarpatské Rusi byla značně nestabilní. Mohla se opřít jen o nepočetné dělnictvo ve větších městech a o nemajetné venkovské obyvatelstvo. Městské dělnické vrstvy byly získány znárodněním podniků, které se podle nařízení vlády z 26. března týkalo průmyslových a dopravních podniků zaměstnávajících více než 20 zaměstnanců a obchodních firem majících více než 10 zaměstnanců. Znárodněné podniky byly dány pod kontrolu závodních dělnických rad a příslušného direktoria.159 Mezi rolníky, kteří tvořili většinu obyvatelstva, byla podpora sovětské moci mnohem slabší. Venkovské obyvatelstvo celkem pochopitelně očekávalo, že obdrží od nového režimu půdu a pastviny. Na mnoha místech ostatně už docházelo k nezákonné parcelaci půdy, kácení lesů a neoprávněné lesní pastvě. Způsob provedení agrární reformy nicméně rolnické obyvatelstvo neuspokojil. Nařízením z 3. dubna 1919 byla totiž veškerá půda prohlášena za majetek státu, který zároveň přebíral budovy a veškerý inventář zemědělských závodů o rozloze větší než 100 katastrálních jiter (1 k. j. = 0,56 ha). Za převzatou půdu a inventář původní vlastník neměl dostat žádnou náhradu. Malým rolníkům byly ponechány v užívání jejich dosavadní pozemky a pastviny, a tam, kde již došlo k záboru půdy či lesů, byl tento stav potvrzen, avšak zabraná půda neměla být dělena, nýbrž ponechána a obhospodařována v celku zemědělskými družstvy nebo státními statky.160 O něco podobného ovšem rolnictvo nemělo zájem. Snaha vytvářet družstva byla později sovětskou historiografií označována „za taktickou chybu“. Větší vlastníci půdy a řemeslníci ve městech se oprávněně cítili režimem přímo ohroženi, protože jim hrozila ztráta majetku. Direktoria neměla dostatečné finanční prostředky na udržení chodu státní správy a tím méně na provádění sociálních opatření ve prospěch chudiny. Přesto se je však snažila uskutečňovat, což ale pochopitelně musel někdo zaplatit. M. Rázek napsal, že např. direktorium v Čopu zřídilo zvláštní laciné jídelny pro dělníky a železničáře a provádělo i další sociální opatření v jejich prospěch. Potřebné finanční prostředky získávalo „nucenými zápůjčkami“ od bohatých občanů.161 Přeloženo do srozumitelné češtiny: na mohovitější občany byla uvalena kontribuce, tj. peníze jim byly ve skutečnosti „legálně“ ukradeny. Za těchto okolností je celkem pochopitelné, že sovětská vláda se nemohla těšit popularitě u nikoho, kdo měl třebas i jen skromný majetek. Kromě toho si vláda opatřovala prostředky i dalším tiskem peněz. Bankovky vydávané Maďarskou republikou rad lidé nazývali „bílé peníze“, protože byly z úsporných důvodů tištěny jen po jedné straně, zatímco reverzní strana byla prázdná („bílá“). Byly tištěny bez jakéhokoliv krytí a tím samozřejmě vyvolaly inflaci. Ačkoliv byly zákonným platidlem, obchodníci i rolníci je odmítali přijímat. Důsledkem byl rychlý rozvoj černého trhu.

Přes hesla o internacionalismu se brzy projevily rozpory mezi ústřední maďarskou vládou, hájící často čistě nacionální stanoviska, a místními radami, usilujícími o autonomii. Vedle doposud existujícího sněmu Ruské krajiny se 6.–7. dubna uskutečnily volby do místních a župních rad (tanács, fakticky obdoba sovětu). Rusínští autonomisté si představovali, že pro území Ruské krajiny bude zřízena vlastní rada. Její ustavující zasedání se konalo 17. dubna v Mukačevu. Příští den byla přijata a schválena ústava Ruské krajiny jako autonomní součásti Maďarské republiky rad. Ústava však nikdy nevešla v platnost: ještě týž den nechalo mukačevské direktorium radu rozehnat radikálními maďarskými revolučními gardisty, kteří nechtěli o žádné autonomii nic slyšet. August Štefan proti tomu protestoval v Budapešti na zasedání revoluční vlády, ale kromě dvou sociálních demokratů se mu nedostalo žádné podpory.162 Stoupenci rusínské autonomie vedení Josifem Kaminskim se pak 21. dubna^163 pokusili provést v Mukačevu antikomunistický převrat, který však byl vzápětí likvidován maďarskou rudou armádou.164 Obdobný pokus o převrat a jeho následná likvidace vojskem se uskutečnil i v Berehovu. Asi 130 osob bylo pozatýkáno a odvezeno do Budapešti. Kaminskij se zachránil útěkem pod ochranu československého vojska.165 24. dubna vydala maďarská revoluční vláda zvláštní dekret, podle kterého se jakákoli činnost zpochybňující či omezující činnost direktorií považovala za útok proti sovětské moci a trestala se smrtí.166 Tím fakticky skončila i autonomie Ruské krajiny.

Komunistický režim v Maďarsku aktivizoval dohodové mocnosti, které se oprávněně obávaly dalšího rozšíření bolševismu z Maďarska do střední Evropy. Už 25. března se Edvard Beneš obrátil na mírovou konferenci s žádostí, aby bylo Československu dovoleno obsadit zatímně území Podkarpatské Rusi svým vojskem. Nejvyšší rada Dohody se k požadavku postavila kladně, čímž zároveň už dopředu souhlasila s tím, že alespoň část oblasti připadne Československu. Po přípravě, která trvala téměř celý duben, vydal 26. dubna 1919 ministr národní obrany Václav Klofáč rozkaz, aby československá armáda překročila demarkační linii a zahájila postup jednak směrem na jih k Tise s cílem obsadit důležitý železniční uzel v Čopu, jednak směrem na východ k Mukačevu. Následujícího dne byl skutečně útok zahájen. 29. dubna byl obsazen Čop a československé vojsko proniklo do údolí Latorice. Dále na východ se československé vojsko nedostalo, protože už 16. dubna zahájilo útok proti maďarské rudé armádě rumunské vojsko, které začalo obsazovat východní část Podkarpatské Rusi.167 24. dubna obsadili Rumuni Sevljuš, 27. dubna Berehovo a 28. dubna přechodně i Mukačevo, kam o dva dny později (30. dubna) dorazila i československá armáda.168

Mezi československou a rumunskou armádou docházelo ke sporům ohledně obsazení jednotlivých měst. Francouzské vyslanectví v Praze poslalo 9. května 1919 prezidentu Masarykovi dopis, ve kterém mu oznamovalo, že francouzské vrchní velení, kterému podléhaly jak československé tak i rumunské jednotky, je nuceno stanovit dočasnou československo-rumunskou demarkační vojenskou linii na řece Tise.169 Linie vedla od Čopu podél řeky Tisy a dále podél železnice Čop – Marmarošská Sihoť – Jasiňa – Jablanický průsmyk, tj. zhruba podle pozdější československo-maďarské a československo-rumunské hranice. Rumunská armáda však tuto linii nedodržela a pokračovala v postupu od Tisy na sever, tj. do oblasti působnosti československé armády.

Mezitím maďarská armáda přešla do protiútoku. 21. května dosáhla zhruba původní demarkační linie podle stavu před 27. dubnem a 30. května zahájila velkou ofenzívu jak na slovenském, tak na podkarpatoruském úseku. Maďarská armáda pronikla hluboko na slovenské území. 6. června obsadila Košice a pokračovala dále na sever přes Prešov k polským hranicím.170 Tím byly odříznuty československé jednotky v Užhorodě a údolí Uhu. Na zákrok Beneše u dohodových mocností byly v Paříži 13. června 1919 stanoveny prozatímní československo-maďarské hranice a maďarské vládě bylo doručeno ultimátum požadující stažení vojsk za tuto čáru. 7. července získala československá armáda kontrolu nad celým slovenským územím^171 a zahájila opět útok i na Podkarpatské Rusi. 22. července znovu obsadila Čop, Mukačevo a údolí Latorice až po Volovec. Počátkem srpna obsadila československá armáda Berehovo. Území dále na východ bylo ale stále pod rumunskou kontrolou. 15. srpna 1919 se mezi československou a rumunskou zónou ustálila linie Čop – Tisa po Vary a dále podle toku Boržavy k hřebenu Karpat.172

PŘIPOJENÍ PODKARPATSKÉ RUSI K ČESKOSLOVENSKU

Obsazení západní části Podkarpatské Rusi československým vojskem jistě napomohlo jejímu začlenění do Československa, vláda v Praze však i nadále potřebovala souhlas místních politických činitelů, kterým by se vykázala před mírovou konferencí. Maďarská vláda se totiž ani nyní nevzdávala naděje, že alespoň část Podkarpatské Rusi udrží. V Budapešti vznikla zvláštní Uhersko-rusínská strana vedená někdejším podžupanem Berežské župy Nikolajem (Nikolou) Kutkou (maďarsky Kutkafalvi Miklós), který stanul i v čele nově vytvořeného rusínského ministerstva. Uhro-rusínská strana vydala provolání jednak k Rusínům, ve kterém jim slibovala brzké osvobození od „české tyranie“ a návrat do Uher,173 jednak k dohodovým státům a jejich vládám.174 V nich se pochopitelně tvrdilo, že obyvatelstvo Podkarpatské Rusi si přeje zůstat v rámci Maďarska. Uhro-rusínská strana Rusínům tvrdila, že je Češi chtějí připravit o řeckokatolickou víru a rusínský jazyk. Používala také ekonomické argumenty. V Manifestu k rusínskému obyvatelstvu se např. říkalo: „Ten, kdo radí Rusínovi oddělit se od Uher, píše Rusínům rozsudek smrti, i když vidí, že Rusíni nemohou žít bez maďarského chleba.“175 Objevila se také obava, že přinejmenším na část území si bude činit nárok i Rumunsko.

Spojení s Ukrajinou, které požadovala chustská národní rada, se mezitím stalo nemožným kvůli vývoji na Ukrajině. Ukrajinská lidová republika, ovládaná Direktoriem v čele se Simonem Petljurou, se dostala pod silný vojenský tlak ruské rudé armády. Zároveň byla ohrožována i ruskou „bílou“ armádou generála Děnikina, který ukrajinskou samostatnost neuznával a hodlal území připojit k obnovenému jednotnému „bílému“ Rusku. Petljura byl nucen požádat o pomoc proti bolševikům a Děnikinovi Poláky. Polsko bylo ochotno pomoc poskytnout, ovšem jen v případě, že se Direktorium výslovně zřekne nároku na Halič. Petljura se rozhodl souhlasit. 25. dubna 1919 zahájila polská armáda pod vedením Józefa Piłsudského skutečně útok na Ukrajinu a 6. května 1919 obsadila Kyjev. Tím byl ale zároveň zpečetěn osud Západoukrajinské lidové republiky, která byla stále více tísněna polským vojskem.176 Za této situace i mezi členy chustské národní rady začalo převládat přesvědčení, že alespoň dočasně bude spojení s Československem nejlepším řešením.

Osmého května 1919 se v župním domě v Užhorodě uskutečnila schůzka delegátů chustské národní rady, prešovské Karpatoruské národní rady a zástupců amerických Rusínů. Jednání se zúčastnilo asi 200 osob, mezi nimi i Augustin Vološin a Simeon Sabov, kteří opustili své dosavadní prouherské stanovisko a 25. dubna 1919 poslali jménem Ruské (původní Uhro-ruské) národní rady memorandum Masarykovi vyslovující se pro spojení s Československem a zároveň ovšem i připojení východoslovenských rusínských obcí k Podkarpatské Rusi.177 Shromáždění zástupci národních rad se dohodli na vytvoření nového ústředního orgánu – Centrální ruské (rus’ké) národní rady (CRNR). Předsedou byl zvolen Anton Beskid, představitel proruského směru, místopředsedy naopak představitelé ukrajinského směru A. Vološin, M. Stripskij a M. Braščajko. Do výboru se dostali J. Braščajko, A. Gagatko, D. Vysocký, Josif Kaminskij. Grigorij Žatkovič byl zvolen čestným předsedou. CRNR přijala usnesení, že „jménem celého národa cílevědomě podporuje usnesení Americké uhro-rusínské rady o sjednocení s československým národem na základě úplné národní autonomie.“178 O dva týdny později (9.–15. května) CRNR rokovala o podmínkách připojení k Československu, přičemž za základ byly vzaty Žatkovičovy požadavky předložené Masarykovi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Podkarpatská Rus v dějinách Československa 1918–1946.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.