Copyright © 2016 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 2016

Original English title: THE END OF WATCH

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2016

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN978-80-7306-899-8 (ePub)

ISBN 978-80-7306-898-1 (mobi)

Pro Thomase Harrise

Chci bouchačku

Zalezu si do pokoje

Seženu si někde bouchačku

S jednou nebo dvěma hlavněma

Jsem na tom přece líp mrtvej než

když pěju tohle sebevražedný blues.

– Cross Canadian Ragweed

10. dubna 2009
Martine Stoverová

Největší tma je vždycky před svítáním.

Na tu otřepanou pravdu si Rob Martin vzpomněl, když se svou ambulancí pomalu projížděl ulicí Upper Marlborough a vracel se na základnu, Hasičskou stanici 3. Připadalo mu, že ten, kdo tuhle moudrost vymyslel, na to asi opravdu kápl, protože dnes ráno byla větší tma než ve svištím zadku, a přitom mělo za chvíli svítat.

Ne že by dnešní ráno za něco stálo, i když se konečně rozjede; dalo by se mu říkat ráno s kocovinou. Byla hustá mlha, která čpěla nedalekým, ne až tak velkým Velkým jezerem. Aby toho nebylo málo, začalo z mlhy studeně mrholit. Rob přepnul stěrače z cyklovače na pomalou rychlost. Nedaleko před nimi se z temnoty vynořily dva nezaměnitelné žluté oblouky.

„Zlatý cecky Ameriky!“ zvolal Jason Rapsis na sedadle spolujezdce. Za patnáct let u rychlé zdravotnické pomoci Rob pracoval se spoustou zdravotníků a Jace Rapsis byl nejlepší: v pohodě, když se nic nedělo, a klidný a naprosto soustředěný ve chvílích, kdy se dělo všechno naráz. „Dostaneme jídlo! Bůh žehnej kapitalismu! Zajeď tam, zajeď tam!“

„Určitě?“ zeptal se Rob. „Zrovna když jsme dostali názornou lekci, co to svinstvo dokáže?“

Výjezd, ze kterého se vraceli, byl na adresu jednoho honosného sídla ve čtvrti Sugar Heights, odkud jakýsi Harvey Galen zavolal na tísňovou linku a stěžoval si na hrozné bolesti na hrudi. Našli ho ležet na pohovce v místnosti, které bohatí lidé nepochybně říkají „velký pokoj“, a v modrém hedvábném pyžamu vypadal jako lidská velryba vyvržená na břeh. Nad ním postávala manželka, přesvědčená, že každou chvíli bude po něm.

„Mickey D! Mickey D!“ skandoval Jason. Nadskakoval na sedadle. Ten seriózní schopný profesionál, který před chvílí vyšetřoval životní funkce pana Galena (Rob stál přímo vedle něj s připravenou pohotovostní brašnou, v níž je souprava na podporu dýchání a léky na srdce), zmizel. Jason pohazoval hustými blond vlasy, které mu přepadaly do očí, a vypadal jako přerostlý čtrnáctiletý kluk. „Říkám zajeď tam!“

Rob tam zajel. Sám by si mohl dát párkový biskvit a možná i jednu tu bramborovou placku, která vypadala jako pečený buvolí jazyk.

U okénka pro řidiče byla krátká fronta aut. Rob se zařadil na konec.

„Kromě toho ten chlapík neměl doopravdy infarkt,“ pokračoval Jason. „Jenom se předávkoval mexickým jídlem. Odvoz do nemocnice odmítl, ne?“

Odmítl. Po několika důkladných říhnutích a zvučném zatroubení ze zadních partií, po němž se jeho anorektická manželka odebrala do kuchyně, se pan Galen posadil, prohlásil, že se cítí mnohem lépe, a pověděl jim, že nikoli, není toho názoru, že je nutné ho převézt do Kinerovy pamětní nemocnice. Rob a Jason dospěli k témuž názoru poté, co si vyslechli seznam všeho, co pan Galen minulý večer u Tijuanské růže spořádal. Pulz měl silný, a i když měl trochu vyšší krevní tlak, nejspíš ho měl zvýšený už řadu let a momentálně byl stabilní. Automatický externí defibrilátor v plátěném pytli vůbec nevybalovali.

„Chci dva vaječné McMuffiny a dvě bramborové placky,“ prohlásil Jason. „Černou kávu. Vlastně jsem si to rozmyslel, budou to tři bramborové placky.“

Rob pořád přemýšlel o Galenovi. „Tentokrát to byla porucha trávení, ale nebude trvat dlouho a bude to něco vážného. Infarkt jako hrom. Kolik si myslíš, že vážil? Sto třicet? Sto padesát?“

„Nejmíň sto sedmdesát,“ řekl Jason, „a přestaň se pokoušet zkazit mi snídani.“

Rob mávl rukou ke Zlatým obloukům prosvítajícím mlhou od jezera. „Tenhle podnik a všechny další špeluňky jsou půlka toho, co je v Americe špatně. Jako zdravotníkovi je ti to určitě známo. Co sis to právě objednal? Devět set kalorií jedním vrzem, kámo. Přidej k těm vaječným McMuffdiverům párek, a hned to máš kolem třinácti stovek.“

„Co si dáš ty, pane doktore Zdravíčko?“

„Párkový biskvit. Možná dva.“

Jason ho poplácal po rameni. „Ty jsi můj člověk!“

Fronta se sunula vpřed. Byli dvě auta před okénkem, když se rozeřvala vysílačka pod počítačem v palubní desce. Dispečerky byly obvykle klidné, rozvážné a duchapřítomné, ale tahle zněla jako rozjuchaná rozhlasová moderátorka, co vypila příliš mnoho redbullů. „Všem sanitkám a hasičským jednotkám, máme tu HN! Opakuji, HN! Tohle je hlášení vysoké priority pro všechny sanitky a hasičské jednotky!“

HN, zkratka pro hromadné neštěstí. Rob a Jason se zahleděli jeden na druhého. Havárie letadla, srážka vlaků, výbuch nebo teroristický útok. Skoro jistě to muselo být něco z těchto čtyř možností.

„Místo je Městské centrum na Marlborough Street, opakuji Městské centrum na Marlborough. Opakuji, že jde o HN pravděpodobně s mnoha mrtvými. Buďte opatrní.“

Robu Martinovi se sevřel žaludek. Nikdo vám neříká, abyste byli opatrní, když máte jet k dopravní nehodě nebo výbuchu plynu. Takže zbýval teroristický čin, který možná ještě pokračuje.

Dispečerka se chystala tirádu opakovat. Jason spustil majáky a sirénu a Rob zatím trhl volantem a zamířil s těžkou ambulancí do pruhu těsně kolem restaurace, přičemž urval autu před sebou nárazník. Od Městského centra byli jenom devět bloků, ale jestli to tam al-Káida kropila kalašnikovy, mohli by palbu opětovat jedině svým spolehlivým externím defibrilátorem.

Jason popadl mikrofon. „Dispečink, rozumím, tady je 23 z Hasičské stanice 3, na místě budeme asi za šest minut.“

Z jiných částí města zazněly další sirény, ale podle zvuku Rob odhadoval, že jejich sanitka to má nejblíž. Do vzduchu začalo prosakovat litinově šedé světlo, a když vyjížděli od McDonaldu na Upper Marlborough, z šedé mlhy se vynořilo šedé auto, velký sedan s promáčklou kapotou a strašně zrezivělou mřížkou chladiče. Na okamžik přímo na ně zamířily silné světlomety, zapnuté na dálkový režim. Rob zmáčkl dvojitý vzduchový klakson a zakličkoval. Auto – vypadalo jako mercedes, i když jistý si tím nebyl – se smýklo zpátky do svého pruhu a pak už z něj zbyla jen koncová světla ztrácející se v mlze.

„Ježíšikriste, to bylo těsný,“ hekl Jason. „Poznávací značky sis asi nevšimnul?“

„Ne.“ Robovi bušilo srdce tak prudce, že cítil jeho tep po obou stranách hrdla. „Měl jsem co dělat, abych nám zachránil život. Poslouchej, jak může být v Městském centru hromadná nehoda? Ani bůh ještě nevstal. Musí tam být zavřeno.“

„Mohla by to být bouračka autobusu.“

„Zkus to znova. Ty začínají jezdit až v šest.“

Sirény. Všude sirény, a začínaly se sbíhat jako tečky na radarové obrazovce. Kolem nich se prohnalo policejní auto, ale pokud mohl Rob soudit, měli před ostatními sanitkami a hasičskými vozy pořád náskok.

Což nám dává šanci, aby nás nějaký šílený Arab vykřikující Allahu akbar zastřelil nebo vyhodil do vzduchu jako první, pomyslel si. To se tedy máme.

Ale práce je práce, takže strhl vůz na příkrou příjezdovou cestu k hlavním budovám městské správy a ohavnému sálu, kam chodil volit, dokud se nepřestěhoval na předměstí.

„Brzdi!“ zaječel Jason. „Kurvafix, Robbie, BRZDI!“

Z mlhy se na ně vyhrnuly spousty lidí, několik jich z příkrého svahu sprintovalo skoro bezhlavě. Někteří křičeli. Jeden chlapík upadl, převalil se, zvedl se a hned běžel dál, zpod saka mu vlál roztrhaný cíp košile. Rob uviděl ženu s rozdrceným nosem, zakrvácenými holeněmi a jen s jedním střevícem. V panice zabrzdil, až se čumák sanitky zhoupl k asfaltu a všechny neupevněné věci uvnitř letěly vpřed. Léky, láhve s infuzí a balíčky injekcí ze skříňky, kterou nezajistili – porušení protokolu –, se proměnily ve střely. Nosítka, která nemuseli použít pro pana Galena, bouchla do stěny. Stetoskop našel volnou dráhu, třískl do čelního skla a spadl na středovou konzolu.

„Jeď krokem,“ řekl Jason. „Jenom krokem, jasný? Ať to nezhoršíme.“

Rob polechtal plyn a začal se pomalu plížit do kopce. Objevovali se další a další lidé, zdálo se, že jsou jich stovky, někteří krváceli, většina nebyla viditelně zraněná, ale všichni vypadali vyděšeně. Jason stáhl okénko na své straně a vyklonil se ven.

„Co se děje? Řekněte mi někdo, co se děje!“

Zastavil se u něj jakýsi muž, celý zrudlý a zadýchaný. „Bylo to nějaké auto. Projelo tím houfem lidí jako kombajn. Ten zasranej maniak mě minul jen tak tak. Nevím, kolik lidí přejel. Nemohli jsme se hnout, byli jsme tam zavřený jak prasata v ohradě těma zábranama, co se do nich lidi řadí do fronty. Udělal to schválně a oni tam všude leží jako… jako… panebože, jako panáci celí od krve. Viděl jsem nejmíň čtyři mrtvé. Určitě je jich víc.“

Chlapík se dal znovu do pohybu, teď už neběžel a sotva se vlekl, protože adrenalin opadl. Jason odepnul bezpečnostní pás, vyklonil se ven a zavolal na něj: „Viděl jste, jakou mělo barvu? To auto, co to udělalo?“

Muž se otočil, tvář měl bledou a ztrhanou. „Šedé. Obrovský šedý bourák.“

Jason se znovu posadil a pohlédl na Roba. Ani jeden to nemusel říkat nahlas: právě tomu autu museli uhnout, když vyjížděli od McDonalda. Takže na tom čumáku nebyla rez.

„Jeď, Robbie. Na ten binec vzadu se podíváme potom. Hlavně nás dostaň na místo a do nikoho nevraž, jo?“

„Jasně.“

Než Rob přijel na parkoviště, panika už opadávala. Někteří lidé odcházeli krokem, jiní se pokoušeli pomoci těm, které srazilo velké šedé auto. Několik lidí, blbů, co se najdou v každém houfu, vytáhlo mobil a fotilo nebo natáčelo video. Nejspíš doufají, že z toho bude na youtubu virál, pomyslel si Rob. Chromované sloupky, z nichž visela žlutá páska s nápisy ZÁKAZ VSTUPU, ležely na dlažbě.

Policejní auto, které je před chvílí předjíždělo, už parkovalo těsně u budovy, poblíž spacího pytle, z něhož čouhala štíhlá bílá ruka. Napříč přes spacák, který se nacházel uprostřed šířící se krvavé kaluže, ležel muž. Policista kývl na sanitku, aby přijela blíž, a v rytmickém modrém světle z majáků na policejním autě vypadala jeho paže, jako by sebou škubala.

Rob popadl mobilní datový terminál a vyskočil z vozu, zatímco Jason už běžel k zadním dveřím sanitky. Vynořil se s kufrem první pomoci a externím defibrilátorem. Den se stále rozjasňoval a Rob tak mohl přečíst transparent pleskající nad hlavním vchodem do haly: ZARUČENO 1000 PRACOVNÍCH MÍST! Stojíme při lidech z našeho města! STAROSTA RALPH KINSLER.

Jasně, to vysvětlovalo, proč tu byl tak brzo ráno takový nával. Burza práce. Těžké časy byly všude a začalo to už před rokem, kdy taky ekonomiku postihl rozsáhlý infarkt, ale v tomhle městečku na břehu jezera byly časy obzvlášť těžké, protože pracovní místa tu začala ubývat ještě před koncem století.

Rob a Jason zamířili ke spacímu pytli, ale policista zavrtěl hlavou. Ve tváři byl bledý jako stěna. „Tenhle chlap a ti dva ve spacáku jsou mrtví. Asi jeho manželka a dítě. Nejspíš se je snažil chránit.“ Hluboko v krku se mu ozval jakýsi zvuk, něco mezi říhnutím a dávením. Rychle si přitiskl ruku na ústa, pak ji odtáhl a ukázal o kus dál. „Tamhleta paní by mohla být ještě s náma.“

Dotyčná paní ležela bezvládně na zádech a nohy měla vůči trupu zkroucené v úhlu, který prozrazoval vážné zranění. Rozkrok elegantních béžových kalhot byl tmavý močí. Její obličej – tedy jeho zbytky – byl celý umazaný od špíny. Kus nosu a skoro celý horní ret měla odtržené, takže v bezděčném šklebu odhalovala pečlivě okorunkované zuby. Kabát a půlku roláku měla také strženy. Na krku a rameni se jí šířily velké tmavé podlitiny.

To zasraný auto ji přejelo, pomyslel si Rob. Rozmáčklo ji jako veverku. S Jasonem si klekli vedle ní a navlékli si modré rukavice. Poblíž ležela její kabelka, s částečným otiskem pneumatiky. Rob kabelku sebral a dal ji dozadu do sanitky, protože ho napadlo, že ten otisk by mohl časem posloužit jako důkaz nebo něco takového. A ta žena samozřejmě bude kabelku chtít.

Tedy pokud přežije.

„Přestala dýchat, ale mám pulz,“ hlásil Jason. „Slabý a nitkovitý. Strhni z ní ten svetr.“

Rob to udělal a se svetrem šla i půlka podprsenky, která měla rozdrcené zapínání. Rob zbytek stáhl dolů, aby jim nepřekážel, a pak začal se stlačováním hrudníku, zatímco Jason se pustil do podpory dýchání.

„Zvládne to?“ zeptal se policista.

„Nevím,“ odpověděl Rob. „O tohle se postaráme. Vy máte jiné problémy. Jestli se sem po té cestě poženou další záchranky, jako my ze začátku, někoho přejedou.“

„Ale člověče, tady všude leží zraněný lidi. Je to tu jako na bitevním poli.“

„Pomozte těm, kterým můžete.“

„Už zase dýchá,“ oznámil Jason. „Vydrž se mnou, Robbie, pojďme tu zachránit život. Skoč na vysílačku a oznam do Kinerovy, že vezeme nejspíš frakturu krku, trauma páteře, vnitřní zranění, zranění obličeje a bůhví čeho ještě. Stav kritický. Nahlásím ti její hodnoty.“

Rob volal z mobilního datového terminálu a Jason zatím stále mačkal dýchací vak. Pohotovost v Kinerově nemocnici okamžitě odpověděla a hlas na druhém konci byl zřetelný a klidný. Kinerova nemocnice byla traumatickým centrem prvního řádu, pročež se jí někdy říkalo Prezidentská třída, a byla na něco takového připravená. Trénovali to pětkrát ročně.

Když oznámil příjezd, zjistil Rob saturaci kyslíkem (mizerná, jak se dalo čekat) a pak ze sanitky vytáhl jak pevný krční límec, tak oranžovou páteřovou desku. Už přijížděla další záchranářská vozidla a mlha se začala zvedat, takže katastrofa se objevila v plném rozsahu.

To všechno jedním autem, pomyslel si Rob. Je to vůbec možné?

„Tak jo,“ řekl Jason. „Jestli není stabilní, víc už nezmůžeme. Naložíme ji.“

Opatrně, aby udrželi páteřovou desku dokonale vodorovnou, zdvihli paní nahoru, položili na nosítka a zajistili ji. S tím bledým, znetvořeným obličejem zarámovaným krčním límcem vypadala jako rituální ženská oběť z hororu… až na to, že ve filmech jsou oběti vždycky mladé a vnadné, a tato paní vypadala, že je jí přes čtyřicet a možná i přes padesát. Příliš stará na hledání práce, řekli byste, a Robovi stačilo se na ni podívat, aby věděl, že už nikdy žádnou práci hledat nebude. Ani chodit, jak se zdálo. Jestli bude mít fantastické štěstí, možná se vyhne kvadruplegii – za předpokladu, že vydrží –, ale Rob odhadoval, že její život od pasu dolů skončil.

Jason si klekl, nasadil jí na ústa a nos průhlednou plastovou masku a pustil kyslík z nádrže u hlavy nosítek. Maska se zamlžila, dobré znamení.

„Co dál?“ zeptal se Rob a myslel tím: Co ještě můžu udělat?

„Najdi v těch krámech, co se tu všude válejí, trochu epinefrinu nebo mi ho vytáhni z tašky. Chvíli jsem měl dobrý pulz, ale už je zase nitkovitý. Pak tuhle káru nakopni. S těmi zraněními, co utrpěla, je zázrak, že je vůbec naživu.“

Rob našel pod převrácenou krabicí obvazů ampuli epinefrinu a podal mu ji. Pak zabouchl zadní dveře, vyhoupl se na sedadlo řidiče a šlápl na to. Být první na místě hromadného neštěstí znamenalo první dojet do nemocnice. To aspoň trochu vylepší mizerné vyhlídky téhle paní. Ale i tak to trvalo patnáct minut, i když ranní provoz byl řídký, takže když se dostali do Pamětní nemocnice Ralpha M. Kinera, čekal, že bude mrtvá. Vzhledem k rozsahu jejích zranění by to byl asi nejlepší výsledek.

Jenže mrtvá nebyla.

Ve tři hodiny odpoledne měli Rob a Jason dávno po směně, ale byli příliš nabuzení, než aby vůbec pomýšleli na odchod domů, takže seděli v pohotovostní místnosti Hasičské stanice č. 3 a dívali se na sportovní kanál v televizi, u které byl ztlumený zvuk. Najezdili celkem osm koleček, ale ta paní na tom byla nejhůř.

„Martine Stoverová, tak se jmenovala,“ řekl Jason nakonec. „Pořád je na chirurgii. Volal jsem tam, když jsi byl na záchodě.“

„Máš představu, jaké má šance?“

„Ne, ale nevzdali to s ní, tak aspoň něco. Určitě tam hledala místo vedoucí sekretariátu. Vlezl jsem jí do kabelky kvůli průkazu – z řidičáku jsem zjistil její krevní skupinu – a našel tam celý štos doporučení. Vypadá to, že byla v práci dobrá. Poslední místo měla v Americké bance. Pak snižovali stavy.“

„A jestli bude žít? Co myslíš? Jenom nohy?“

Jason civěl na televizi, kde basketbaloví hráči pobíhali v houfu po hřišti, a dlouho nic neříkal. Potom pronesl: „Jestli bude žít, bude z ní kvadrouš.“

„Fakt?“

„Na pětadevadesát procent.“

Objevila se reklama na pivo. Mladí lidé ve víru tance někde v baru. Všichni se bavili. Martine Stoverová se už bavit nebude. Rob se pokusil představit si, co ji čeká, pokud přežije. Život na motorovém kolečkovém křesle, které bude řídit foukáním do trubičky. Krmit ji budou kašičkami nebo infuzemi. Dýchat za pomoci respirátoru. Kadit do pytlíku. Život v medicínském pásmu soumraku.

„Christopher Reeve si nevedl tak špatně,“ pronesl Jason, jako by mu četl myšlenky. „Zvládal to dobře. Byl dobrý vzor. Držel bradu vzhůru. Mám pocit, že dokonce režíroval nějaký film.“

„Jasně že držel bradu vzhůru,“ zahučel Rob. „Díky krčnímu límci, který nikdy nesundával. A už je mrtvý.“

„Měla na sobě svoje nejlepší oblečení,“ prohodil Jason. „Elegantní kalhoty, drahý svetřík, pěkný kabát. Snažila se znovu postavit na nohy. A nějakej hajzl si přijde a o všecko ji připraví.“

„Už ho dostali?“

„Ještě ne, co jsem zatím slyšel. Až ho chytnou, tak doufám, že ho pověsí za koule do průvanu.“

Když následujícího večera přivezli do Kinerovy nemocnice pacienta s mrtvicí, šli se podívat i na Martine Stoverovou. Byla na JIPce a vykazovala známky sílících mozkových funkcí, což znamenalo, že se zanedlouho probere z bezvědomí. Až se opravdu probere, někdo jí bude muset sdělit špatnou zprávu: od hrudníku dolů je ochrnutá.

Rob Martin byl rád, že jí to nebude muset říkat on.

A ten chlap, co mu novináři říkali Mercedesový vrah, byl pořád na svobodě.

Z
Leden 2016

1

Billu Hodgesovi se v kapse kalhot roztříští skleněné okno. Následuje jásavý chór chlapeckých hlasů, které zakřičí: „Je to GÓL!“Hodges sebou na židli škubne a nadskočí. Dr. Stamos patří ke špičkovým lékařům a teď v pondělí dopoledne má plnou čekárnu. Všichni se otočí a podívají se na něj. Hodges ucítí v obličeji horko. „Promiňte,“ pronese do místnosti jen tak všeobecně. „Textová zpráva.“

„A velmi hlasitá,“ poznamená stará paní s řídnoucími bílými vlasy a lalokem volné kůže jako bígl. Hodges si před ní připadá jako kluk, a to mu táhne na sedmdesát. Ale paní se v etiketě mobilního telefonování vyzná. „Měl byste si ztišit hlasitost, když jste na takovém veřejném místě, nebo si úplně vypnout zvuk.“

„Rozhodně, rozhodně.“

Stará paní se vrátí ke svému paperbacku (je to Padesát odstínů šedi, a nečte ho poprvé, soudě podle ohmataného vzhledu knížky). Hodges vytáhne z kapsy iPhone. Zpráva je od Petea Huntleyho, jeho starého parťáka z doby, kdy Hodges sloužil u policie. Pete se to už také chystá v práci zabalit, je to sice neuvěřitelné, ale je to tak. Říkají tomu konec hlídky, ale pro Hodgese je nemožné s hlídkováním skončit. Dnes vede malou firmu o dvou lidech, zvanou Právo nálezce. Sám si říká nezávislý hledač neplatičů, protože před několika lety se dostal do menších problémů a nemůže získat licenci soukromého detektiva. V tomto městě musíte mít příslušné pojištění. Ale ve skutečnosti je soukromý detektiv, aspoň někdy.

Zavolej mi, Kermite. Ihned. Důležité.

Hodges se skutečně jmenuje Kermit, ale většinou si nechává říkat prostředním jménem, aby se narážky na žabáka omezily na minimum. Pete si však zvykl to jméno používat. Připadá mu k popukání.

Hodges uvažuje, že telefon zase schová (jakmile ho ztlumí, pokud se dokáže propracovat k položce NERUŠIT). Každou chvíli ho zavolají do ordinace doktora Stamose a on chce mít ten rozhovor co nejdřív za sebou. Jako většina starších lidí, které zná, ani on nemá rád lékařské ordinace. Vždycky se bojí, že najdou něco nejenom špatného, ale něco opravdu špatného. Kromě toho ne že by nevěděl, o čem jeho bývalý parťák chce mluvit. Pete pořádá příští měsíc velkou důchodovou rozlučku. Bude se konat v Raintree Inn kousek od letiště. Ve stejné restauraci, v níž se konala Hodgesova party, ale Hodges má v úmyslu pít tentokrát mnohem méně. Možná vůbec. Měl s chlastem problém, když byl v aktivní službě, a byl to jeden z důvodů, proč zkrachovalo jeho manželství, ale v poslední době jaksi ztratil na alkohol chuť. Je to úleva. Kdysi četl sci-fi román s názvem Měsíc je drsná milenka. Neví, jak je to s měsícem, ale klidně by dosvědčil u soudu, že drsná milenka je whiskey, a ta se vyrábí přímo tady na Zemi.

Přemýšlí nad tím, zvažuje, že odpoví esemeskou, pak ten nápad zavrhne a vstane. Staré zvyky jsou příliš silné.

Žena za pultem recepce se jmenuje Marlee, aspoň podle jmenovky. Vypadá na sedmnáct a Hodgesovi věnuje zářivý úsměv roztleskávačky. „Brzy se vám bude věnovat, pane Hodgesi, určitě. Máme jenom maličko zpoždění. Tak to v pondělí bývá.“

„Pondělí, pondělí, tomu dni se nedá věřit,“ prohodí Hodges.

Dívka se zatváří nechápavě.

„Jenom si na chvilku odskočím, ano? Musím si zavolat.“

„V pořádku,“ souhlasí Marlee. „Jen zůstaňte u dveří. Pořádně na vás zamávám, pokud ještě budete venku, až bude pan doktor volný.“

„To půjde.“ Hodges se cestou ke dveřím zastaví u staré paní. „Dobrá knížka?“

Vzhlédne k němu. „Ne, ale má jiskru.“

„To jsem slyšel. Už jste viděla film?“

Zahledí se na něj překvapeně a se zájmem. „Oni natočili film?“

„Ano. Měla byste ho omrknout.“

Ne že by ho Hodges viděl, i když Holly Gibneyová – dříve jeho asistentka, nyní obchodní partnerka, a zuřivá filmová fanynka už od nelehkého dětství – se ho snažila na něj dotáhnout. Dvakrát. Právě Holly mu do telefonu stáhla to řinčení skla/gól jako oznámení o došlé esemesce. Připadalo jí to zábavné. Hodgesovi taky… zpočátku. Teď mu to lezlo krkem. Na internetu si vyhledá, jak to změnit. Na internetu se dá najít všechno, jak zjistil. Něco je užitečné. Něco je zajímavé. Něco je legrační.

A něco je hnus.

2

Peteův mobil dvakrát zazvoní a pak už Hodgesovi do ucha promluví starý parťák: „Huntley.“Hodges spustí: „Pořádně mě poslouchej, protože tě pak z týhle látky přezkouším. Ano, budu na tom večírku. Ano, prohodím po jídle pár poznámek, zábavných, ale ne přisprostlých, a pronesu první přípitek. Ano, pochopil jsem, že tam bude tvoje bejvalka i současná přítulka, ale pokud vím, striptérku nikdo neobjednal. Pokud jo, tak by to byl Hal Corley, protože je idiot, a musel by ses ho zeptat sá –“

„Bille, přestaň. Nejde o tu oslavu.“

Hodges okamžitě zmlkne. Nejen kvůli hluku hlasů v pozadí, které se jim pletou do hovoru – jsou to policejní hlasy, to ví, i když nerozumí, o čem mluví. Hlavně ho zarazí, že ho Pete oslovil Bille, a to znamená, že jde o sakra vážnou věc. Hodgesovy myšlenky zalétnou nejdřív ke Corinne, jeho vlastní bývalé manželce, potom k dceři Alison, která bydlí v San Francisku, a potom k Holly. Kristepane, jestli se něco stalo Holly…

„O co jde, Pete?“

„Jsem na místě činu, kde to vypadá na vraždu a sebevraždu. Byl bych rád, kdybys sem zajel a omrknul to. Přiveď s sebou tu svoji parťačku, jestli bude ochotná a po ruce. Strašně nerad to říkám, ale myslím, že ve skutečnosti je možná trochu chytřejší než ty.“

Takže nejde o nikoho z jeho okruhu. Hodgesovy břišní svaly, zaťaté, jako by se chystaly zadržet úder, povolí. I když ta setrvalá bolest, která ho přivedla ke Stamosovi, je tam pořád. „Jasně že je. Protože je mladší. Když se ti přehoupne šedesátka, začneš ztrácet mozkové buňky po milionech, tenhle jev si taky budeš moct za pár let vyzkoušet na vlastní kůži. Proč chceš starýho frontovýho koně jako já na místě vraždy?“

„Protože je to nejspíš můj poslední případ, protože se to v novinách rozmázne a protože – ať to s tebou nesekne – si tvýho přínosu cením. Gibneyové taky. A je tu jedno zvláštní spojení. Nejspíš je to náhoda, ale tím si nejsem úplně jistej.“

„Jaké spojení?“

„Říká ti něco jméno Martine Stoverová?“

Chvilku tápe, pak mu to docvakne. Jednoho zamlženého rána v roce 2009 šílenec Brady Hartsfield najel s ukradeným mercedes-benzem do zástupu žadatelů o práci u Městského centra. Osm jich zabil a patnáct vážně zranil. Detektivové K. William Hodges a Peter Huntley během vyšetřování vyslechli spoustu lidí, kteří tam toho zamlženého rána byli, včetně všech zraněných. S Martine Stoverovou byl rozhovor nejtěžší, a nejen proto, že jí kvůli znetvořeným ústům skoro nikdo nerozuměl, jenom její matka. Stoverová byla od hrudníku dolů ochrnutá. Hartsfield později napsal Hodgesovi anonymní dopis. V něm o ní napsal, že je „v podstatě jenom hlava na klacku“. Bylo to zvlášť kruté proto, že v tom zlém vtipu bylo radioaktivní zrnko pravdy.

„Nepřipadá mi, že by kvadruplegik vraždil, Pete… leda tak v seriálu Myšlenky zločince. Takže předpokládám, že…?“

„Jo, spáchala to matka. Nejdřív oddělala Stoverovou, pak sebe. Přijdeš?“

Hodges nezaváhal. „Jo. Cestou se zastavím pro Holly. Co je to za adresu?“

„Hilltop Court číslo 1601. V Ridgedale.“

Ridgedale je předměstí na sever od města, odkud lidé dojíždějí za prací do centra, a není tak drahé jako Sugar Heights, ale i tak dost hezké.

„Můžu tam být za čtyřicet minut, pokud je Holly v kanceláři.“

A ona bude. Skoro vždycky je úderem osmé u svého stolu, někdy už v sedm, a ochotně tam sedí, dokud na ni Hodges nehoukne, aby už jela domů, udělala si večeři a podívala se v počítači na nějaký film. Holly Gibneyová je hlavní důvod, proč je Právo nálezce finančně v plusu. Je organizační génius, počítačový mág a práce je její život. Nu, patří do něj i Hodges a rodina Robinsonových, zvlášť Jerome a Barbara. Jerome a Barbařina máma kdysi jmenovali Holly čestnou Robinsonovou, a Holly se rozzářila jako slunce za letního odpoledne. Něco takového dělá Holly častěji než dřív, ale na Hodgesův vkus je to pořád málo.

„To je skvělé, Kerme. Díky.“

„Těla už odvezli?“

„Jsou na cestě do márnice, zatímco tu mluvíme, ale Izzy všechno nafotila na iPad.“ Hovoří o Isabelle Jaynesové, která je po Hodgesově odchodu do důchodu Peteovou parťačkou.

„Tak jo. Přinesu ti plněný éclair.“

„Tady už máme úplnou pekárnu. Kde jsi, mimochodem?“

„Celkem nikde. Ozvu se ti, jak nejrychleji to půjde.“

Hodges ukončí hovor a už spěchá chodbou k výtahu.

3

Pacient objednaný k doktoru Stamosovi na osm čtyřicet pět se konečně vynoří z vyšetřovny. Pan Hodges byl objednaný na devátou, a už je půl desáté. Chudák je nejspíš celý netrpělivý, aby to měl za sebou a mohl si jít po zbytek dne po svých. Recepční se podívá do chodby a vidí, že Hodges mluví do mobilu.

Marlee vstane a nahlédne do Stamosovy ordinace. Doktor sedí za stolem, před sebou má otevřenou složku. Na štítku je počítačem napsáno KERMIT WILLIAM HODGES. Lékař studuje cosi ve složce a mne si spánek, jako by ho bolela hlava.

„Pane doktore? Mám poslat pana Hodgese dovnitř?“

Polekaně vzhlédne, pak se podívá na hodiny na stole. „Panebože, ano. Pondělky jsou hrozné, viďte?“

„Tomu dni se nedá věřit,“ řekne Marlee a otočí se k odchodu.

„Mám svou práci rád, ale tohle na ní nesnáším,“ zamumlá Stamos.

Teď se lekne Marlee. Otočí se a zahledí se na něj.

„To nic. Mluvil jsem jen pro sebe. Pošlete mi ho sem. Ať to máme za sebou.“

Marlee se podívá do chodby právě včas, aby zahlédla, jak se na druhém konci zavírají dveře výtahu.

4

Hodges zavolá Holly z parkovací garáže vedle lékařského střediska, a když se dostane k Turnerově budově na ulici Lower Marlborough, kde se nachází jejich kancelář, Holly už stojí na chodníku s kufříkem postaveným mezi svými praktickými střevíci. Holly Gibneyová: už je jí hodně přes čtyřicet, je dost vysoká a štíhlá, hnědé vlasy má jako obyčejně stažené dozadu do pevného drdůlku, a dnes ráno má na sobě tlustou bundu North Face a nasadila si i kapucu, která jí rámuje drobnou tvář. Řekli byste, že je ta tvář nezajímavá, pomyslí si Hodges, dokud neuvidíte oči, které jsou krásné a plné inteligence. A nemusíte je pořádně vidět hodně dlouho, protože Holly Gibneyová se očnímu kontaktu obvykle vyhýbá.

Hodges zajede se svým priusem k obrubníku, Holly nasedne, hned si stáhne rukavice a nastaví dlaně k ventilátoru topení u svého místa. „Trvalo hodně dlouho, než jsi sem přijel.“

„Patnáct minut. Byl jsem na druhé straně města. Všude mi naskakovala červená.“

„Bylo to osmnáct minut,“ informuje ho Holly, když Hodges vyjíždí na silnici. „Protože ses hnal moc rychle, což je kontraproduktivní. Když udržuješ rychlost přesně na dvaceti mílích za hodinu, projedeš skoro všechny semafory. Jsou načasované. Říkala jsem ti to už několikrát. Teď mi pověz, co říkal doktor. Dostal jsi z testů jedničku?“

Hodges zvažuje své možnosti, které jsou pouze dvě: povědět pravdu, nebo se vykrucovat. Má problémy se žaludkem a Holly ho otravovala tak dlouho, až k tomu doktorovi zašel. Nejdřív to byl jenom tlak v břiše, teď už to trochu bolí. Holly má možná problémy s osobností, ale otravovat umí velmi účinně. Jako čtvrtodenní zimnice, myslí si někdy Hodges.

„Ještě nejsou výsledky.“ Není to vyložená lež, řekne si, já je opravdu ještě nemám.

Holly na něj nedůvěřivě hledí, zatímco vyjíždějí na městský okruh Crosstown Expressway. Hodges nesnáší, když se na něj takhle dívá.

„Nevykašlu se na to,“ řekne jí. „Věř mi.“

„Věřím,“ odpoví ona. „Opravdu věřím, Bille.“

Po tomhle je mu ještě hůř.

Holly se shýbne, otevře kufřík a vytáhne iPad. „Když jsem na tebe čekala, něco jsem si vyhledala. Chceš si to poslechnout?“

„Spusť.“

„Martine Stoverové bylo padesát, když ji Brady Hartsfield zmrzačil, takže dnes by jí bylo padesát šest. Zřejmě by jí mohlo být i padesát sedm, ale jelikož máme teprve leden, nepovažuji to za moc pravděpodobné, co říkáš?“

„Šance není velká, máš pravdu.“

„V době, kdy došlo k té události u Městského centra, bydlela s matkou v domě na Sycamore Street. Kousek od Bradyho Hartsfielda i jeho matky, což je trochu ironie, když se to tak vezme.“

Také kousek od Toma Sauberse a jeho rodiny, přemýšlí Hodges. Nedávno měli s Holly případ, který se týkal rodiny Saubersových, a i u něj se našla souvislost s tím, čemu místní noviny začaly říkat Mercedesový masakr. Objevovaly se tu všemožné souvislosti, když se nad tím člověk zamyslel, a nejpodivnější asi byla ta, že auto, které Hartsfield použil jako vražednou zbraň, patřilo sestřenici Holly Gibneyové.

„Jak to, že se poměrně stará paní a její vážně postižená dcera vypracovaly z Tree Streets do Ridgedale?“

„Díky pojistce. Martine Stoverová neměla jednu nebo dvě obrovské pojistky, ale tři. Na pojištění vyloženě ujížděla.“ Hodgese napadne, že jenom Holly může tohle pronést s uznáním. „Pak o ní vyšlo několik článků, protože z těch zraněných dopadla nejhůř. Říkala, že věděla, že pokud v Městském centru nedostane práci, bude muset začít pojistky postupně vybírat. Koneckonců, byla svobodná a musela se starat o ovdovělou nezaměstnanou matku.“

„Která se nakonec starala o ni.“

Holly přikývne. „Velmi zvláštní, velmi smutné. Ale aspoň měly záchrannou finanční síť, což je smysl pojištění. Dokonce se přestěhovaly do lepšího světa.“

„Ano,“ řekne Hodges, „ale teď z něho zmizely.“

Na to Holly neodpoví. Vpředu je odbočka na Ridgedale. Hodges na ni zamíří.

5

Pete Huntley přibral, břicho mu visí přes opasek, ale Isabelle Jaynesová v upnutých vyšisovaných džínách a modrém saku je oslnivá jako vždycky. Její kouřově šedé oči putují z Hodgese k Holly a pak znovu k Hodgesovi.

„Zhubl jste,“ poznamená. To může být jak poklona, tak výčitka.

„Má problémy se žaludkem, takže si nechal udělat nějaké testy,“ řekne Holly. „Dnes měly přijít výsledky, ale…“

„Do toho se nebudeme pouštět, Hols,“ přeruší ji Hodges. „Tohle není lékařské konzilium.“

„Vy dva se k sobě chováte čím dál víc jako staří manželé,“ řekne Izzy.

Holly odpoví věcným tónem: „Manželství s Billem by zničilo náš pracovní vztah.“

Pete se zachechtá a Holly po něm střelí nechápavým pohledem. Už vstupují do domu.

Je to hezký dům typu Cape Cod, a i když stojí na kopci a je studený den, uvnitř je příjemně teplo. V hale si všichni nasadí tenké gumové rukavice a návleky na boty. Jak se to všechno vrací, pomyslí si Hodges. Jako bych nikdy neodešel.

V obývacím pokoji visí na jedné stěně obraz okatých sirotků, na druhé stěně velkoplošná obrazovka. Před televizí je křeslo a vedle něj kávový stolek. Na stolku leží pečlivě uspořádaný vějíř časopisů zaměřených na celebrity, jako OK!, a bulvárních plátků, jako Inside View. Uprostřed pokoje jsou v koberci dvě hluboké rýhy. Hodges si pomyslí: Tady večer sedávaly a dívaly se na televizi. Nebo možná celé dny. Máma v křesle, Martine v kolečkovém křesle. Které muselo vážit snad tunu, soudě podle těch stop.

„Jak se jmenovala její matka?“ zeptá se.

„Janice Ellertonová. Manžel James jí zemřel před dvaceti lety, jak vypověděla…“ Pete je stará škola jako Hodges, takže místo iPadu nosí zápisník. Teď do něj nahlédne. „Jak vypověděla Yvonne Carstairsová. To ona a ta druhá pomocnice, Georgina Rossová, našly těla, když dnes ráno chvilku před šestou přišly sem. Za dřívější příchod dostávaly příplatek. Ta Rossová nám moc nepomohla…“

„Jenom drmolila,“ řekne Izzy. „Ale Carstairsová byla dobrá. Neztratila hlavu. Hned zavolala policii a v šest čtyřicet už jsme byli na místě.“

„Jak stará byla ta máma?“ zeptá se Hodges.

„To ještě nevíme přesně,“ řekne Pete, „ale už to nebyla žádná mladice.“

„Bylo jí sedmdesát devět,“ odpoví Holly. „V jednom z těch novinových článků, které jsem vyhledala při čekání, než mě Bill vyzvedne, se psalo, že jí bylo sedmdesát tři, když se stal ten masakr u Městského centra.“

„To je strašně dlouho na to, když se má člověk starat o ochrnutou dceru,“ poznamená Hodes.

„Byla ale v dobré formě,“ namítne Isabelle. „Aspoň podle Carstairsové. Byla silná. A měla spoustu pomocníků. Měly na to peníze díky…“

„… pojištění,“ dokončí Hodges. „Holly mě cestou sem informovala.“

Izzy se na Holly zadívá. Holly si toho nevšimne. Odhaduje velikost místnosti. Vrývá si do paměti nábytek. Čichá ve vzduchu. Přejíždí dlaní po opěradle mámina křesla. Holly má emocionální problémy, všechno bere neuvěřitelně doslova, ale taky je vůči vnějším podnětům vnímavá jako málokdo.

Pete řekne: „Ráno sem chodily dvě pomocnice, dvě tu byly odpoledne a dvě večer. Každý den v týdnu. Zajišťovala je soukromá společnost s názvem…“ nahlédne do notesu, „Domácí pomocníci. Všechny přesuny a zvedání zajišťovali oni. Byla tu taky hospodyně, Nancy Aldersonová, ale ta má zřejmě volno. V kalendáři v kuchyni je napsáno Nancy v Chagrin Falls. A čára se táhne ode dneška přes úterý a středu.“

Do haly vejdou dva muži, rovněž v rukavicích a s návleky na nohou. Přišli z části domu patřící zesnulé Martine Stoverové, pomyslí si Hodges. Oba nesou kufříky na důkazy.

„V ložnici a koupelně jsme hotoví,“ řekne jeden z nich.

„Našli jste něco?“ zeptá se Izzy.

„Jenom to, co se dá čekat,“ odpoví druhý. „Z vany jsme dostali docela dost bílých vlasů, což není nic nezvyklého vzhledem k tomu, že právě tam to stará paní zabalila. Ve vaně byl taky exkrement, ale jen stopa. To se taky dalo čekat.“ Na Hodgesův tázavý pohled technik dodá: „Vzala si inkontinenční kalhotky. Dobře se připravila.“

„Uchhh,“ udělá Holly.

První technik řekne: „Je tam sprchová židle, ale stojí v rohu a na sedáku je štos čistých ručníků. Jako by se nikdy nepoužívala.“

„Umývali ji houbou,“ řekne Holly.

Pořád vypadá zhnuseně, buď z představy inkontinenčních kalhotek nebo výkalu ve vaně, ale oči jí stále rejdí sem a tam. Občas se na něco zeptá nebo prohodí poznámku, ale většinou zůstává zticha, protože lidé ji děsí, zvlášť v uzavřených prostorách. Ale Hodges ji dobře zná – aspoň tak dobře, jak je to možné –, takže ví, že je v nejvyšší pohotovosti.

Později bude mluvit a Hodges ji pozorně vyslechne. Na případu Saubersových, který měli loni, se naučil, že poslouchat Holly se bohatě vyplatí. Myslí netradičně, občas víc než netradičně, a její intuice dokáže být neuvěřitelná. A i když je od přírody bojácná – a bůh ví, že k tomu má důvody –, dokáže být statečná. Holly je důvodem, proč Brady Hartsfield alias Pan Mercedes teď leží v Jezerní regionální klinice pro poranění mozku při Kinerově pamětní nemocnici. Holly se rozmáchla ponožkou naplněnou ložiskovými kuličkami a rozdrtila Hartsfieldovi lebku dřív, než stačil způsobit mnohem horší katastrofu, než byla ta u Městského centra. Teď chlapec setrvává v pásmu soumraku, o kterém hlavní neurolog na klinice mluví jako o „trvalém vegetativním stavu“.

„Kvadruplegici se můžou sprchovat,“ vysvětluje Holly, „ale je to pro ně obtížné kvůli všem těm přístrojům, na které jsou napojení. Takže většinou je umývají houbou.“

„Pojďme do kuchyně, tam svítí slunce,“ řekne Pete a všichni zamíří za ním.

První, čeho si Hodges všimne, je odkapávač na nádobí, kde schne jediný talíř, na němž bylo poslední jídlo paní Ellertonové. Linka se jen blýská a podlaha vypadá tak čistá, že by se z ní dalo jíst. Hodgese napadne, že její postel v patře bude úhledně ustlaná. Možná dokonce vyluxovala koberce. A pak ty inkontinenční kalhotky. Postarala se o všechno, oč se postarat mohla. Jako člověk, který kdysi také vážně uvažoval o sebevraždě, to Hodges dokáže pochopit.

6

Pete, Izzy a Hodges sedí v kuchyni u stolu. Holly jen tak popochází, občas se zastaví za Isabelle a podívá se na soubor fotek na Izzyině iPadu označený ELLERTONOVÁ/STOVEROVÁ, chvílemi nahlíží do různých skříněk a její prsty v rukavicích jsou jemné jako můrky.

Izzy jim vysvětluje, co je na fotkách, a při řeči přejíždí prstem po obrazovce.

Na první fotografii jsou dvě ženy středního věku. Obě v červené nylonové uniformě Domácích pomocníků, obě jsou svalnaté a ramenaté, ale jedna z nich – zřejmě Georgina Rossová, usoudí Hodges – pláče a svírá si ramena, takže předloktí tiskne k prsům. Ta druhá, Yvonne Carstairsová, je očividně z odolnějšího materiálu.

„Dostaly se sem v pět čtyřicet pět,“ říká Izzy. „Mají klíč, aby mohly dovnitř, takže nemusejí klepat ani zvonit. Martine někdy spala až do půl sedmé, říká Carstairsová. Paní Ellertonová je vždycky vzhůru, vstává kolem páté, to jim sama řekla, prý si musela hned po ránu dát kafe, jenže dnes ráno tu nebyla a nevoněla tu káva. Takže si myslely, že stará paní pro jednou zaspala, a přály jí to. Potichu vešly do ložnice Stoverové, ta je na konci chodby, aby zjistily, jestli je vzhůru ona. A tohle tam našly.“

Izzy přejde na další obrázek. Hodges čeká, že Holly znovu udělá uch, ale ta mlčí a pozorně si fotku prohlíží. Stoverová je v posteli a pokrývky má stažené ke kolenům. Zranění na obličeji nebylo nikdy napraveno, ale to, co z něj zbývá, vypadá docela poklidně. Oči má zavřené a zkřivené ruce sepjaté. Z vyhublého břicha jí trčí vyživovací hadička. Poblíž stojí kolečkové křeslo, které Hodgesovi připomíná spíš kabinu pro kosmonauta.

„V ložnici Stoverové bylo něco cítit. Ale ne kafe. Chlast.“

Izzy posune na další fotku. Je to detail nočního stolku Stoverové. Jsou na něm úhledné řady pilulek. Je na něm drtič, aby je rozdrtil a Stoverová je mohla strávit. Mezi nimi se naprosto nepatřičně vyjímá sedmička třikrát destilované vodky Smirnoff a plastová stříkačka. Láhev vodky je prázdná.

„Ta dáma nemínila nic riskovat,“ řekne Pete. „Třikrát destilovaný Smirnoff má pětasedmdesát procent.“

„Nejspíš chtěla, aby to pro její dceru bylo co nejrychlejší,“ pronese Holly.

„Dobrý odhad,“ řekne Izzy, ale nijak vřele. Holly ji nezajímá a Holly se nezajímá o ni. Hodges si to uvědomuje, ale příčinu netuší. A jelikož vídají Isabelle málokdy, nikdy ani nezkoušel se na to Holly vyptat.

„Máte detaily toho drtiče?“ zeptá se Holly.

„Samozřejmě.“ Izzy přejede prstem po obrazovce a drtič na léky se zvětší do rozměrů létajícího talíře. V kalíšku zůstal bílý poprašek. „S jistotou to budeme vědět až za pár dnů, ale myslíme si, že je to oxykodon. Předpis si vyzvedávala před třemi týdny, podle etikety, ale lahvička je prázdná stejně jako ta láhev od vodky.“

Vrátí se k Martine Stoverové, která má zavřené oči a vyhublé ruce sepjaté jako v modlitbě.

„Její matka rozmačkala prášky, nasypala je do té láhve a vodku nalila vyživovací hadičkou do Martine. Nejspíš účinnější než smrtící injekce.“

Izzy znovu přejede prstem po obrazovce. Tentokrát Holly opravdu řekne „uchhh“, ale pohled neodvrátí.

První fotografie Martininy koupelny vybavené pro hendikepované lidi je zabíraná z odstupu, takže je na ní extra nízký pultík s umyvadlem, extra nízký sušák na ručníky a skříňky, obří vana kombinovaná se sprchou. Posunovací zástěna před sprchou je složená, takže je vidět celá vana. Janice Ellertonová leží ve vodě až po ramena, na sobě má růžovou noční košili. Hodges soudí, že se kolem ní nadouvala, když se do vody ponořovala, ale na této fotce z místa činu se košile pevně lepí na hubené tělo. Přes hlavu má igelitový sáček utažený froté páskem, který patří k nějakému županu. Zpod sáčku se táhne dlouhá hadička, která končí v malé plechovce stojící na vydlážděné podlaze. Na boku plechovky je samolepka s obrázkem smějících se dětí.

„Sebevražedná souprava,“ vysvětlí Pete. „Nejspíš si její výrobu našla na internetu. Je tam spousta stránek, které vysvětlují, jak na to, včetně obrázků. Voda ve vaně byla studená, když jsme sem přišli, ale pravděpodobně teplá, když do ní lezla.“

„Údajně to uklidňuje,“ doplní Izzy, a i když neudělá uchhh, tvář se jí na okamžik stáhne ve znechuceném výrazu, když posune na další fotografii: detail obličeje Janice Ellertonové. Sáček se zamlžil sraženou párou z jejích posledních výdechů, ale Hodges vidí, že oči má zavřené. Také odešla s klidným výrazem ve tváři.

„V té plechovce bylo helium,“ řekne Pete. „Dá se koupit v každém velkém diskontním obchodě. Mají se jím nafukovat balonky na oslavách narozenin prťat, ale docela dobře se jím můžete zabít, pokud si přes hlavu přetáhnete igeliťák. Motá se hlava, následuje dezorientace a v té chvíli už pravděpodobně nedokážete ten igeliťák sundat, i kdybyste si to rozmysleli. Následuje bezvědomí a po něm smrt.“

„Vraťte se k té poslední,“ ozve se Holly. „Na které je celá koupelna.“

„Aha,“ pronese Pete. „Doktor Watson asi něco zahlédl.“

Izzy fotky vrátí. Hodges se nakloní blíž a přimhouří oči – na blízko už nevidí tak dobře jako kdysi. Pak uvidí to, čeho si všimla Holly. Vedle tenké šedé elektrické šňůry zapojené do jedné ze zásuvek leží fixka. Někdo – Ellertonová, usoudí Hodges, protože její dcera už léta nemohla psát – napsal na pult jediné písmeno: Z.

„Co z toho usuzujete?“ zeptá se Pete.

Hodges přemítá. „Je to její dopis na rozloučenou,“ odpoví nakonec. „Zet je poslední písmeno abecedy. Kdyby uměla řecky, možná by to byla omega.“

„To si taky myslím,“ řekne Izzy. „Docela elegantní, když se to tak vezme.“

„Zet je také Zorrova značka,“ informuje je Holly. „To byl maskovaný mexický kavalír. Je spousta filmů se Zorrem, v jednom hraje Dona Diega Anthony Hopkins, ale ten není moc dobrý.“

„Připadá vám to relevantní?“ zeptá se Izzy. Na tváři má výraz zdvořilého zájmu, ale tón hlasu je bodavý.

„Byl taky jeden televizní seriál,“ pokračuje Holly. Dívá se na tu fotografii, jako by byla zhypnotizovaná. „Produkoval ho Walt Disney, to bylo ještě za černobílé éry. Paní Ellertonová ho možná jako malá holka sledovala.“

„Říkáte, že možná hledala útěchu ve vzpomínkách na dětství, když se chystala odpravit?“ Pete vypadá pochybovačně a Hodges to cítí stejně. „Asi je to možné.“

„Spíš je to blbost,“ řekne Izzy a zakroutí očima.

Holly si jich nevšímá. „Můžu se podívat do té koupelny? Nebudu na nic sahat, i když mám tohle.“ Zvedne své drobné ruce v rukavicích.

„Poslužte si,“ řekne Izzy okamžitě.

Jinými slovy vysmahni a nech dospělé, aby si promluvili, pomyslí si Hodges. Není mu jedno, že je Izzy k Holly hrubá, ale jelikož se zdá, že to k Holly vůbec nepronikne, nevidí důvod, proč z toho dělat problém. Kromě toho je Holly dnes ráno opravdu trochu roztržitá, myšlenky se jí rozbíhají všemi směry. Hodges usoudí, že za to mohou ty fotografie. Mrtví lidé nikde nevypadají víc mrtví než na policejních fotkách.

Holly se zajde podívat do koupelny. Hodges se v židli opře, dlaně s propletenými prsty si založí do zátylku a rozevře lokty. Zlobící žaludek je dnes ráno docela hodný, možná proto, že si dal místo kávy čaj. Jestli je to tím, bude se muset přeorientovat na PG Tips. Sakra, bude ho muset koupit zásoby. Ty věčné bolesti žaludku už ho opravdu nebaví.

„Nechceš mi říct, co se tu děje, Pete?“

Pete povytáhne obočí a snaží se vypadat nevinně. „Netuším, co máš na mysli, Kermite?“

„Měl jsi pravdu, když jsi říkal, že se toho chytí noviny. Je to takový ten doják, co lidi milují, protože jim vlastní život hnedle připadá lepší…“

„Cynické, ale nejspíš pravdivé,“ povzdechne Izzy.

„… ale jakékoli spojení s Mercedesovým masakrem je spíš incident než kauzalita.“ Hodges si není úplně jist, jestli to znamená to, co si myslí, ale zní to dobře. „Máte tu obyčejné zabití z milosti a pachatelkou je stará paní, která se už dál nemohla dívat, jak její dcera trpí. Když si Ellertonová pustila hélium, její poslední myšlenka nejspíš zněla, brzo budu s tebou zlatíčko, a až se budeme procházet po nebeských ulicích, budeš kráčet vedle mě.“

Izzy se tomu uchechtne, ale Pete vypadá bledý a zamyšlený. Hodges si najednou vzpomene, že kdysi dávno, možná je to už třicet let, Pete a jeho manželka přišli o své první dítě, maličkou dceru, která zemřela na syndrom náhlého úmrtí.

„Je to smutné a noviny to budou den, dva rozebírat, ale tohle se stává po celém světě každý den. Každou hodinu, co já vím. Takže mi vysvětli, o co tu jde.“

„Nejspíš o nic. Izzy říká, že to nic není.“

„Přesně tak,“ potvrdí Izzy.

„Izzy si nejspíš myslí, že už mi měkne mozek, když se blížím do finiše.“

„To zas ne. Izzy si jen myslí, že je načase, aby ti ta včelka známá coby Brady Hartsfield přestala bzučet kolem hlavy.“

Přesune svůj kouřově šedý pohled na Hodgese.

„Tamhle slečna Gibneyová je možná uzlíček nervů, tiků a divných asociací, ale Hartsfieldovi zatnula tipec moc pěkně, to jí musím nechat. Teď leží vyřízený na té klinice pro poškození mozku v Kinerově nemocnici, kde nejspíš zůstane, dokud nechytí zápal plic a neumře, čímž ušetří státu hromadu peněz. Nikdy nepůjde před soud za to, co udělal, to všichni víme. Nechytili jste ho kvůli té věci u Městského centra, ale Gibneyová mu zabránila, aby o rok později v hale Mingo vyhodil do vzduchu dva tisíce dětí. Chlapi, s tím se musíte smířit. Odpískejte to jako vítězství a nechte to plavat.“

„Uf,“ odfrkne si Pete. „Jak dlouho jsi to v sobě držela?“

Izzy se snaží neusmívat, ale nedokáže to. Pete se také usměje a Hodges si pomyslí: Spolupracují stejně dobře jako kdysi já s Petem. Věčná škoda rozbíjet takovou kombinaci. Opravdu škoda.

„Docela dlouho,“ odpoví Izzy. „Tak do toho a vyklop mu to.“ Otočí se k Hodgesovi. „Aspoň že to nejsou malí šediví mužíčci z Akta X.“

„Takže co?“ zeptá se Hodges.

„Keith Frias a Krista Countrymanová,“ začne Pete. „Ti dva taky byli u Městského centra to ráno desátého dubna, když to Hartsfield udělal. Frias, devatenáct let, přišel o většinu paže, k tomu čtyři zlomená žebra a vnitřní zranění. Taky ztratil sedmdesát procent zraku v pravém oku. Countrymanová, jedenadvacet let, měla zlomená žebra, zlomenou ruku a zranění páteře, kvůli kterému musela absolvovat všemožné bolestivé terapie, na které nechci ani pomyslet.“

Hodges také ne, ale o obětech Bradyho Hartsfielda přemýšlel mnohokrát. Většinou o tom, jak sedmdesát pitomých vteřin může změnit životy na tolik let… nebo navěky, jako Martine Stoverové.

„Scházeli se každý týden na terapii na jednom místě, kde se to jmenuje Zotavení jsi ty, a zamilovali se. Zotavovali se… pomalu… a plánovali svatbu. Potom, loni v únoru to bylo, společně spáchali sebevraždu. Slovy jedné staré punkové písničky: vzali si hromadu prášků a umřeli.“

To Hodgesovi připomnělo drtič léků na stolku vedle nemocničního lůžka Stoverové. Drtič se zbytkem oxykodonu. Máma rozpustila všechen oxykodon ve vodce, ale na stolku přece musela být spousta dalších narkotických léků. Proč se namáhala s igelitovým sáčkem a heliem, když mohla spolykat hrst vicodinu, zajíst ho hrstí valia a tím to vyřídit?

„Frias a Countrymanová, to byla taková ta mladická sebevražda, které se také stávají každý den,“ řekne Izzy. „Rodiče měli ohledně manželství pochybnosti. Chtěli po nich, aby počkali. A ti dva spolu těžko mohli utéct, že? Frias sotva chodil a ani jeden neměl práci. Pojištění stačilo na zaplacení týdenních terapií a na zásobování špajzky v obou domácnostech, ale nedostali žádné luxusní plnění jako Martine Stoverová. Sečteno a podtrženo, občas se to prostě podělá. Nedá se tomu ani říkat náhoda. Vážně zranění lidé dostávají deprese a lidi s depresí se někdy zabijí.“

„Kde to udělali?“

„U Friasů v pokoji toho kluka,“ řekne Pete. „Jeho rodiče byli mezitím na jednodenním výletě v Six Flags, kam vzali jeho mladšího bratra. Ti dva si vzali prášky, vlezli do kanafasu a umřeli si v náručí, přesně jako Romeo a Julie.“

„Romeo a Julie zemřeli v hrobce,“ ozve se Holly, která se už vracela do kuchyně. „Ve filmu Franka Zeffirelliho, který je opravdu nejlepší…“

„Jo, jasně, pochopil jsem,“ řekne Pete. „Hrobka a ložnice, to se hezky rýmuje.“

Holly drží v ruce časopis Inside View, který dosud ležel na kávovém stolku, otevřený na stránce s fotkou Johnnyho Deppa, který tam vypadá buď opilý, zhulený nebo mrtvý. Byla tady v obývacím pokoji a četla celou dobu ten bulvární plátek? Jestli ano, tak má opravdu černý den.

Pete se zeptá: „Máte ještě ten mercedes, Holly? Ten, který Hartsfield ukradl tvé sestřenici Olivii?“

„Ne.“ Holly se posadí se složeným časopisem na klíně a kolena drží upjatě u sebe. „Loni v listopadu jsem ho vyměnila za prius, jako má Bill. Měl velkou spotřebu paliva a nebyl ekologický. Navíc mi to doporučila terapeutka. Řekla, že po roce a půl jsem určitě zlomila moc, kterou nade mnou měl, a jeho terapeutická hodnota zmizela. Proč vás to zajímá?“

Pete se na židli předkloní a spustí složené dlaně mezi roztažená kolena. „Hartsfield se do toho mercedesu dostal tak, že pomocí elektronického udělátka odemkl dveře. Náhradní klíč zůstal v přihrádce na rukavice. Možná věděl, že tam je, nebo možná že ten masakr u Městského centra byl náhodný zločin. To nikdy nebudeme vědět jistě.“

A Olivia Trelawneyová, jak Hodgese napadne, se hodně podobala své sestřenici Holly: nervní, zakřiknutá, rozhodně žádný společenský tvor. Zdaleka ne hloupá, ale bylo těžké si ji oblíbit. Byli jsme si jistí, že Olivia nechala svůj mercedes odemčený a s klíčkem v zapalování, protože to bylo nejjednodušší vysvětlení. A protože na nějaké primitivní úrovni, kde logické uvažování nemá žádnou moc, jsme chtěli, aby to bylo to pravé vysvětlení. Byla příšerně otravná. Viděli jsme v jejím opakovaném zapírání arogantní odmítnutí převzít odpovědnost za vlastní neopatrnost. A ten klíček v kabelce, který nám ukázala? Usoudili jsme, že je náhradní. Šli jsme po ní, a když se její jméno dostalo do tisku, šel po ní i tisk. Nakonec začala věřit, že udělala to, čemu jsme věřili my: napomohla netvorovi spáchat masovou vraždu. Nikoho z nás nenapadlo, že počítačový nadšenec by si uměl ten odemykací bazmek vyrobit doma na koleně. Nenapadlo to ani Olivii Trelawneyovou.

„Ale nebyli jsme jediní, kdo po ní šel.“

Hodges si neuvědomuje, že promluvil nahlas, dokud k němu všichni neotočí pohled. Holly na něj lehce kývne, jako by se jejich myšlenky ubíraly úplně stejným směrem. Což by nebylo vůbec překvapivé.

Hodges pokračuje. „Je pravda, že jsme jí nikdy nevěřili, bez ohledu na to, kolikrát nám říkala, že svůj klíček vytáhla a auto zamkla, takže neseme částečnou odpovědnost za to, co udělala, ale Hartsfield po ní šel se zlým úmyslem. Na to narážíš, že?“

„Ano,“ řekne Pete. „Nespokojil se s tím, že jí ukradl mercedes a použil ho jako vražednou zbraň. Dostal se jí do hlavy, dokonce jí nasadil do počítače audio program plný výkřiků a výčitek. A pak jsi tu ty, Kermite.“

Ano. Pak tu byl on.

Hodges dostal od Hartsfielda nepodepsaný jedovatý dopis, a to zrovna v době, kdy byl úplně na dně, bydlel v prázdné domě, mizerně spal a nevídal se skoro s nikým kromě Jeroma Robinsona, což byl kluk, který mu chodil sekat trávník a dělal na domě různé správky. Trpěl chorobou, která je u kariérních policistů obvyklá: depresí z konce hlídky.

Mezi policisty v důchodu je mimořádně vysoký počet sebevražd, psal Brady Hartsfield. To bylo předtím, než začali komunikovat obvyklejší metodou jedenadvacátého století, přes internet. Nechtěl bych, abyste začal přemýšlet o své pistoli. Ale vy na ni myslíte, že? Jako by Hartsfield vyčenichal Hodgesovy myšlenky na sebevraždu a snažil se ho k ní popostrčit. U Olivie Trelawneyové to koneckonců zabralo, a přišel tomu na chuť.

„Když jsem s tebou začínal pracovat,“ řekne Pete, „povídal jsi mi, že recidivisti jsou trochu jako turecký koberec. Pamatuješ se na to?“

„Ano.“ Byla to teorie, kterou Hodges vykládal mnoha policistům. Poslouchal ji málokdo a soudě podle unuděného výrazu patřila Isabelle Jaynesová k těm, kdo by neposlouchal. Pete ano.

„Vytvářejí stejný vzorec pořád dokola. Ignoruj mírné variace, říkal jsi mi, a hledej na podkladu to, co je stejné. Protože i ti nejchytřejší pachatelé – jako Dálnicový Joe, který zabil spoustu žen na odpočívadlech – zřejmě mají v mozku nějaký spínač, který je stále v poloze Opakovat. Brady Hartsfield byl znalec sebevražd…“

„On byl architekt sebevražd,“ ozve se Holly. Dívá se dolů do novin, čelo zkrabatělé, tváře bledší než jindy. Pro Hodgese je těžké připomínat si Hartsfieldovo konání (aspoň že se mu konečně podařilo přestat chodit na návštěvu za tím parchantem do pokoje na mozkové klinice), ale pro Holly je to ještě těžší. Jen doufá, že to Holly nehodí zpátky a nezačne znovu kouřit, i když by ho vůbec nepřekvapilo, kdyby se to stalo.

„Říkejte si tomu, jak chcete, ale ten vzorec tam byl. Dohnal k sebevraždě i vlastní matku, kristepane.“

Hodges na to nic neřekne, ačkoliv vždycky pochyboval o Peteově přesvědčení, že Deborah Hartsfieldová se zabila, když zjistila – možná náhodou –, že její syn je Mercedesový vrah. Především neměli žádný důkaz, že to paní Hartsfieldová zjistila. Za další, ta žena spolkla jed na sviště, a to musel být hodně ošklivý způsob, jak se sebou skoncovat. Je možné, že matku zavraždil Brady, ale Hodges moc nevěřil ani tomuhle. Pokud ten kluk někoho miloval, pak to byla ona. Hodges si myslí, že ten jed na sviště byl možná určený pro někoho jiného… a možná ani ne pro člověka. Podle pitvy byl jed smíchaný s mletým hovězím, a pokud mají psi něco rádi, tak je to hrouda syrového mletého masa.

Robinsonovi mají psa, milého čoklíka s plandavýma ušima. Brady ho určitě viděl mnohokrát, protože pozoroval Hodgesův dům a protože Jerome obvykle bral psa s sebou, když jel k Hodgesovi stříhat trávník. Jed na sviště byl možná určený pro Odella. Hodges se o této domněnce nikdy žádnému z Robinsonových nezmínil. Ani Holly. Stejně je to nejspíš blbost, ale podle Hodgese je stejně pravděpodobná jako Peteova domněnka, že Bradyho máma se oddělala sama.

Izzy otevře ústa, ale pak je zavře, když Pete zvedne ruku, aby ji zara– zil – přece jen je stále starším členem jejich dvojice, a docela o dost let.

„Izzy se chystá říct, že u Martine Stoverové šlo o vraždu, ne sebevraždu, ale myslím, že je dost velká šance, že ten nápad dostala samotná Martine nebo že to s matkou probíraly a společně se na tom dohodly. Tím pádem je podle mě obojí sebevražda, i když v oficiálním hlášení to tak napsané nebude.“

„Předpokládám, že jsi prověřil další lidi, co přežili masakr u Městského centra?“ zeptá se Hodges.

„Všichni jsou naživu kromě Geralda Stansburyho, který zemřel loni těsně po Díkůvzdání,“ odpoví Pete. „Dostal infarkt. Jeho manželka mi řekla, že v jeho rodině jsou na srdeční choroby zatížení a že žil déle než jeho otec i bratr. Izzy má pravdu, nejspíš tu o nic nejde, ale myslel jsem, že byste to s Holly měli vědět.“ Podívá se na každého zvlášť. „Vy snad nemíváte nějaké černé myšlenky o tom, že byste to zabalili, nebo jo?“

„Ne,“ odpoví Hodges. „Poslední dobou ne.“

Holly jenom zavrtí hlavou a stále se dívá na noviny.

Hodges se zeptá: „Nepředpokládám, že někdo našel tajemné písmeno Z v pokoji mladého pana Friase poté, co se slečnou Countrymanovou spáchali sebevraždu?“

„Samozřejmě že ne,“ řekne Izzy.

„Pokud je vám známo,“ opraví ji Hodges. „Takhle jste to přece mysleli, ne? Vzhledem k tomu, že jste dneska objevili tohle?“

„Ježíšmarjá,“ vzdychne Izzy. „To je fakt hloupost.“ Významně se podívá na hodinky a vstane.

Pete vstane také. Holly zůstane sedět a dál se dívá na Inside View, který tu sebrala. Ani Hodges se nezvedá, aspoň prozatím. „Vrátíš se k fotkám Friase a Countrymanové, ano, Pete? Pro jistotu je prověříš?“

„Ano,“ odpoví Pete. „A Izzy má nejspíš pravdu, byla to hloupost, že jsem sem vás dva tahal.“

„Jsem rád, že jsi to udělal.“

„A… pořád mě mrzí, jak jsme jednali s paní Trelawneyovou, jasný?“ Pete se stále dívá na Hodgese, ale ten má pocit, že jeho bývalý parťák mluví spíš k hubené, bledé ženě s bulvárním plátkem na klíně. „Ani jednou jsem nezapochyboval o tom, že nechala klíček v zapalování. Odmítl jsem si připustit jakoukoli jinou možnost. Slíbil jsem si, že už nikdy nic takového neudělám.“

„Rozumím,“ řekne Hodges.

„Určitě se všichni shodneme na jedné věci,“ ozve se Izzy. „Doby, kdy Hartsfield přejížděl lidi autem, vyhazoval je do vzduchu a doháněl je k sebevraždě, jsou minulost. Takže pokud jsme se všichni nějak neocitli ve filmu Bradyho syn, navrhuji, abychom opustili dům zesnulé slečny Ellertonové a šli si po svých. Má někdo námitky?“

Žádné nezazněly.

7

Hodges a Holly chvilku stojí na příjezdové cestě k domu, než nasednou do auta, a nechávají se ofukovat studeným lednovým větrem. Fičí od severu, žene se sem přímo z Kanady, takže obvyklý všudypřítomný pach velkého znečištěného jezera na východ od města zmizel, což je osvěžující. Na tomto konci Hilltop Court stojí jenom několik domů a na tom nejbližším je cedule NA PRODEJ. Hodges si všimne, že realitním agentem je Tom Saubers, a usměje se. Tom patří k těm, kdo byli při Masakru vážně zranění, ale dokázal se skoro úplně zotavit. Hodges neustále žasne nad tím, jak odolní dokážou někteří muži a ženy být. Ne že by mu to zrovna vracelo víru v lidstvo, ale…

Vlastně vrací.

V autě odloží Holly složený Inside View na podlahu, než si zapne pás, pak časopis znovu zdvihne. Pete ani Isabelle nic nenamítali proti tomu, aby si ho vzala. Hodges si není jistý, jestli si toho vůbec všimli. Proč by taky měli? Dům Ellertonových vlastně nepovažují za místo činu, i když z hlediska zákona jím asi je. Pete byl nervózní, pravda, ale podle Hodgese to nemělo moc společného s policajtskou intuicí, spíš šlo o trochu pověrčivou reakci.

Hartsfield měl zemřít, když ho Holly praštila Veselým pleskačem, pomyslí si Hodges. Bylo by to tak pro nás všechny lepší.

„Pete se určitě vrátí k fotkám ze sebevraždy Friase-Countrymanové a prohlédne si je,“ obrátí se k Holly. „Řádný postup a tak dál. Ale jestli najde někde naškrábané Z – na podlahové liště, na zrcadle –, budu hodně překvapený.“

Holly neodpoví. Dívá se kamsi daleko.

„Holly? Jsi tu?“

Trochu sebou škubne. „Ano. Jenom plánuji, jak vyhledám Nancy Aldersonovou v Chagrin Falls. Nemělo by to trvat moc dlouho se všemi těmi vyhledávacími programy, co mám, ale budeš s ní muset mluvit ty. Teď už sice úřední hovory zvládnu, když není absolutně vyhnutí, to přece víš…“

„Ano. Už ti to jde dobře.“ Což je pravda, i když Holly podobné hovory vždycky vyřizuje s věrnou krabičkou nicorettek po ruce. Nemluvě o záložní hromádce twinkies na stole.

„Ale nemůžu jí oznámit, že její zaměstnavatelé – vlastně přátelé, pokud víme – jsou mrtví. Budeš to muset udělat ty. Ty tohle dobře umíš.“

Hodges má pocit, že tohle nikdo moc dobře neumí, ale nenamáhá se říkat to nahlas. „Proč? Ta Aldersonová tam nebyla už od minulého pátku.“

„Zaslouží si to vědět,“ odpoví Holly. „Policie se spojí se všemi příbuznými, je to jejich práce, ale hospodyni volat nebudou. Aspoň to nepředpokládám.“

Ani Hodges to nepředpokládá a Holly má pravdu – paní Aldersonová si zaslouží to vědět, už jen kvůli tomu, aby po příchodu nenarazila ve dveřích na překřížené policejní pásky. Ale něco mu říká, že Holly se nezajímá jen o Nancy Aldersonovou.

„Tvůj kamarád Pete a slečna Krásné šedé oči neudělali skoro nic,“ vyhrkne Holly. „V ložnici Martine Stoverové sice byl prášek na otisky prstů, a taky na jejím kolečkovém křesle a v koupelně, kde se zabila paní Ellertonová, ale v patře, kde spala, žádný nebyl. Nejspíš se tam zdrželi jenom tak dlouho, aby se přesvědčili, že pod postelí nebo ve skříni není schovaná mrtvola, a to jim stačilo.“

„Vydrž vteřinku. Ty jsi šla nahoru?“

„Samozřejmě. Někdo to tam musel důkladně prohlédnout a ti dva se k tomu rozhodně nechystali. Pokud jde o ně, mají naprosto jasno v tom, co se stalo. Pete ti zavolal jenom kvůli tomu, že byl vystrašený.“

Vystrašený. Ano, to bylo ono. Přesně to slovo, které hledal a nedokázal najít.

„Já jsem taky byla vystrašená,“ řekla Holly věcně, „ale to neznamená, že jsem ztratila rozum. Celá ta věc je špatně. Špatně špatně špatně, a musíš si promluvit s tou hospodyní. Povím ti, na co se jí zeptat, jestli na to nepřijdeš sám.“

„Jde o to Z na pultě v koupelně? Pokud víš něco, co já ne, přeji si, abys mě informovala.“

„Nejde o to, co vím, jde o to, co jsem viděla. Copak sis nevšiml, co bylo vedle toho Z?“

„Fix Magic Marker.“

Věnuje mu pohled, kterým říká: Zkus to znova a líp.

Hodges se uchýlí ke staré policejní technice, která se zvlášť hodí, když svědčí u soudu: znovu se na ten obrázek podívá, tentokrát v duchu. „Do zásuvky vedle umyvadla byla zastrčená elektrická šňůra.“

„Ano! Nejdřív jsem si myslela, že tam musí být kvůli nějaké čtečce a paní Ellertonová tam nechala šňůru zapojenou, protože v té části domu trávila většinu času. Bylo by to šikovné místo pro dobíječku, protože všechny zásuvky v Martinině ložnici byly nejspíš obsazené přístroji na podporu života. Nemyslíš?“

„Ano, je to možné.“

„Jenže já mám Nook i Kindle…“

Jak jinak, pomyslí si Hodges.

„… a ani jeden nemá takový kabel. Mají černé kabely. Tenhle byl šedý.“

„Možná ztratila originální nabíjecí kabel a v Tech Village si koupila náhradní.“ Což byla zřejmě jediná možnost, kde v městě sehnat elektroniku, protože Diskont Electronix, bývalý zaměstnavatel Bradyho Hartsfielda, vyhlásil bankrot.

„Ne. Elektronické čtečky mají koncovky s hroty. Tahle byla širší, jako pro tablet. Podobný má jenom můj iPad, a ten v koupelně byl mnohem menší. Ten kabel byl pro nějaké zařízení do ruky. Takže jsem šla nahoru, abych se po něm podívala.“

„A tam jsi našla…?“

„Jenom starý stolní počítač na stole u okna v ložnici paní Ellertonové. A tím myslím starý. Ještě byl napojený na modem.“

„Panebože, ne!“ vykřikne Hodges. „Snad ne modem!“

„Tohle není legrační, Bille. Ty ženy jsou mrtvé.“

Hodges sundá ruku z volantu a udělá znak míru. „Promiň. Pokračuj. Teď přijde ta část, kde mi povíš, že jsi její počítač zapnula.“

Holly vypadá trochu v rozpacích. „No, ano. Ale jenom v zájmu vyšetřování, které policie očividně neprovede. Ne že bych čenichala.“

Hodges by mohl o tomto bodě pochybovat, ale neudělá to.

„Nebyl chráněný heslem, takže jsem se podívala na historii vyhledávání paní Ellertonové. Navštívila docela dost e-shopů a spousty lékařských webů, které měly něco společného s ochrnutím. Zřejmě se hodně zajímala o kmenové buňky, což dává smysl, vzhledem ke stavu její dce –“

„To všechno jsi zvládla za deset minut?“

„Čtu rychle. Ale víš, co jsem nenašla?“

„Hádám, že něco, co souvisí se sebevraždou.“

„Ano. Takže jak se dozvěděla o heliu? A když už jsme u toho, jak věděla, že má rozpustit ty prášky ve vodce a nalít je dceři do krmicí sondy?“

„No,“ řekne Hodges, „existuje jeden prastarý tajuplný rituál zvaný četba knih. Možná jsi o něm už slyšela.“

„Viděl jsi v tom obýváku nějaké knihy?“

V duchu si přehraje obývací pokoj, stejně jako to udělal s fotografií koupelny Martine Stoverové, a Holly má pravdu. Byly tam police s různými hloupostmi, obrázek sirotků s velkýma očima a televize s plochou obrazovkou. Na kávovém stolku byly časopisy, ale rozložené tak, že prozrazovaly spíš dekorační účel než dychtivého čtenáře. Navíc ani jeden časopis nebyl zrovna Atlantic Monthly.

„Ne,“ řekne Hodges, „žádné knihy v obýváku, i když na fotce ložnice Stoverové jsem jich několik viděl. Jedna vypadala jako bible.“ Pohlédne na složený Inside View na jejím klíně. „Co to tam máš, Holly? Co schováváš?“

Když Holly zrudne, je to jako vojenský poplach prvního stupně, krev se jí nahrne do tváře tak prudce, že je to o strach. Právě teď se to stalo. „Nebyla to krádež,“ brání se. „Jenom půjčka. Nikdy nekradu, Bille. Nikdy!“

„Uber trochu, jenom klid. Co je to?“

„Věc, která patří k tomu kabelu v koupelně.“ Rozloží noviny a odhalí křiklavě růžové zařízení s tmavě šedou obrazovkou. Je větší než elektronická čtečka, menší než tablet. „Když jsem sešla dolů, sedla jsem si do křesla paní Ellertonové, abych chvilku přemýšlela. Přejížděla jsem rukama mezi opěrkami a sedákem. Ani jsem nic nehledala, prostě jsem to dělala.“

Jedna z mnoha Hollyiných technik na uklidnění, usoudí Hodges. Viděl jich už mnoho za ty roky od chvíle, kdy ji potkal poprvé. Byla tehdy ve společnosti své příliš ochranitelské matky a agresivně bodrého strýce. V jejich společnosti? Vlastně to není tak přesné. Ten výraz naznačuje rovnost. Charlotte Gibneyová a Henry Sirois s ní tehdy zacházeli spíš jako s mentálně postiženým dítětem. Dnes je Holly jiná žena, ale stopy dávné Holly stále přetrvávají. A Hodgesovi to nevadí. Koneckonců, všichni za sebou táhneme nějaký stín.

„A tam to bylo, dole napravo. Je to Zappit.“

Ten název vzdáleně rozcinká nějaký zvoneček hluboko v jeho paměti, i když pokud jde o počítačová udělátka s čipem, ztrácejí se Hodgesovi daleko za obzorem. Zápasí i se svým vlastním domácím počítačem, a když je teď Jerome Robinson pryč, obvykle je to Holly, kdo se zastaví u něj doma na Harper Road a dá to zase do kupy. „Co že to je?“

„Zappit Commander. Viděla jsem na internetu reklamy, i když poslední dobou ne. Prodávaly se předem naládované víc než stovkou jednoduchých elektronických her jako Tetris, Simon a SpellTower. Nic složitého jako Grand Theft Auto. Takže mi řekni, co to tam dělalo, Bille. Řekni mi, co to dělalo v domě, kde jedné paní bylo skoro osmdesát a ta druhá nedokázala ani cvaknout vypínačem, natož hrát videohry.“

„Vypadá to divně, to máš pravdu. Ne zrovna bizarně, ale určitě je to dost zvláštní.“

„A ten kabel byl zastrčený hned vedle toho písmena Z,“ řekne Holly. „Ne Z jako konec, ne jako vzkaz na rozloučenou, ale Z jako Zappit. Aspoň já si to myslím.“

Hodges o tom přemýšlí.

„Možná.“ Znovu uvažuje, jestli už na ten název někde narazil, nebo jestli je to jenom to, čemu Francouzi říkají faux souvenir – falešná vzpomínka. Přísahal by, že to má něco společného s Bradym Hartsfieldem, ale nemůže té domněnce důvěřovat, protože Bradyho má dneska plnou hlavu.

Jak je to dlouho, co jsem u něj byl na návštěvě? Půl roku? Osm měsíců? Ne, je to déle. Mnohem déle.

Posledně u něj byl krátce po té záležitosti, která souvisela s Petem Saubersem a kradenými penězi a zápisníky, které Pete vyhrabal ze skrýše prakticky za humny. Při té návštěvě zastihl Hodges Bradyho ve stejném stavu jako jindy – coby netečného mládence v kárované košili a džínách, které se nikdy neušpinily. Seděl ve stejném křesle jako vždy, když Hodges navštívil pokoj číslo 217 na klinice pro mozková traumata, a jen civěl ven na parkovací garáž naproti.

Toho dne bylo něco jinak jenom mimo zdi pokoje číslo 217. Becky Helmingtonová, hlavní sestra, se nechala přeložit na oddělení chirurgie Kinerovy pamětní nemocnice, čímž odřízla Hodgesovi zdroje klepů o Bradym. Nová hlavní sestra byla tvrdá jako kámen a tvář měla jako zaťatou pěst. Ruth Scapelliová odmítla Hodgesovu nabídku padesáti dolarů za cokoliv, co se o Bradym povídá, a pohrozila mu, že to nahlásí, pokud jí ještě někdy nabídne peníze za informace o pacientech. „Nejste ani na seznamu návštěvníků,“ zdůraznila.

„Nechci informace o něm,“ řekl jí tehdy Hodges. „O Bradym Hartsfieldovi mám všechny informace, jaké kdy budu potřebovat. Chci jenom vědět, co si o něm povídá personál. Protože kolovaly různé zvěsti, víte. A některé hodně divoké.“

Scapelliová ho sjela pohrdavým pohledem. „V každé nemocnici se toho hodně napovídá, pane Hodgesi, a vždy o pacientech, kteří jsou slavní. Nebo nechvalně slavní, jako je případ pana Hartsfielda. Hned poté, co sestra Helmingtonová odešla z mozkových traumat na svou současnou pozici, jsem svolala schůzi personálu a své lidi jsem informovala, že všechny řeči o panu Hartsfieldovi okamžitě přestanou, a pokud zaslechnu další klepy, dopátrám se zdroje a postarám se, aby dotyčný nebo dotyční, co ty klepy šíří, byli propuštěni. Pokud jde o vás…“ Podívala se na něj svrchu a výraz ve tváři jí ztvrdl ještě víc. „Jenom žasnu, že by se bývalý policista, navíc vyznamenaný, mohl uchýlit k uplácení.“

Zanedlouho po tom poněkud pokořujícím střetu ho Holly a Jerome Robinson zahnali do rohu a předvedli mu menší scénu s tím, že Hodges musí s těmi návštěvami u Bradyho skončit. Zvlášť Jerome byl toho dne vážný, jeho obvyklé veselé tlachání bylo totam.

„V tom pokoji nemůžete nic dělat, jenom si ubližujete,“ říkal Jerome. „Pokaždé jsme poznali, že jste za ním jel, protože jste pak dva dny chodil s takovým šedým mrakem nad hlavou.“

„Spíš týden,“ dodala Holly. Nedívala se na něj a kroutila si prsty tak strašně, že měl Hodges chuť je popadnout a přinutit ji, aby toho nechala, než si něco zlomí. Její hlas byl však pevný a jistý. „Nic v něm už nezbylo, Bille. Musíš to přijmout. A kdyby zbylo, měl by radost pokaždé, když se objevíš. Viděl by, co s tebou provádí, a byl by spokojený.“

To ho přesvědčilo, protože věděl, že je to pravda. Takže se drží dál. Bylo to trochu jako přestat kouřit: zpočátku těžké, s postupem času lehčí. Teď občas uplynou i celé týdny, aniž by si na Bradyho a jeho strašné zločiny vzpomněl.

Nic v něm už nezbylo.

Hodges si to připomíná, když se vrací do centra města, kde Holly nahodí počítač a turborychlostí začne hledat Nancy Aldersonovou. To, co se stalo v domě na konci Hilltop Court – řetězec úvah a hovorů, slz a slibů, to vše zakončeno vstříknutím rozpuštěných prášků do krmicí hadičky a plechovkou hélia s obrázkem rozesmátých dětí na boku –, nemůže mít s Bradym Hartsfieldem nic společného, protože Holly mu doslova vyrazila mozek z hlavy. Pokud o tom Hodges někdy pochybuje, je to tím, že nesnese pomyšlení, že Brady unikl trestu. Že mu ten netvor přece jen vyklouzl. Hodges se nakonec ani nedostal k tomu, aby se Veselým pleskačem, jak říká ponožce nadité ložiskovými kuličkami, ohnal osobně, protože ho v tu dobu plně zaměstnával infarkt.

Přesto se mu něco vzdáleně vybavuje: Zappit.

Hodges ví, že už ten název slyšel.

V žaludku ho varovně píchne a on si vzpomene na návštěvu u lékaře, kterou vynechal. Bude to muset dát do pořádku, ale zítra je taky den. Tuší, že doktor Stamos mu oznámí, že má vřed, a tahle zpráva může počkat.

8

Holly má u telefonu novou krabičku nicorettek, ale nepotřebuje si vzít ani jednu žvýkačku. Ukáže se, že první Aldersonová, které Holly volá, je švagrová hospodyně, a ta samozřejmě chce vědět, proč někdo ze společnosti s názvem Právo nálezce shání Nan.

„Jde snad o dědictví nebo tak něco?“ zeptá se s nadějí.

„Okamžik,“ řekne Holly. „Dám vás na čekačku, než seženu šéfa.“ Hodges není její šéf, udělal z ní plnoprávnou partnerku už loni po té záležitosti s Petem Saubersem, ale Holly se k této fikci často uchyluje, když je ve stresu.

Hodges, který si na svém počítači čte o herních systémech Zappit, zvedne telefon, zatímco Holly mu postává za zády a ožužlává si okraj roláku. Hodges nechá viset prst nad tlačítkem telefonu pro přidržení hovoru tak dlouho, aby Holly pověděl, že pojídání vlny jí patrně neprospěje a rozhodně neprospěje ani značce Fair Isle, kterou nosí. Pak se spojí se švagrovou.

„Bohužel mám pro Nancy špatné zprávy,“ řekne a stručně ji informuje.

„Panebože,“ pronese Linda Aldersonová (Holly načmárala její jméno Hodgesovi na podložku na stole). „Bude zničená, až se to dozví, a nejen kvůli tomu, že tím pádem bude bez práce. Byla u těch paní zaměstnaná od roku 2012 a má je opravdu ráda. Loni v listopadu byla u nich na Díkůvzdání na večeři. Vy jste policista?“

„V důchodu,“ řekne, „ale pracuji s týmem, kterému případ přidělili. Požádali mě, abych kontaktoval slečnu Aldersonovou.“ Nemyslí si, že se mu tahle lež vymstí, protože Pete mu sám otevřel dveře, když ho pozval na místo činu. „Můžete mi povědět, jak bych se s ní mohl spojit?“

„Dám vám její číslo na mobil. Odjela do Chagrin Falls na sobotní oslavu narozenin svého bratra. Slavil kulatiny, čtyřicítku, takže Harryho manželka z toho dělala velkou událost. Nan tam zůstane asi až do středy nebo čtvrtka – aspoň tak to plánovala. Tahle zpráva ji ale určitě přivede zpátky. Nan žije sama od té doby, co Bill umřel – Bill byl bratr mého manžela – a společnost jí dělá jenom kočka. Paní Ellertonová a slečna Stoverová byly pro ni jakási náhradní rodina. Bude z toho strašně smutná.“

Hodges si zapíše číslo a okamžitě na ně zavolá. Nancy Aldersonová to zvedne při prvním zazvonění. Hodges se představí a pak jí sdělí tu novinu.

Nancy chvilku otřeseně mlčí, pak řekne: „Ale ne, to není možné. Určitě jste se spletl, detektive Hodgesi.“

Nesnaží se ji opravovat, protože tohle je zajímavé. „Proč to říkáte?“

„Protože ony jsou šťastné. Dobře spolu vycházejí, dívají se společně na televizi – strašně rády si pouštějí filmy na DVD, a taky pořady o vaření nebo kde se sejdou ženy a povídají o zábavných věcech a zvou si jako hosty celebrity. Nevěřil byste, kolik je v tom domě smíchu.“ Nancy Aldersonová zaváhá, pak řekne: „Jste si jistý, že jste si je nespletl? Mluvíte o Jan Ellertonové a Marty Stoverové?“

„Je mi líto, ale je to tak.“

„Ale… ona byla se svým stavem smířená! Marty, o té mluvím. Martine. Říkávala, že zvykat si na ochrnutí bylo vlastně lehčí než si zvykat na to, že zůstala na ocet. Mluvily jsme spolu o tom v jednom kuse – o tom, že jsme zůstaly samy. Protože já jsem ztratila manžela, víte.“

„Takže žádný pan Stover nikdy neexistoval.“

„Ale ano, jeden ano, Janice byla kdysi vdaná. Velmi krátce, jak jsem pochopila, ale říkala, že toho nikdy nelitovala, protože má Martine. Marty měla krátce před tou nehodou přítele, jenže ten dostal infarkt. Byl hned pryč. Marty říkala, že byl ve výborné kondici, cvičil třikrát týdně ve fitness klubu v centru. Říkala, že byl tak moc fit, až ho to zabilo. Protože jeho srdce bylo silné, a když se pokusilo ucpávku prorazit, tak se prostě roztrhlo.“

Hodges, který sám přežil srdeční příhodu, si pomyslí: Nezapomenout – žádná posilovna.

„Marty říkávala, že ta samota poté, co vám umře někdo milovaný, je nejhorší druh ochrnutí. Neměla jsem úplně stejné pocity kvůli Billovi, ale věděla jsem, jak to myslí. Často k ní chodil na návštěvu reverend Henreid – Marty o něm mluvila jako o svém duchovním rádci –, a i když nepřišel, denně se s Jan modlily a rozjímaly. Každý den v poledne. A Marty přemýšlela o tom, že si udělá na internetu kurz účetnictví – mají speciální kurzy pro hendikepované lidi jako ona, věděl jste to?“

„Nevěděl,“ řekne Hodges. Do zápisníku napíše tiskacím písmem STOVEROVÁ SI CHTĚLA DĚLAT KURZ ÚČETNICTVÍ NA POČÍTAČI a otočí ho k Holly, aby si to mohla přečíst. Ta povytáhne obočí.

„Občas se objevily nějaké ty slzičky a smutek, samozřejmě, ale většinou byly šťastné. Aspoň… já nevím…“

„Co vás napadlo, Nancy?“ Přepne na oslovování křestním jménem – další starý policajtský trik –, aniž o tom přemýšlí.

„Ale, nejspíš o nic nejde. Marty mi připadala spokojená jako jindy – je to opravdové zlatíčko, nevěřil byste, jak je duchovně založená, vždycky vidí na všem jen to dobré –, ale Jan mi poslední dobou připadala trochu zaražená, jako by ji něco trápilo. Myslela jsem si, že má třeba finanční starosti nebo snad dostala povánoční smutnou náladu. Ani ve snu by mě nenapadlo…“ Popotáhne. „Promiňte, musím se vysmrkat.“

„Jistě.“

Holly popadne jeho zápisník. Písmo má drobné – zaražené, jak si Hodges často pomyslí – a musí si zápisník podržet skoro u nosu, aby přečetl Zeptej se jí na Zappit!

V uchu mu zazní troubení, jak si paní Alderonová čistí nos. „Pardon.“

„To je v pořádku. Nancy, nevěděla byste, jestli paní Ellertonová náhodou neměla malou ruční hrací konzoli? Byla by růžová.“

„Propánakrále, jak jste to zjistil?“

„Ve skutečnosti nevím nic,“ řekne Hodges popravdě. „Jsem jenom detektiv v důchodu se seznamem otázek, které mám položit.“

„Říkala, že jí to dal nějaký muž. Řekl jí, že to herní zařízení je zadarmo, pokud slíbí, že vyplní nějaký dotazník a pošle ho té společnosti. Ta věc byla jen o trošku větší než brožovaná knížka. Nějakou dobu se jen tak válela v domě…“

„Kdy to bylo?“

„Nevzpomínám si přesně, ale určitě před Vánocemi. Poprvé jsem to viděla na kávovém stolku v obývacím pokoji. Jenom to tam leželo vedle přeloženého dotazníku, a až po Vánocích – vím to, protože svůj malý stromeček už uklidily – jsem to jednoho dne zahlédla v kuchyni na stole. Jan říkala, že to zapnula, jenom aby viděla, co to dělá, a zjistila, že jsou na tom různé solitérní hry, snad tucet různých druhů, jako Klondike a Picture a Pyramid. Takže když už to používala, vyplnila ten dotazník a odeslala ho.“

„Dobíjela ho u Marty v koupelně?“

„Ano, protože tam to bylo nejšikovnější. Hodně bývala v té části domu, víte.“

„Mhm. Říkala jste, že paní Ellertonová začala být zaražená…“

„Trochu zaražená,“ opraví ho Aldersonová okamžitě. „Většinou byla stejná jako jindy. Zlatíčko, stejně jako Marty.“

„Ale něco jí vrtalo v hlavě.“

„Ano, myslím, že ano.“

„Trápilo ji to.“

„No…“

„Bylo to zhruba ve stejné době, kdy dostala ten herní přístroj?“

„Mám dojem, že ano, když teď o tom přemýšlím, ale proč by pro všechno na světě dostávala z hraní solitéru na malém růžovém tabletu deprese?“

„To nevím,“ řekne Hodges a napíše do zápisníku DEPRESE. Pomyslí si, že od zaraženosti k depresi je to značný skok.

„Už jste to řekli příbuzným?“ zeptá se Aldersonová. „Ve městě žádní nebydlí, ale v Ohiu jsou sestřenice a bratranci, to vím, a myslím, že i v Kansasu. Nebo to možná byla Indiana. Jména budou v jejím notýsku s adresami.“

„Policie se o to stará, zatímco spolu mluvíme,“ řekne Hodges, i když Peteovi později zavolá, aby se přesvědčil. Dávného parťáka to asi naštve, ale Hodgesovi je to jedno. Z každého slova, které Nancy Aldersonová pronese, čiší trápení, tak jí Hodges chce poskytnout všemožnou útěchu. „Smím vám položit ještě jednu otázku?“

„Samozřejmě.“

„Nevšimla jste si náhodou, že by se někdo potloukal kolem domu? Někdo, kdo by neměl jasný důvod tam být?“

Holly mohutně přikyvuje.

„Proč se na to ptáte?“ užasne paní Aldersonová. „Přece si nemyslíte, že by někdo zvenčí…“

„Nemyslím si nic,“ řekne Hodges konejšivě. „Jenom vypomáhám policii, protože v posledních letech přišli o spoustu zaměstnanců. Město šetří na rozpočtu, kde může.“

„Já vím, je to hrozné.“

„Takže mi dali tenhle seznam otázek, a tahle je poslední.“

„No, nikoho jsem neviděla. A určitě bych si všimla, protože mezi domem a garáží je krytý chodník. Garáž je vytápěná, takže je tam komora a sušička na prádlo. Přecházím po tom chodníku neustále sem a tam a vidím z něj na ulici. Až na Hilltop Court málokdo přijede, protože dům Jan a Marty je poslední. Za ním už je jenom otočka. Samozřejmě tam jezdil pošťák, UPS a někdy FedEx, ale jinak, pokud tam někdo nezabloudil, jsme měly celý ten konec ulice pro sebe.“

„Takže tam vůbec nikdo nebyl.“

„Ne, pane, určitě ne.“

„Ani ten muž, který dal paní Ellertonové herní konzoli?“

„Ne, ten ji oslovil v obchodě Ridgeline Foods. To je prodejna potravin dole pod kopcem, kde se City Avenue kříží s Hilltop Court. Asi o míli dál, na City Avenue Plaza, je obchod Kroger, ale tam Janice nejezdí, i když je tam všechno trochu levnější, protože říká, že člověk má vždycky nakupovat v místě, pokud… pokud…“ Najednou hlasitě vzlykne. „Ale ona už nikde nakupovat nebude, viďte? Já tomu nemůžu uvěřit. Jan by nikdy Marty neublížila, za nic na světě.“

„Je to smutné,“ přitaká Hodges.

„Musím se vrátit ještě dnes.“ Aldersonová teď mluví spíš pro sebe než s Hodgesem. „Může chvíli trvat, než přijedou její příbuzní, a někdo se musí o všechno pořádně postarat.“

Poslední povinnost hospodyně, pomyslí si Hodges, a to pomyšlení mu připadá dojemné a současně kdovíproč strašné.

„Rád bych vám poděkoval za čas, který jste mi věnovala, Nancy. Už vás nebudu obtě –“

„Samozřejmě, byl tam ten starší pán,“ řekne Aldersonová.

„Jaký starší pán?“

„Několikrát jsem ho viděla před domem číslo 1588. Parkoval u obrubníku a jen stál na chodníku a díval se na ten dům. Stojí na druhé straně ulice a kousek níž. Možná jste si ho nevšimli, ale je na prodej.“

Hodges si ho tedy všiml, ale neřekne to. Nechce ji přerušovat.

„Jednou vešel přímo na trávník a nahlížel do arkýřového okna – to bylo před tou velkou sněhovou bouří. Myslím, že to byl budoucí kupec.“ Roztřeseně se zasmála. „Ačkoli moje máma by řekla, že to byl rádoby kupec, protože rozhodně nevypadal na někoho, kdo by si takový dům mohl dovolit.“

„Ne?“

„Kdepak. Byl oblečený jako dělník – zelené kalhoty, něco jako montérky – a bundu měl vyspravenou kusem leukoplasti. Taky jeho auto vypadalo hodně staré a místy mělo skvrny základní barvy. Můj zesnulý manžel tomu říkával lak chudých.“

„Náhodou byste nevěděla, co to bylo za auto, viďte?“ Přehodí blok na čistou stránku a napíše: NAJDI DATUM POSLEDNÍ VELKÉ SNĚHOVÉ BOUŘE. Holly si to přečte a přikývne.

„Ne, je mi líto. V autech se nevyznám. Nepamatuji si ani barvu, jenom ty skvrny základní barvy. Pane Hodgesi, víte určitě, že jste se nějak nespletli?“ Skoro ho prosila.

„Moc rád bych řekl, že ano, Nancy, ale není to možné. Velice jste nám pomohla.“

Nedůvěřivě: „Opravdu?“

Hodges jí dá své číslo, číslo Holly a číslo do kanceláře. Poví jí, aby zavolala, pokud ji napadne cokoliv, o čem ještě nemluvili. Připomene jí, že se o případ bude možná zajímat tisk, protože Martine byla zmrzačená u Městského centra v roce 2009, a poradí jí, že není povinna s novináři nebo televizními reportéry mluvit, pokud nebude chtít.

Nancy Aldersonová opět pláče, když Hodges přeruší spojení.

9

Vezme Holly na oběd do Panda Green o blok dál u nich v ulici. Je brzy, takže mají jídelnu skoro celou pro sebe. Holly nejí maso a objedná si zeleninové chow mein. Hodges miluje kořeněné hovězí nudličky, ale jeho žaludek by je dnes nesnesl, takže se spokojí s jehněčím Ma La. Oba používají hůlky, Holly kvůli tomu, že to s nimi umí, a Hodges kvůli tomu, že ho zpomalují a díky nim je méně pravděpodobné, že se mu útroby po obědě ocitnou v jednom ohni.

Holly řekne: „Poslední velká bouře byla devatenáctého prosince. Meteorologická služba hlásila osmadvacet centimetrů na Government Square, třiatřicet v Branson Parku. Nebyla vyloženě obrovská, ale při té druhé, která zatím letos v zimě přišla, napadlo jen deset centimetrů.“

„Šest dní před Vánocemi. Zhruba v době, kdy Janice Ellertonová dostala zappit, podle toho, jak si to vybavuje paní Aldersonová.“

„Myslíš, že muž, co jí to dal, byl ten stejný, co si prohlížel ten dům?“

Hodges uloví kus brokolice. Prý je člověku prospěšná, jako všechna zelenina, která chutná mizerně. „Nemyslím, že by Ellertonová cokoliv přijala od chlapíka v bundě spravované lepicí páskou. Nebudu tu pravděpodobnost vylučovat, ale připadá mi mizivá.“

„Jez přece, Bille. Jestli tě předběhnu ještě o kousek, budu vypadat jako čuník.“

Hodges jí, ačkoliv poslední dobou má malou chuť k jídlu, i když ho žaludek zrovna netrápí. Když mu sousto uvízne v krku, spláchne ho čajem. Možná je to dobrý nápad, protože ten čaj zřejmě pomáhá. Přemýšlí o laboratorních výsledcích, které na něj čekají. Napadne ho, že jeho problém může být horší než vřed, že vřed by vlastně mohl být ještě ta nejlepší varianta. Na vředy jsou léky. Na jiné věci ani moc ne.

Když uvidí prostředek talíře (ale kristepane, kolik jídla zbylo po okrajích), odloží hůlky a řekne: „Něco jsem zjistil, když jsi hledala Nancy Aldersonovou.“

„Povídej.“

„Četl jsem si o tom Zappitu. Je úžasné, jak se tyhle počítačové firmy vynoří a pak zmizí. Jsou jako pampelišky v červnu. Commander se na trhu neuchytil. Příliš jednoduchý, příliš drahý, konkurence byla příliš silná. Akcie Zappit Inc. letěly dolů a koupila je nějaká společnost, co se jmenovala Sunrise Solutions. Před dvěma lety vyhlásila bankrot i tahle společnost a tím to zhaslo. Což znamená, že Zappit je dávno pryč a ten chlap, co rozdává konzole Commanderu, musí jet v nějakém podvodu.“

Holly rychle pochopí, kam směřuje. „Takže ten dotazník byl jenom taková bouda, která tomu měla dodat, jaksetomuříká, věrohodnost. Ale ten chlap se z ní nesnažil dostat peníze, že ne?“

„Ne. Aspoň pokud je nám známo.“

„Děje se tu něco divného, Bille. Povíš o tom detektivovi Huntleymu a slečně Krásné šedé oči?“

Hodges si nabral nejmenší kousíček jehněčího, který na talíři zbyl, a teď má záminku ho upustit. „Proč ji nemáš ráda, Holly?“

„Myslí si o mně, že jsem blázen,“ odpoví Holly věcně. „Takže proto.“

„Ona si určitě ne –“

„Ale ano, myslí. Nejspíš si taky myslí, že jsem nebezpečná, kvůli tomu, jak jsem sejmula Bradyho Hartsfielda na koncertě ‚Round Here. Ale mně je to jedno. Udělala bych to znovu. Tisíckrát!“

Hodges položí dlaň na její ruce. Hůlky, které Holly drží v pěsti, vibrují jako ladička. „Já vím, že bys to udělala, a pokaždé bys měla pravdu. Zachránila jsi tisíc životů, a to je ještě skromný odhad.“

Vysune ruku zpod jeho dlaně a začne nabírat zrnka rýže. „Ále, že mě považuje za bláznivou, s tím se vyrovnám. Vyrovnávám se celý život s tím, že si to o mně lidi myslí, mými rodiči počínaje. Ale je tu ještě něco. Isabelle vidí jenom to, co vidí, a nemá ráda lidi, kteří vidí víc nebo aspoň hledají něco víc. Stejný pocit má z tebe, Bille. Žárlí na tebe. Kvůli Peteovi.“

Hodges nic neřekne. Taková možnost ho nikdy nenapadla.

Holly odloží hůlky. „Neodpověděl jsi mi na otázku. Povíš jim, co jsme zatím zjistili?“

„Ještě ne. Nejdřív chci něco udělat, jestli dnes odpoledne pohlídáš kancelář.“

Holly se usměje na zbytek svého chow mein. „To dělám vždycky.“

10

Bill Hodges není jediný, komu se náhrada za Becky Helmingtonovou okamžitě znelíbila. Sestry a sanitáři, kteří pracují na klinice mozkové traumatologie, říkají klinice Kyblíkárna, podle kýblu na mozek, jak nazývají helmu motocyklisti a vojáci, a o Ruth Scapelliové se zanedlouho začalo mluvit jako o sestře Ratchedové. Ke konci třetího měsíce, co tam sloužila, dosáhla přeložení tří sester kvůli různým drobným třenicím a jednoho sanitáře vyrazila za kouření ve skladu. Zakázala některé barevné stejnokroje jako „příliš rozptylující“ nebo „příliš svůdné“.

Ale doktoři ji mají rádi. Připadá jim rychlá a schopná. Při práci s pacienty je rovněž rychlá a schopná, ale je chladná a je na ní znát jakési pohrdání. Nedovolí, aby se i těm nejtragičtěji zraněným říkalo ležák, kláda nebo vegeťák, aspoň ne v její přítomnosti, ale nějak to z ní čiší.

„Svou práci umí,“ řekla jedna sestra jiné v odpočívárně krátce poté, co se Scapelliová chopila svých povinností. „To bez debaty, ale něco jí chybí.“

Druhá sestra byla veteránka s třicetiletou praxí a viděla už všechno. Na chvíli se zamyslela, pak pronesla jedno slovo… a bylo to le mot juste. „Soucit.“

Scapelliová nikdy neprojevuje chlad nebo pohrdání, když při vizitě provází Felixe Babineaua, primáře neurologického oddělení, ale on by si toho stejně asi nevšiml. Někteří z ostatních lékařů si toho všimli, ale jen málokterý tomu věnuje pozornost. Chování tak podřadných bytostí, jako jsou sestry – dokonce hlavní sestry –, je hluboko pod jejich vznešeným pohledem.

Jako by Scapelliová měla pocit, že ať už je pacientům kliniky pro poranění mozku cokoliv, určitě nesou za svůj současný stav aspoň částečně odpovědnost, a kdyby se jen trochu víc snažili, jistě by znovu získali aspoň některé svoje schopnosti. Ona však dělá svou práci a po většinu času ji dělá dobře, možná lépe než Becky Helmingtonová, která byla mnohem oblíbenější. Kdybyste tohle Scapelliové řekli, odpověděla by, že tu není od toho, aby byla oblíbená. Ona je tu od toho, aby se starala o pacienty, a tečka, hotovo dvacet.

V Kyblíkárně je však jeden dlouhodobý pacient, kterého Scapelliová nesnáší. Tím pacientem je Brady Hartsfield. Ne že by měla přítele nebo příbuzného, který byl zraněný nebo zabitý u Městského centra. Je to tím, že podle ní to hraje. Vyhýbá se trestu, který si bohatě zaslouží. Scapelliová se většinou drží stranou a nechá ostatní zaměstnance, aby se o něj starali, protože jí často stačí už jenom pohled na něj, a má pak celý den vztek na vládu, že se nechá tímhle netvorem tak snadno podvést. Drží se od něj dál i z jiného důvodu: když je s ním v pokoji, nedokáže si zcela důvěřovat. Při dvou různých příležitostech něco udělala. Něco takového, že kdyby jí na to přišli, mohla by tentokrát z práce vyletět ona. Ale dnes o tomto časném lednovém odpoledni, zrovna když Hodges a Holly dojídají oběd, ji to táhne k pokoji číslo 217 jako na neviditelném laně. Jenže tam byla nucena jít už dopoledne, protože doktor Babineau trval na tom, aby ho při vizitě provázela, a Brady je jeho hvězdný pacient. Užasne nad tím, jak daleko Brady pokročil.

„Z toho kómatu se vůbec neměl probrat,“ řekl jí Babineau krátce poté, co se stala zaměstnankyní Kyblíkárny. Babineau je studený jako ryba, ale když mluví o Bradym, skoro se rozjaří. „A podívejte se na něj dnes! Dokáže ujít krátkou vzdálenost – s dopomocí, to připouštím –, dokáže se sám najíst a umí odpovídat verbálně nebo gesty na jednoduché otázky.“

Taky mu hrozí, že se píchne vidličkou do oka, mohla by dodat Ruth Scapelliová (ale nedodá) a jeho verbální odpovědi jí všechny znějí jako ua ua nebo gub gub. Pak je tu ta záležitost s vyměšováním. Když mu dáte bažanta, zadrží to. Když bažanta odstraníte, pomočí se do postele, pravidelně jako hodinky. A taky se do ní pokálí, když může. Jako by to věděl. Scapelliová je přesvědčená, že on to opravdu ví.

Ví ještě něco – o tom nemůže být pochyb –, totiž že Scapelliová ho nemá ráda. Zrovna dnes dopoledne, když skončila vizita a dr. Babineau si umýval ruce v přilehlé koupelně, Brady zvedl hlavu, podíval se na ni a zvedl si ruku k hrudi. Sbalil ji do chabé, roztřesené pěsti. A z ní pomalu vytrčil prostředník.

Scapelliová nejdřív nemohla uvěřit vlastním očím: Brady Hartsfield na ni vystrkuje prostředník. Potom zaslechla, jak se v koupelně spustila voda, a v tu chvíli jí zepředu z uniformy odlétly dva knoflíky, takže se objevila její pevná podprsenka na ramínka pro pohodlné osmnáctihodinové nošení Playtex. Nevěří báchorkám, které slyšela o tomto odpadu lidstva, odmítá jim věřit, ale přece jen…

Usmál se na ni. Zašklebil se na ni.

Teď jde Scapelliová chodbou k pokoji číslo 217 a ze stropních reproduktorů zní uklidňující hudba. Má na sobě náhradní uniformu, tu růžovou, kterou si nechává v šatní skříňce a moc se jí nelíbí. Rozhlédne se na obě strany, aby se ujistila, že jí nikdo nevěnuje pozornost. Pokud tu někde je pár slídivých očí, které jí unikly, předstírá, že si pročítá Bradyho kartu, a vklouzne dovnitř. Brady sedí v křesle u okna, kde sedává vždycky. Na sobě má oblečenou jednu ze čtyř kostkovaných košil a džíny. Vlasy má učesané a tváře hladké jako miminko. Odznak na jeho náprsní kapse hlásá OHOLILA MĚ SESTRA BARBARA!

Žije si jako Donald Trump, pomyslí si Ruth Scapelliová. Zabil osm lidí a zranil bůhví kolik dalších, pokusil se zabít tisíce nezletilých děvčat na rockovém koncertě, a teď si tu sedí, jídlo mu nosí jeho osobní personál, perou mu oblečení, holí mu tvář. Třikrát týdně dostane masáž. Čtyřikrát týdně navštěvuje lázně a tráví čas v horké vaně.

Žije si jako Donald Trump? Pche. Spíš jako pouštní náčelník z některé té země bohaté na naftu na Středním východě.

A kdyby Babineauovi řekla, že na ni vystrčil prostředník?

Ale ne, řekl by. To ne, sestro Scapelliová. To, co jste viděla, byl pouhý nevědomý svalový záškub. Dosud není schopen myšlenkového procesu, který by vedl k takovému gestu. A i kdyby to přece jen byl ten případ, proč by vám to dělal?

„Protože mě nesnášíte,“ řekne Scapelliová a předkloní se s rukama opřenýma o kolena pod růžovou sukní. „Viďte, pane Hartsfielde? A v tom jsme stejní, protože já nesnáším vás.“

Nedívá se na ni, ani nedává nijak najevo, že ji slyšel. Jenom hledí z okna na parkovací garáž naproti. Ale určitě ji slyší, Scapelliová si je tím jistá, a to, že ji nebere na vědomí, ji rozzuří ještě víc. Když ona mluví, lidé mají poslouchat.

„Mám snad věřit, že jste mi dnes ráno utrhl ty knoflíky z uniformy silou mysli?“

Nic.

„Mám lepší vysvětlení. Chtěla jsem tu uniformu vyměnit. Blůza byla příliš těsná. Můžete si dělat blázny z důvěřivějších zaměstnanců, ale ze mě ne, pane Hartsfielde. Vy tu dokážete jenom sedět. A podělat se do postele pokaždé, když se vám naskytne možnost.“

Nic.

Sestra se ohlédne ke dveřím, aby se ujistila, že jsou zavřené, pak odtáhne levou ruku z kolene a natáhne ji dopředu. „Ublížil jste tolika lidem, někteří stále trpí. Máte z toho radost? Máte, že? Jak by se to líbilo vám? Že bychom to zjistili?“

Nejdřív se dotkne měkkého hrbolku bradavky pod jeho košilí, pak ji uchopí mezi palec a ukazovák. Nehty má krátké, ale zaryje je, kam jen může. Zakroutí nejdřív na jednu stranu, pak na druhou.

„To je bolest, pane Hartsfielde. Líbí se vám?“

Jeho tvář zůstane bez výrazu jako vždy, což ji rozzlobí ještě víc. Nakloní se blíž, až se skoro dotýkají nosem. Sestra má tvář sevřenější než jindy. Modré oči za brýlemi vypoulené. V koutcích rtů má drobné bublinky slin.

„Mohla bych vám to udělat s varlaty,“ zašeptá. „Možná to udělám.“

Ano. Mohla by. Koneckonců, žalovat Babineauovi by nemohl. Zvládne nejvýš čtyři tucty slov, a jen málokdo mu rozumí, když se mu přece jen některé podaří vyslovit. Chci víc kukuřice vyzní jako Hih-í-huhie, což zní jako napodobenina indiánštiny ze starých kovbojek. Jediné, co řekne naprosto zřetelně, je: Chci mámu, a Scapelliové se při několika příležitostech dostalo toho potěšení ho opakovaně informovat, že jeho matka je mrtvá.

Zakroutí mu bradavkou sem a tam. Po směru hodinových ručiček, pak proti směru hodinových ručiček. Štípe ho ze všech sil, a její ruce jsou ruce ošetřovatelky, což znamená, že jsou silné.

„Myslíš si, že doktor Babineau je tvoje hračka, ale je to opačně. To ty jsi jeho hračka. Oblíbené pokusné morče. Myslí si, že nevím o těch experimentálních lécích, které ti podává, ale vím. Prý vitamíny, říká. Vitamíny, má ty prostoto. Vím o všem, co se tu děje. On si myslí, že tě přivede úplně zpátky, ale to se nikdy nestane. Jsi už moc daleko. A i kdyby se mu to podařilo? Šel bys před soud a do vězení až do konce života. A ve waynesvillské státní věznici nemají horkou vanu.“

Štípe ho do bradavky tak silně, až jí na zápěstí vystoupí šlachy, a on stále nedává nijak najevo, že něco cítí – jenom se dívá ven na parkovací garáž a ve tváři nemá žádný výraz. Jestli s tím bude sestra pokračovat, některá ošetřovatelka by si mohla všimnout podlitiny, otoku, a objevilo by se to v jeho kartě.

Pustí ho a couvne, těžce oddechuje a žaluzie nahoře na okně najednou zarachotí jako kosti. Scapelliová sebou při tom zvuku trhne a ohlédne se. Když se podívá znovu na něj, Hartsfield už nehledí na parkovací garáž. Dívá se na ni. Oči má jasné a vědomé. Scapelliová pocítí bodnutí strachu a o krok couvne.

„Mohla bych to nahlásit Babineauovi,“ řekne, „ale doktoři se umějí ze všeho vykroutit, zvlášť když jde o jejich slovo proti slovu sestry, dokonce i hlavní sestry. A proč bych to dělala? Nechám ho, aby na vás experimentoval, jak se mu zachce. Dokonce i Waynesville je pro vás příliš dobrý, pane Hartsfielde. Možná vám doktor dá něco, co vás zabije. Přesně to si zasloužíte.“

Chodbou prodrnčí vozík s jídlem, někdo dostane pozdní oběd. Ruth Scapelliová sebou trhne jako žena probírající se ze snu. Couvá ke dveřím a dívá se z Hartsfielda na teď už nehybné žaluzie a pak znovu na Hartsfielda.

„Nechám vás tu s vašimi myšlenkami, ale chci vám říct ještě jednu věc, než odejdu. Jestli na mě ještě někdy vystrčíte prostředník, budou to vaše varlata.“

Bradyho ruka se zdvihne z klína k hrudi. Třese se, ale jde o ovládanou motoriku. Díky deseti terapiím týdně dole na rehabilitačním oddělení se mu vrátil aspoň nějaký svalový tonus.

Scapelliová užasle zírá, když se prostředník vztyčí a namíří na ni.

A s ním se objeví ten obscénní škleb.

„Jsi zrůda,“ řekne sestra potichu. „Úchylka.“

Ale tentokrát se k němu nepřiblíží. Najednou, iracionálně, se bojí, co by se mohlo stát, kdyby to udělala.

11

Tom Saubers je víc než ochoten prokázat Hodgesovi laskavost, když je o ni požádán, i když to znamená přehodit si několik odpoledních schůzek. Dluží Billu Hodgesovi mnohem víc než prohlídku prázdného domu v Ridgedale. Koneckonců, ten bývalý policista – s pomocí svých přátel Holly a Jeroma – zachránil život jeho synovi a dceři. Možná i jeho manželce.

Vyťuká kód alarmu v hale, čísla při tom čte z kusu papíru přicvaknutého na pracovní složku, kterou má v ruce. Když provádí Hodgese pokoji v přízemí, kde se jejich kroky rozléhají, neudrží se a spustí obvyklou realitní tirádu. Ano, je to poměrně daleko od centra města, to se nedá popřít, ale to znamená, že máte všechny výhody města – vodu, úklid sněhu, odvoz odpadků, školní autobusy, městské autobusy – bez městského ruchu. „Dům je také napojen na kabel, a s mnohem rychlejším připojením,“ řekne.

„Skvěle, ale nechci ho kupovat.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Konec hlídky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.