Ďábelské hry

Robert Hombre

Obsah

Informace

Věnování

Interview

Čas nočních chodců

Schody do nebe

Ďábelské hry

Nebyl to zrovna nejlepší den

Pije mi krev

Sraz u jezera

Pan Novák a tichý dům

Tiráž

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2016

© Robert Hombre

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-029-5 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-030-1 (mobi verze)

Věnování

Věnováno té, která je vždy pro mne inspirací, nadšením a vždy mne spolehlivě vrátí na zem.

Interview

Dorazil do hotelu značně pozdě. Vyzvedl si klíč a pospíchal k výtahu. Když přiložil čipovou kartu k zámku a vešel do pokoje, byl značně překvapen. Jeho pokoj byl apartmán skládající se ze dvou rozlehlých pokojů, koupelny a předpokoje s vestavěnou skříní. Zřejmě nejluxusnější pokoj, jaký v hotelu byl. Jeho hostitel se musel pořádně praštit přes kapsu. Nehodlal se tím příliš zabývat, nebo trápit. Teď měl jen jednu touhu. Pořádnou sprchu a uložit se do postele. Cesta byla příšerná. Odložil kufr a otevřel skříň. Visel tam připravený froté župan a pod ním trepky. Svlékl se a odhodil věci přes židli v prvním pokoji. Vzal župan, trepky a zavřel se do koupelny. Proud vody stékal po vlasech, obličeji, po celém jeho těle. Vody byla příjemná a sprcha měla i masážní úpravu. Zastavil sprchu, vytřel své tělo do měkounké osušky a oblékl si župan. V nejlepší náladě vešel do pokoje.

Seděl tam. V křesle u konferenčního stolku seděl mladý muž. Automaticky se podíval po dveřích, byly zamčené. Pojistka byla spuštěná. Elektronické zámky se přece nedají zvenku otevřít. Jeho pohled se vrátil k neznámému. Chtěl se pohnout, ale zůstal jen stát, přilepený k zemi metr za prahem v rozevlátém županu. Mafie, proletělo mu hlavou. Blbost. Paralytické zbraně, které vás znehybní bez dalších následků, jsou jen utopie. Sám to v jednom ze svých románů použil. Muž proti němu se vysloveně bavil. Viděl ten jemný úsměv na rtech, jako by přesně věděl, co přijde. Pokynul mu, aby se posadil do protějšího křesla. Jeho nohy a ruce byly teď volné. Upravil si župan a zavázal pásek. Chvílí váhal. Mohl by zmáčknout zvonek a přivolat hotelovou službu. Mohl by se obrátit a uniknout na chodbu. Zavrhl obojí. Asi by to nemělo žádný smysl. Posadil se do křesla.

„Máte pravdu. Asi by Vás nikdo neslyšel.“ Neznámy promluvil. Jako by mu četl myšlenky. Neznámy jemně přikývl. Ano. Čte mu myšlenky.

„Kdo jste? Kdo vás poslal?“

„Jsem ten, kdo jsem. Tak se to říká, nebo ne? Chcete jméno? Vyberte si. Mně na tom nezáleží.“

Jeho tichý hlas jej mrazil. Téměř jako by nemluvil. Jako by mu jen předával informace. Po zádech mu přeběhl mráz. Jeho ruce zneklidněly a čelo se začalo potit. Neznámy si jej prohlížel. Opět se znatelným úsměvem pochopení.

„Bojíte se? Já Vám neublížím. Nekoušu a nenosím zbraň. Nemám k tomu důvod.“

„Proč jste tady? Co chcete? Nemám tu peníze a na kreditce je jen minimum. Nejsem ani důležitá osobnost, vhodná pro únos.“

Neznámy si složil ruce na prsou. Pak pozvedl palce nahoru a pokrčil rameny. Dával si na čas s odpovědí. Doslova si užíval jeho zvědavost. Užíval si stupňující napětí.

„Peníze pro mne nemají cenu. To je jen pro lidi. Dobrá hračka a moc se s ní dá udělat. Mne zajímají jiné, důležitější věci.“

„Co je důležitější?“

„Například duše. Máte ji dost výstavní.“

Polil jej pot strachu. Cítil, že protivník nežertuje. Mluvil stále tím tichým hlasem a přece jej bylo slyšet, jako by mu to říkal přímo do ucha.

„Duše? Jste snad čaroděj? Černokněžník, nebo snad sám čert?“

„Můžete si vybrat, podle své libosti.“ Neznámy se úslužně uklonil. „Čaroděj nebo černokněžník? Máte mne za břídila?“

„Pak tedy sám pekelník. Který pak? Mefistotelo? Nebo snad ne sám Lucifer?“

Neznámy proti němu jen jemně zavrtěl hlavou. „Proč tak přízemně. Ve světě nekonečném, nekonečném v času i prostoru, ve všech dimenzích. Oprostěte se od přízemních představ příteli. Jsem duch. Mohu být čímkoliv. Jsem jedním i druhým v jediném okamžiku, když chci.“

Nastala pauza a neznámy si vychutnával jeho ohromení. Musel se z toho vzpamatovat. Mnohokrát si ve svých úvahách zahrával s představou světa. Nekonečného vesmíru. Mnoho dimenzní existence. Času, který běží dál do nekonečna a kdy konec, je jen nový začátek. Celá existence kolem, je jen malý pulz v nekonečném čase.

Pokud se mu to jen nezdá a zítra se neprobudí v posteli s bolesti po opici, pak muž proti němu, existuje ve všech dimenzích a v celém čase. Dostal chuť se něčeho napít. Tohle bylo moc na střízlivého člověka. Muž proti němu se zvedl a otevřel minibar. Vyndal láhev, nalil do skleničky a podal mu ji. Láhev pak postavil před něj na stůl. Byla bez viněty, bez kolků. Napil se. Whisky a nebyla rozhodně špatná. Přesně odpovídala jeho chuti. Je to ďábel!

„Přišel jste si pro moji duši? Odnesete si mně do pekel?“

„Tak prosté to není. To byste byl mučedníkem a já nerad pomáhám konkurenci.“

Nepřišel si tedy pro něj. Tak proč vlastně přišel? Nechápal podstatu zjevení, které se před ním odehrávalo. Pomalu začínal brát na vědomí, že má proti sobě ducha temnoty. Četl jeho myšlenky naprosto lehce. Tohle nebyl trik.

„Je hodně zajímavá, ta Vaše duše. Nebojácná, obětavá, dobročinná. Jen jestli je to pravda?“ duch se pomalu dostával k jádru věci. Ne. Nepoví mu pravdu. Je to duch lží. Bude se snažit jej získat. Nabízet, možná hrozit, možná lichotit. Po tichu začal odříkávat Otčenáš, tedy to torzo, které si z něj pamatoval. Muž proti němu se viditelně bavil. Pak zavrtěl hlavou.

„Věříte pohádkám?“ chvíli vyčkával, pak pokračoval: „Pohádkám o čertech, kteří se bojí dřevěných křížů, podivné odleželé vody. Falešných slov, vyslovených v smrtelném strachu?“ opět si dal pauzu a vychutnával si jeho bezmocnost. „Pohádkám o chytrácích, kteří přelstí hloupého chlupatého rohatého čerta? Nic takového není.“

„Co tedy je? Bude licitovat o moji duši? Proto jste přišel?“ pokusil se o drobný protiúder. „Proto jste se sem namáhal?“

Neznámy známy se postavil proti němu. Pozoroval jej a dával si načas s odpovědi. Jeho rysy se téměř rozplynuly ve stínu světla lampy za ním. Světlo vytvářelo hrozivou barevnou korónu kolem obrysů postavy.

„Licitovat? Proč jsem přišel? Ale, já vůbec nepřišel. Přišel jste vy. Byl jste sem přece pozván. Měl byste vědět, co Vás sem přivedlo. Byla to přece Vaše žádost. Vaše přání.“

V hlavě se mu honili vzpomínky. Přebíjely se jedna přes druhou. Vzpomínka na Janu. Na její nemoc, na její poslední chvíle. Proklínal tehdy celý svět. Žádal boha o pomoc, nabízel ďáblu svoji duši. Cokoliv za její záchranu. Když ji pochoval, ztratil se ze světa. Několik měsíců o něm nikdo nevěděl. Příbuzní jej nechali hledat policii. Tehdy napsal svůj nejlepší román. Nakonec se vrátil mezi lidi. Přesvědčen o prázdnosti a nesmyslnosti života. Ano, tehdy nabízel svoji duši.

„Byla to od Vás tenkrát velmi lákavá nabídka. Dvě krásné duše a celkem bez námahy. Ovšem to by byl vlastně dobrý skutek a ty já zásadně nedělám. Na to je specialista on, tedy pokud chce. Nikdo neví, co vlastně chce.“

Cítil silnou nevoli v jeho hlase. Neměli se viditelně rádi.

„Mate pravdu, trochu jsme se rozešli v názoru, jak to říkáte vy. Tenkrát při stvoření světa. Že mne zapudil? Ale to přece nejde! Jsme jedné mince rub a líc. Beze mne on je ničím.“

Seděli proti sobě. Čas kolem plynul. Soustředil se na svou sklenku. Nechal si dolit a pak se obrátil k duchovi. Pozvedl svou číši a zeptal se:

„Vy si nenalijete? Neochutnáte?“

„Pít? Ochutnávat? Proč? Činy musí mít důvod. Já se přece nemohu opít. Ochutnávat? Mohu cítit všechny vůně světa, mohu vnímat všechny chutě. Všechny najednou a každou zvlášť. Příteli, já nemám důvod pít. Tohle je jen hloupá touha vás lidí.“ Dal si na čas s dodatkem: „Mezi námi, dohromady je to nechutný puch.“

Důvod. Ano, to je oč tu běží. Vše musí mít důvod, příčinu, teprve pak přijde následek. Byl sem přece pozván. Pozván od podivného autora. Spisovatele temných, bláznivých románů, které zaplavili trh. Psychodelická literatura byla úžasnou novinkou. Byla po ní veliká sháňka. Všichni se snažili odhalit autora. Jeho vydavatel chránil jeho soukromí. Popravdě sám mnoho nevěděl. V blozích na internetu se vedly nekonečné diskuze. Také se do nich zapojil. Až narazil na podivného diskutéra. Styl psaní, myšlení, vše se velmi podobalo ideám románů. Románů, které jako by psal sám ďábel.

Pustil se s neznámým pisatelem do diskuze. Provokoval, jak jen se dalo. Napadal jeho hlavní myšlenky, cíle románu. Kritizoval zápletky. Dostávalo se mu stále nervosnějších odpovědí. Nakonec dostal pozvání k setkání. Rezervace hotelu a čas i místo schůzky. Zítra v poledne. Proto byl teď tady a proti němu seděl ďábel. Koledoval si o to. Toužil po rozhovoru s „ďáblem“! Tedy, až tak doslova to nemyslel.

Duch proti němu jej teď bez hnutí pozoroval. Jeho pohled byl ledový a strnulý. Obrysy se začínaly pomalu rozmazávat. Téměř se rozplýval. A s ranním kuropěním, jen co kohout zakokrhal, se duch temnot odporoučel. S ranním kuropěním? Podíval se na hodinky ležící před ním na stole. Ukazovaly jen pár minut po tom, co vstoupil do pokoje. Vzal sklenku na stole a přičichl k ní. Voněla po whisky. Asi by neměl tolik pít. Zvedl se a otevřel minibar. Všechny láhve byly zavřené a netknuté. Tak tohle nebyly jen představa unaveného připitého spisovatele. Začínal být na sebe docela hrdý. S nějakým ňoumou přece nemluví sám pán temnot. Škoda, že zmizel. Mohli si ještě popovídat. Že by se bál dne? Slunečního světla? To sotva. Už dlouho měl pocit, že je všude, kam se podívá. Že se prostě neschovává. Chtěl si s ním povídat o síle vůle. O síle přesvědčení. Možná je to, to co nezvládá. Vzal si pyžamo a šel spát. Ráno se uvidí.

Ranní probuzení bývají tvrdá. V hlavě kámen snad. Jen mlhavě si připomínal události dnešní noci. Nesmysl. Něco se mu zdálo. Napětí posledních dnů vyvolává halucinace. Musí si pospíšit, ať nezmešká schůzku.

Po snídani opustil hotel. Pokoj byl již zaplacen. Taxi jej odvezl na okraj města. Na malé náměstí na předměstí uprostřed vilové čtvrti. Skupinka lidí tam postávala u policejního zátarasu. Pomalu došel k nim. Prohlížel si dům obklíčený páskou. Poslouchal lidi v hloučku. Vyprávěli si podivnou historku z dnešní noci. O starci, který v tom domě bydlel. O muži jehož věk nikdo neznal. Všichni se sem přistěhovali mnohem později. Někteří z nich tvrdili, že si ten dům dál sám postavit. Pak by mu ovšem bylo víc jak sto let. Nikdo jiný prý nikdy do toho domu nevkročil. Dům prý není na žádném městském plánu. Přesně o půlnoci prý stařec vyběhl z domu a uprostřed náměstí vzplál jako svíce.

Vyběhl z domu? Prý už několik let byl jen na vozíku. Vzplál z ničeho nic? Přišel si pro něj čert. Informace se kupily přes sebe. Jedna popírala druhou. Podle některých honil muže černý pes. Podle jiných se tam ukázal rohatý kozel. Policie prý našla je sklepě celou hromadu mrtvol. V tajném sále byly prý uloženy jako mumie. Rozhlédl se kolem sebe. Uviděl ho. Stín muže, který se opíral o jeden ze stromů v parku. Jen malinko pokrčil rameny a on uslyšel tichý hlas.

„Jen malý efekt. Lidé to tak mají rádi. Tedy, ten oheň. To ostatní si už vymysleli sami. V tom já nejedu.“

Stín se rozplynul. Zmizel. Chvíli ještě poslouchal bláznivé historky a pak se vydal zpátky k taxíku. Nemělo smysl tu zůstat. Tady už žádný interview nebude. Vše podstatné se doví večer z televizních zpráv a zítřejších novin. Vracel se domů. Vracel se hrdý na sebe. Hovořil k němu přece sám ďábel. Nedostal jeho duši. Může být na sebe pyšný. Vystoupil z taxíku na nádraží a pečlivě přepočítal peníze, než zaplatil. Prošel bez povšimnutí, kolem žebráků u vchodu. Nemá cenu se tím zabývat. Nemá čas na luzu. Celý svět kolem byl podivný. Chtěl utéct, ale je kam? Celé je to podivné, jako v tom žertu, kdy přichází rybář do nebe. Vidí tam řeku a rybáře kolem ní. Posadí se a nahodí prut. Chytí rybu. Pod míru. Chytí druhou, třetí, dvacátou. Všechny pod míru. Pozvedne hlavu a zvolá:

„Tohle že je ráj?“

„Vám to také ten malý, rohatý u vchodu nakecal?“

Čas nočních chodců

Pojďte, posaďte se, budu Vám vyprávět. Budu Vám vyprávět příběh z našeho města. Příběh, který se mohl stát před mnoha lety. Příběh, který se mohl stát včera.

Naše město není ani malé ani velké. Kolem staré čtvrti, která má snad už tisíc let, vyrostla sídliště obytných domů. Maše město má malé náměstí v samém centru se starým zámkem. Náměstí dlážděné kostkami s fontánou uprostřed. Fontána nebo dříve kašna, voda už v ní není mnoho let. Naše město má ulice lemované chodníky a také stromy. Máme tu gymnázium, na rohu náměstí i průmyslovku, na okraji města, pojmenované po slavných rodácích, kteří se tu nikdy nenarodili. Máme tu i internát, vysokou budovu uprostřed nové čtvrti. Vlakové i autobusové nádraží, pěkně vedle sebe a na okraji města, vedle továrny, aby to bylo blízko. Továrnu tu postavil kdysi dávno místní dobrodinec, který zde byl starostou. Pak zlikvidoval městkou kasu a tak se o něm raději moc nemluví.

Máme i parky, menší za náměstím a větší u řeky. Několik líp, topoly a smuteční vrby tvoří malý park. Chodníčky dlážděné i sypané štěrkem a uprostřed pískoviště pro malé děti. Lavičky obklopené bezy a socha presidenta na čestném místě.

Park u řeky se rozkládá po obou jejich březích. Laviček je tu málo, mnohem víc je tu suchých vrb a keřů. Štěrkové cestičky a cestičky vyšlapané v trávě vedou k rybářským místům. Na konci parku je výletní restaurace.

Máme i hospůdky, tak jako každé město. Na náměstí nebo rozseté po sídlišti, v létě se pyšnící zahrádkami a honosnými názvy, jako ta „Pod kaštany“ i když jsou tam už jen duby.

Naše město je otřesné v zimě, ovšem je krásné, když se zelenají stromy. Když svítí měsíc a na nebi září hvězdy. Světlo pouličních lamp neruší. Do ticha letní noci se ozývají jen kroky pozdních chodců. Jak pověstné stříbrné kladívko se odráží ode zdi ozvěna osamělých kroků.

Jsou kroky, co spěchají. Kroky, co hledají potřebnou stabilitu. Kroky co zvolna jdou za svým cílem. Pevně a jistě. Kroky co hledají, lehce se šourají večerem. Nastal čas nočních chodců.

Vraťme se k našemu příběhu. Na konci června nastává čas maturit, svatého týdne, maturitních bálů. Jeden takový začíná ve výletní restauraci. Vyzdobený sál, hudba na podiu a studenti i kantoři v hloučcích čekají na zahájení.

Mezi nimi máme i našeho hocha. Stojí tam trochu sám vedle jedné ze skupinek. V ruce skleničku s červeným vínem, rozepnuté sako. Naproti v hloučku děvčat stojí ona a dobře je slyšet její smích. V modrých šatech se širokou sukní. Když přišla, šel k ní. Otočila se zády a unikla mezi ostatní děvčata. Nechápal, proč se mu její oči vyhýbají. Kdykoliv se jejich oči střetly, sklopila hlavu a obrátila se jinam. Jak jinak teď zní slova toho kluka z béčka. Nechlubil se, jenom to řekl. Byl s ní. Byl s ní, tak jako s mnoha jinými. Jak jinak teď zní, žerty ostatních holek o tom, jaké si vybere jméno pro potomka. Bude to holka nebo kluk? A její tichý plachý záhadný úsměv bez odpovědi.

Je těžké uvěřit. Stejně jako je těžké uvěřit, že se Johny rozešel s Mary. Cele čtyři roky je nikdo neviděl jinak, než spolu. Vidí Mary, jak sedí sama v rohu u stolu. Lucky se jí snaží utěšit, ale vypadá to, že mluví do duté vrby. Lucky se snažil vždycky všechno urovnat. Čím asi bude ukecávat jeho.

U vedlejšího stolu se vypráví historky z minulých let. O tom jak z loňského bálu vynesli maturanti tělocvikáře na desce od rozbitého stolu a slavnostně jej nesli nedělním ránem celým městem k němu domů. O neuvěřitelných sázkách, kolik kdo vypije becherovky. I o noci strávené v bezvědomí na záchytce. O tom kdo s kým chodil, kdo se s kým rozešel. O tom kdo neprošel. O tom, kam se půjde dál.

Je možné je tiše poslouchat, dívat se a vzpomínat. Když ji viděl poprvé na slavnostním zahájení. Stála tam ve svém pověstném modrém kostýmku. Trochu stranou děvčat a dívala se ke skupince chlapců. Když ji poprvé potkal na cestě do školy. A když ho druhý den čekala. V očích má pořád její záhadný usměv. V uších zní její smích, divoký, když se uvolní všechno napětí. Když už není co skrývat. Vzpomínat jak se náhle ve třídě skácela k zemi. Jak ji odnášeli a jak nad ní stál, když se probrala.

Je možné vzpomínat a nevnímat historky odvedle. Historky jak z obtloustlé červené knihovny. Které zní, jako ten příběh z hříšné lodi, co se četl po večerech na výletech. O mejdanech na chatě, kdy se dvojice vytrácí po pokojích. O otevřených dveřích. O kukaččí chvíli. Kdy milenec opouští svou dívku, neschopen strávit své štěstí. Kdy jiný se dívá do otevřených dveří a vidí ji. Vidí dívku očekávající. Rychle se kryjící dekou. Vklouzne dovnitř. Odsouvá deku. Ona se na něj jen upřeně dívá. Smutné a prázdné jsou její oči. Odkloní hlavu stranou, když zaujme místo jejího kluka. Slyší ho, jak bojuje se svým trávením. Kukačka opouští hnízdo a ona se stačí na bok. Milý se vrací a uléhá k ní. Tiskne se k jejím zádům a hladí její vlasy. Jen slzy stékají z očí.

Vypráví se příběhy o mejdanech, kdy dvojice se divně proplétaly. Vypráví se příběhy, kdy mladší bráška přinesl rodičům ukázat tu pěknou malou krabičku. Vypráví se o rande v průtrži mračen.

Je možné naslouchat a jen se dívat. Dívat se tam na druhou stranu. K ní. Vidí ji, jak se snaží flirtovat s Luckym. Vidí Luckyho, jak se dívá udiveně k němu. Krčí rameny. Kdysi se snažil dát je dohromady na jedné z mnoha diskoték. Vidí ji, jak jde k Johnymu. Jak mu něco šeptá do ucha. Jak ho bere za ruku a jak si jej pokradmu vyvádí ven. Vychází na verandu. Odhodlá se a jde za nimi. Vidí, jak mizí do tmy lesíku. Lucky stojí vedle něj. Dívají se na sebe. Co zbývá. Nemá smysl prodlužovat agonii. Jen pokrčit rameny a vykročit do tmy. Lucky se vrací dovnitř k Mary. Prázdným parkem, prázdnými ulicemi vrací se chlapec z bálu, který vlastně ani nezačal.

Do ticha letní noci se ozývají jen kroky pozdních chodců. Jak pověstné stříbrné kladívko se odráží ode zdi ozvěna osamělých kroků. Je čas nočních chodců.

Noční rychlík z Prahy přijel s obvyklým zpožděním. Nebyl to dobrý nápad, ten výlet za otcem. Cítila na každém kroku, v každou chvíli jak překáží. Jemu i jeho přítelkyni. Po cestě dlouhé snad jako sám čas, vystupuje do prázdnoty nádraží. Je mrtvý čas. Autobusy už odjely a znovu vyjedou až před ranní směnou. Bude muset jít sama. Sama tou dlouhou cestou přes celé město, nádražní čtvrti, přes náměstí, přes park a dál k vilové čtvrti. K domku na konci ulice.

V tmavě fialovém kalhotovém kostýmku, se žlutou halenkou, jejíž límec má vytažený přes límec kostýmku, kráčí nádražní halou. Ozvěna kroků jejich černých lodiček se odráží od stěn nádražní haly. Kaštanové vlnité vlasy, velké kulaté brýle. Malá fialová myš, jak jí říká její matka. Je snad tisíc způsobů, jak uvíznout v prostoru. Je snad tisíc způsobů jak uvíznout v čase. Kolik je ale způsobů, jak uvíznout mezi lidmi? Stačí otevřít dveře nádražní haly a vyjít ven? Propadnout se do noci, do prázdnoty citů. Na city není moc času, s taškou v ruce, s kabelkou přes rameno vyráží domů.

Na lavičce v parku, uprostřed cest, sedí ten, jenž nemohl už dál. Byl by to dlouhý výčet, toho co si dnes dal. Na chuť, na zapomenutí, na náladu atd. Lavička byla jeho záchranou. Jen chvilka stačí. Chvilička malé dřímoty a bude zase silný, bude zase chlap. Bude moci jít dál.

Z noční tmy se ozývají kroky. Kroky dámských lodiček proberou nejednoho muže. I toho co už nemůže. Vzchopí se a vstává z lavičky. Zastoupí jí cestu. Je tak drobounká, maličká proti němu. Sotva mu sahá po ramena. Chce si ji pohladit, pohladit po těch hebkých vlasech. Jen trochu pohladit, nic víc. Couvla, pokusila se jej obejít. Nedovolil to. Šel proti ní a snažil se jí dotknout. Dotknout se jejich vlasů. Odstrčila ho. Zavrávoral a vyrazil na ní. Couvala před ním tak rychle, jak to jen jde. Pustila tašku a upadla na zem. Sehnul se k ní a… dopadl na zem. Stabilita je někdy zlá věc. Zvedal se ze země. Zvedala se také. Snažila se uniknout podél keřů, tak jak šel kruh v parku. Otočil se za ní a… uviděl ho. Ten kluk tam náhle stál. Stál přímo za tou holkou. Šel k ní. Díval se na něj a on pomalu chápal, že bude muset zmizet, opět bude muset zmizet.

Zůstali sami. Sami uprostřed parku. Kluk a holka. Strach v jejích očích pomalu mizel. Uklidnila se. On pomalu, pomalu pochopil, co se tu stalo. Šel k tašce a zvedl ji. Natáhla po ní ruku. Nabídl ji doprovod. Dívala se mu do očí. Smutně a vážně. Tenhle pohled už zažil. Usmála se a poděkovala. Řekla, že mohou jít a on řekl, že neví kam. Teď už se smála úplně. Otočila se k jedné z cest a vyrazili spolu. Šli spolu parkem, pak ulici mezi domky vilové čtvrti až tam kde končí. Šli dlouhou ulicí a on se jen zeptal, co tady dělá ona v tuhle dobu. Řekla mu vše, o tátovi, o mámě. Jak málo vět stačí, aby se objevila pravda. Jak lehce se hasí smutek, když nejsi sám. Stáli tam u posledního domu a ona hledala klíče. Nevěřil si příliš, když jí nabídl nedělní schůzku. Souhlasila. Řekla, že ráda vypadne z domu. Stál ještě chvíli po tom, co se za ní zavřely dveře. Otočil se a vyrazil svou cestou domů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ďábelské hry.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.