LENIN, STALIN A HITLER

Robert Gellately

VĚK SOCIÁLNÍ KATASTROFY

Copyright © Robert Gellately, 2007

Translation © Dina Podzimková, 2012

ISBN 978-80-7511-011-4

Z anglického originálu Robert Gellately:
Lenin, Stalin and Hitler:
The Age of Social Catastrophe vydaného nakladatelstvím Alfred.
A. Knopf v roce 2007 v New Yorku
přeložila Dina Podzimková
Redakce Lenka Fukalová
Rejstříkem opatřila Lenka Fukalová
Odpovědný redaktor Michal Hrubý
Grafická úprava a sazba Adam Kot
Vydalo nakladatelství & vydavatelství
VOLVOX GLOBATOR
Štítného 17, 130 00 Praha 3 www.volvox.cz
jako svou 994. publikaci
Vydání první
Praha 2012

Adresa knihkupectví VOLVOX GLOBATOR:
Štítného 16, 130 00 Praha 3 – Žižkov

Věnováno Marii

Zkratky a poznámky

bolševici ‒ Stoupenci většinové frakce RSDRP založené v roce 1903

čeka (nebo VČK) ‒ Črezvyčajnaja komissija (Všeruská mimořádná komise pro boj s kontrarevolucí a sabotážemi); původní sovětská tajná policie 1917‒22, jejím pracovníkům se říkalo čekisté dokonce i po několikerých změnách názvu.

gestapo ‒ Geheime Staatspolizei (tajná státní policie nazývaná rovněž Staatspolizei nebo stapo)

GPU-OGPU ‒ Gosudarstvennoje političeskoje upravleni je (Státní politická správa) ‒ bjediněnnoje gosudarstvennoje političeskoje upravlenije (Sjednocená státní politická správa); Sovětská tajná policie 1922‒1934.

Gulag ‒ Glavnoje upravlenije lagerej (Hlavní správa táborů); posléze řídila sovětské koncentrační tábory

ITK ‒ Nápravně-pracovní kolonie (SSSR)

ITL ‒ Nápravně-pracovní tábor (SSSR)

kadeti ‒ ruská Konstitučně demokratická strana (liberální)

kominterna ‒ Komunistická internacionála, mezinárodní organizace

KPD ‒ Komunistická strana Německa

kripo ‒ Kriminální policie

kulakové ‒ „bohatí“ rolníci

lišenci ‒ „bezprávní“ sovětští občané

menševici ‒ Stoupenci menšinové frakce RSDRP založené v roce 1903

NEP ‒ Nová ekonomická politika (1921‒1929) zavedená Leninem

NKVD ‒ Narodnyj komissariat vnutrennich děl (Lidový komisariát pro vnitřní záležitosti), po roce 1934, kdy bylo GPU-OGPU přeměněno v NKVD a přejmenováno na GUGB NKVD, obecně používaná zkratka pro tajnou policii

NSDAP ‒ Národně socialistická německá dělnická strana (nacistická strana)

Ochranka ‒ carská tajná policie

OKH ‒ Vrchní velení německé pozemní armády

OKW ‒ Vrchní velení německých ozbrojených sil

politbyro ‒ hlavní orgán ústředního výboru sovětské komunistické strany

Pravda ‒ Hlavní bolševické noviny a později polooficiální tiskovina komunistické strany

RSDRP ‒ Ruská sociálně demokratická dělnická strana, hlavní marxistická strana

SA ‒ Sturmabteilung (nacistické „hnědé košile")

SD ‒ Sicherheitsdienst (Bezpečnostní služba nacistické strany)

sipo ‒ Sicherheitspolizei (Bezpečnostní policie); založená v roce 1936 jako zastřešující organizace pro gestapo a kripo

Sopade ‒ výkonný orgán exilové SPD se sídlem v Praze (1933-38), Paříži (1938-40) a Londýně (1940)

sovět ‒ ruský výraz pro „radu", v němčině Rat

Sovnarkom/SNK Rada lidových komisařů; vládní orgán ustavený ruskou revolucí

SPD ‒ Sociálnědemokratická strana Německa, krátce rozdělená na MSPD (většinové křídlo) a USPD (nezávislé křídlo)

SS ‒ Schutzstaffel; Himmlerova „černá garda"

Stavka ‒ Vrchní velení sovětských ozbrojených sil

ústřední výbor ‒ nejvyšší orgán sovětské komunistické strany volený na stranických sjezdech

vožď ‒ rusky „vůdce"

wehrmacht ‒ německé ozbrojené síly

zek ‒ slangová podoba výrazu zaključennyj, který označoval vězně v gulagu

Poznámka k dataci

Data v ruské části knihy věnované době před únorem 1918 jsou uváděna podle juliánského (či „starého“) kalendáře, který byl v 19. století za západním pozadu o dvanáct, ve dvacátém století pak o třináct dní. Posledním dnem juliánského kalendáře byl 31. leden 1918, po něm následoval 14. únor.

Úvod

Jména Lenina, Stalina a Hitlera budou navždy spojena s tragickým vývojem evropské historie v první půli dvacátého století. Bolševici jen pár týdnů po ruské revoluci stvořili tajnou policii, jejíž brutalita daleko přesahovala cokoliv, co existovalo za cara. Nacisté šli v jejich šlépějích, a jen co se dostali k moci, uvedli na scénu obávané gestapo. Oba režimy zavedly koncentrační tábory, jejichž vězni byli mučeni a často se udřeli k smrti. Nacisté přišli s lágry zařízenými na průmyslové zabíjení milionů židovských žen, mužů a dětí na základě domnělých rasových kritérií.

Samotní diktátoři sovětského i nacistického ražení byli produktem strukturálních změn, které přinesla první světová válka. Před rokem 1914 byli bezvýznamnými figurkami a neměli nejmenší šanci vstoupit do politického života. Představovat si sami sebe jako mocné vládce a vůdce masových hnutí mohli jedině ve snech. Jakmile však bylo v roce 1914 vypuštěno „válečné monstrum“, společenská a politická krize, která se přehnala napříč Evropou, otevřela radikálům a utopistům zcela nové možnosti.[ 1 ]

Katastrofou, která Evropu pohltila na dobu příštích tří desetiletí, byl zasažen každičký kout kontinentu. Došlo ke dvěma světovým válkám, ruské revoluci a občanské válce, k fašistickému puči v Itálii, uchopení moci nacisty a k holokaustu. Proběhla také početná další povstání a státní převraty. O temných energiích, které se uvolnily ze záští, obav a ambicí, částečně vypovídá enormní rozsah zabíjení. Události těžce zasáhly nesrovnatelně větší počet uniformovaných mužů, a dokonce ještě více civilistů, než tomu bylo v jakékoliv jiné porovnatelné etapě dějin. Tato kniha se soustředí na dominantní síly oné doby, na Sovětský svaz a nacistické Německo, ale katastrofu samotnou analyzuje v globálním měřítku, ve snaze odhalit její politickou a ideologickou podstatu. Z této perspektivy je patrné, že tragédie, které Evropa zakoušela, byly daleko více než pouhým sledem vzájemně nesouvisejících událostí. Byly vzájemně nerozlučně spjaty a zároveň byly součástí nenávistného soupeření komunistů a nacistů o nadvládu nad světem.

V průběhu první světové války zemřelo v bojích okolo osmi milionů mužů, sedm milionů zůstalo trvale postižených a dalších patnáct milionů bylo vážně zraněno. Odhadem pět milionů civilistů přišlo o život následkem příčin, které s válkou souvisely, jako jsou nemoci a podvýživa. Tento počet civilních obětí ale nezahrnuje Rusko, kde byla situace nejhorší, zesílená na maximum (dvojicí) revolucí z roku 1917, po nichž následovala občanská válka a hladomor.[ 2 ] To vše se odehrálo v etapě, která byla jen první fází společenské a politické katastrofy obrovského rozsahu. Příští kolo mělo být ještě smrtonosnější.

Dopady první světové války na společnost nelze podceňovat. „Všichni obyvatelé Evropy byli vystaveni militarizaci života i jazyka, erozi osobních svobod a sociálních rozdílů, narušení hospodářského života, mizení bohatství, útrapám způsobeným nedostatkem potravin, rostoucí mírou kolektivizace a byrokracie, selhání mezinárodního systému a uvolnění olbřímích zásob agresivity a násilí.“[ 3 ]

Návrat ke starým způsobům byl nemožný. Režim v carském Rusku se již před rokem 1914 potácel na pokraji zkázy a po více než třech letech obětí byla vůle národa jít dál téměř u konce. Zoufalství a roztrpčení vedly počátkem roku 1917 ke svržení cara Mikuláše II.

Nový prozatímní kabinet se s katastrofálními výsledky pokoušel vést válku dále, ale morálka vojska a odhodlání pokračovat se neustále zhoršovaly. Lenin a bolševici, kteří využili chvíle k vlastnímu politickému prospěchu, v říjnu převzali moc, prakticky aniž by museli vypálit jediný výstřel; nezbyl nikdo, kdo by vládu bránil. Válka otevřela cestu revoluci a komunismu. Lenin a bolševici poté spojili domácí teror a misionářské zanícení s horlivou vírou, že je jejich osudem předat požehnání komunismu západu.

Rusko nebylo jedinou zemí, která přišla o svého monarchu. Válečnou prohru následovaly ve střední Evropě socialistické a komunistické revoluce, které vypudily tamní původní vládce. Došlo také k neúspěšným pokusům prosadit komunistické režimy v Berlíně, Mnichově, Vídni, Budapešti a jinde. Počátkem 20. let se snahy o provedení revoluce v ruském stylu v Německu – se sovětskou podporou a asistencí – obnovily.

Poválečná „normalita“ v Evropě byla poznamenána politickým násilím, (úspěšnými) pokusy o převrat, atentáty, tlupami uniformovaných darebáků v ulicích a obecnou nestabilitou. Toto klima napomohlo vzestupu nových politických stran, a především tomu, že se objevili radikálové a diktátoři napravo i nalevo, kteří se pokoušeli s podporou rozezlených lidí, fanatiků, a především mladých „idealistů“ využít obecné krize k vlastnímu prospěchu. Po ukončení bojů v roce 1918 panoval přetrvávající pocit života v mezidobí mezi dvěma válkami.

Válečné monstrum bylo připraveno na další kolo, které odstartovalo v září 1939. Druhá světová válka ovšem zdaleka nebyla jen návratem starých konfliktů pozastavených po roce 1918. Od poloviny 30. let se v růstu mezinárodního napětí odrážel ideologický a politický konflikt mezi nacismem a komunismem, který zuřil již více než desetiletí. Nový konflikt vypukl ohledně Polska a šířil se západní Evropou, až svět nakonec sestoupil do víru zkázy a hrůzy, která byla daleko smrtonosnější než samotná první světová válka.

Ideologický střet mezi nacismem a komunismem dodal v Evropě zcela nové rozměry konfliktu, který zachvátil tytéž národy za první světové války. Vypukl s novou brutalitou, protože ozbrojené síly odhodily stranou válečné konvence a národnostní a etnické nenávisti se vymkly kontrole. Etnické čistky, „transfery obyvatelstva“, záměrné zacílení na civilisty a masové zločiny se staly heslem doby. Do holokaustu byly tím či oním způsobem zapleteny všechny země na kontinentu.

V jádru obrovské katastrofy, jíž se zabývám v této knize, bylo systematické masové vraždění Židů německými silami během druhé světové války. Židé v Evropě byli chyceni v pasti nenávistí a emocí, které propukly po první světové válce. Byli zabíjeni po stovkách tisíc v ruské občanské válce (1918-21). Tyto zločiny, páchané zejména „bílými“ silami oproti „rudým“, byly nejhoršími pogromy v ruské historii, daleko vražednějšími než cokoliv, co se dělo za carských časů.

Obrovský rozsah kalamity, která Evropu zasáhla v podobě druhé světové války, se vymyká představivosti. Pocit, že tonou v mohutné katastrofě, vyjádřila řada lidí mnoha způsoby, ale málokterý je pozoruhodnější než ten, který zvolila ruská umělkyně během obléhání Leningradu:

Ve vší té světové fantasmagorii cítím jistého druhu ďábelský romantismus, a navíc velikost, nezkrotný, střemhlavý chvat vstříc smrti a zkáze.

Na zemi přistála jakási ohavná a násilná smršť a všechno se pomíchalo a začalo se točit v černém kouři, ohni a sněžné bouři.

A my, Leningradští, dusíce se v obklíčení, jsme mikroskopickými zrnky písku v celém tomto olbřímím cyklónu.[ 4 ]

Monstrum, jaké bylo uvolněno z řetězů v roce 1941, nemohlo být snadno spoutáno a válka neskončila náhle dnem osvobození 8. května 1945, kdy Spojenci oslavili vítězství. Společenské střety v podobě brutálních odvetných aktů, společenských čistek a občanských válek zuřily dále až do roku 1953 a Stalinovy smrti.[ 5 ]

Tato kniha začala jako studie o soupeřících ideologiích komunismu a nacismu a vražedné rivalitě mezi Stalinem a Hitlerem. Lenin původně neměl být jednou z jejích hlavních postav. Jak však můj výzkum postupoval a snažil jsem se rekonstruovat události vedoucí k druhé světové válce, pochopil jsem, že mnohé z toho, co chci říci, mě zavádí znovu a znovu zpět k Leninovi a k počátkům sovětské diktatury.

Dvě nejpovedenější studie zabývající se sovětským komunismem a německým národním socialismem se soustřeďují na Stalina a Hitlera, a Lenina stěží vůbec zmiňují. Jejich výchozím bodem je srovnání obou režimů skrze metodologii, která chápe jako základní postavu Hitlera a poté zkoumá paralely se Stalinem. Nikdy ale nebylo vysvětleno, proč je Hitler kladen před Stalina. Konečně Stalin byl politicky aktivní dlouho předtím, než o Hitlerovi kdokoliv slyšel, a byl sovětským diktátorem o řadu let dříve, než se vůdce nacistů stal německým kancléřem.[ 6 ]

Moje kniha se od standardního přístupu odlišuje tím, že věnuje značnou pozornost Leninovi a předkládá celý příběh ve správném chronologickém pořadí. Zároveň napravuje tendenci většiny studií stalinismu Lenina ignorovat nebo ho odsouvat do vedlejší role. Až příliš často bývá Lenin přijímán jako prozíravý a moudrý nebo přinejmenším vyzbrojený dobrými úmysly, otec-zakladatel, jehož vize byly pošpiněny vraždícím Stalinem. Lenin ovšem nepoložil jen základy sovětského komunismu, ale také jeho následujícího vývoje. Byla to právě jeho touha po moci, která v roce 1917 poháněla pochybovače mezi bolševiky. Lenin bez jakéhokoliv náznaku morálních zábran nebo smyslu pro loajalitu k národu naléhavě doufal v porážku Ruska v první světové válce a zesměšňoval své bolševické soudruhy, kteří se domnívali, že by měli bránit svou vlast.

Carský svět se rozpadl v březnu 1917 a Rusko se nakrátko, pod správou nové prozatímní vlády, stalo jednou z nejsvobodnějších zemí na světě. Lenina byste v té době marně hledali kdekoliv poblíž hlavního města Petrohradu; žil ve Švýcarsku. Do své domoviny se vrátil až povzbuzen událostmi. Byl odhodlán rozbít to, co zbývalo ze starého ruského společenského a politického zřízení, a rozhodnutý zničit jakoukoliv možnost, že by se nové Rusko stalo liberální demokracií.

Lenin, jehož původní jméno znělo Vladimir Iljič Ujlanov, se narodil 10. dubna 1870 (podle juliánského kalendáře) a vyrostl v dobře zabezpečené rodině. Byl jedním z prvních nadšenců revolučního aktivismu a zřejmě nejnesmiřitelnějším praktikem ruského marxismu v předrevolučním období. Jako zakladatel sovětského komunismu byl klíčovým zastáncem ustavení státu jedné strany, koncentračních táborů a teroru. Za dnů říjnové revoluce trval na tom, že je nutné omezit občanská a zákonná práva. Jen pár týdnů poté prosazoval vznik nové tajné policie (zvané čeka). Nastolil nesnášenlivou atmosféru nového režimu a neúnavně pronásledoval postupně se rozšiřující okruh nepřátel. Teror a diktatura navíc nebyly prostě jen reakcí na nároky vyplývající z vlády, protože Lenin obojí přijal za své více než deset let před ruskou revolucí. Například v roce 1905, když se carský režim dostal pod tlak, se Lenin nespokojil s myšlenkou jeho přeměny v konstituční monarchii, či dokonce liberální demokracii.[ 7 ]

Stalin s Leninem se poprvé setkali v půli prosince 1905 a Stalin byl již tehdy naladěn na stejnou vlnu, ačkoliv nesouhlasil s jeho změnou taktiky spočívající v účasti ve volbách, které umožnily říjnové reformy. Naučil se nicméně brát si „velkého muže“ za vzor, protože se s ním shodl na tom, že účel světí jakékoliv prostředky a že konečným cílem je diktatura proletariátu – s důrazem na to první.[ 8 ]

Lenin měl pozoruhodně malé porozumění pro naděje a touhy obyčejných lidí, ať už šlo o venkovské rolníky, nebo průmyslové dělníky. Věřil, že pracující jsou jedinou „revoluční třídou“, ale pokud by byli ponecháni sami sobě, chtěli by „pouze“ lepší mzdy a společenský pokrok – jinými slovy, šlo by o požadavky odborů, které, v jeho očích, prozrazovaly jejich omezenou představivost. Leninův postoj v listopadu 1917, na samém počátku nového režimu, jehož podoba byla sotva vymezena, přesně shrnul ruský spisovatel Maxim Gorkij. „Pracující třída je pro Lenina tím, čím je pro kovodělníka ruda. Je za současných okolností možné odlít z této rudy socialistický stát? Zdánlivě je to nemožné; nicméně – proč se nepokusit? Co riskuje Lenin, pokud se experiment nepovede?“[ 9 ]

Leninismus byl založen na myšlence, že profesionální revolucionáři vybudují avantgardní stranu a budou vládnout ve jménu proletariátu. Nebudou ztrácet čas s „podvodem“ liberální demokracie, v níž neviděli nic lepšího než vládu nenáviděné buržoazie. Odstranění absolutní monarchie a její nahrazení konstitučním systémem byly pouhou předehrou k opravdovější revoluci. Nic z toho se nemělo stát bez krveprolití a Lenin považoval za zcela zřejmé, že třídní boj bude znamenat občanskou válku. Byl přesvědčen o tom, že komunismus bude nutné prosadit násilnou cestou. Jeho stoupenci byli z hloubi duše elitáři přesvědčení o své vlastní nadřazenosti. Vzali na sebe povinnost vytvořit nový svět od vrcholku po základy.

Josif Vissarionovič Džugašvili čili Josif Stalin se podle oficiálního životopisu vydaného ještě za jeho života narodil 21. prosince 1879, ale historici se dnes shodují, že světlo světa spatřil 6. prosince 1878. Nemáme tušení, proč o datu svého narození lhal. Sám o sobě měl nepopiratelné schopnosti, ale originalita k nim nepatřila. Hrdě a vědomě stavěl na Leninových základech. Jinak řečeno: Stalin začal jen málo věcí, které již dříve nezahájil či nepředvídal Lenin. Stalin byl logickým Leninovým nástupcem, který si zakládal na tom, že je věrným žákem. A to i přesto, že měl Sovětský svaz proměnit takovým způsobem, o němž si jeho idol mohl jen nechat zdát.

Mýtus „dobrého Lenina“ – spasitele – byl zabudován do politické kultury Sovětského svazu od počátku a Stalin ho chytře využíval k vlastnímu politickému prospěchu. Lenin byl ve skutečnosti nemilosrdný a krutý. Dokonce i vlivné bolševické kruhy se třásly před jeho zuřivostí a popravami, které nařizoval bez sebemenších výčitek svědomí. Politickou postavu „dobrého Lenina“ je třeba chápat jako nástroj politiky, jehož účelem bylo inspirovat zahraniční i domácí přívržence.

„Dobrý Lenin“ existoval dříve než „zlý Stalin“. Stalin pocházel z gruzínské venkovské rodiny a předtím, než se vydal na cestu profesionálního revolucionáře, byl studentem kněžského semináře. Jeho kariéra na vzdáleném Kavkazu však měla jen nejasné směřování, dokud nepřijal za svého vůdce Lenina. Když Stalin na počátku 20. let bojoval o převahu v sovětské komunistické straně, nečinil tak předkládáním vlastních cílů, ale prohlášením sebe sama za Leninova nejvěrnějšího stoupence a vykladače.

Podle některých hlasů se Lenin, jehož zdraví se den ode dne prudce zhoršovalo, chtěl Stalina v prosinci 1922 až lednu 1923 zbavit. Ve svém takzvaném politickém testamentu si Lenin stěžoval, že Stalin je „příliš neurvalý“, a psal o jeho „odstranění“ z pozice generálního tajemníka strany. Leninovu zlost na Stalina lze vysledovat k jedné soukromé události: Stalin se dostal do osobního sporu s Leninovou manželkou, Naděždou Krupskou. Přestože však po něm Lenin požadoval omluvu a kritizoval Stalinovy způsoby, neřekl nic o jeho odstranění z nejdůležitějších orgánů v zemi (z politbyra a ústředního výboru) a neexistují žádné dokumenty, které by nasvědčovaly tomu, že se poohlížel po jiném možném následníkovi. Jeho hlavní starostí byl stranický rozkol okolo dvou výrazných osobností – Stalina a Lva Trockého. Stalina si ovšem hluboce cenil. Významným způsobem ho podporoval a dával mu jednoznačnou přednost před všemi ostatními soupeři na vrcholných stranických pozicích.[ 10 ]

Mezi prvním diktátorem Sovětského svazu a jeho budoucím nástupcem nebyly velké teoretické nebo politické rozdíly, pokud šlo o oblast komunistické doktríny, tím méně pak v oblasti masového a nemilosrdného používání teroru. Stalin zůstal generálním tajemníkem strany. Trockého, svého hlavního protivníka v boji o moc po Leninově smrti, snadno odsunul stranou. Od poloviny 20. let, kdy prosadil svou dominantní pozici, Stalin ospravedlňoval každou změnu směru politiky, každé utažení šroubů, každou dávku teroru tím, že je spojil s tím či oním Leninovým výrokem. V této knize ukazuji, že oproti překroucení či zmaření Leninova odkazu, které někteří předpokládají, byl Stalin logickým Leninovým dědicem.

Po Stalinově smrti v roce 1953 byl „dobrý Lenin“ povolán z mrtvých, aby vyhnal „zlého Stalina“ a jeho kult osobnosti. S komunismem se každopádně dělo něco špatného: byly tu očividné případy nepoctivosti a gigantický systém koncentračních táborů s více než dvěma miliony uvězněnými a občanská práva zcela pozbyla významu. Otázka byla, jak se to všechno mohlo stát. Nikita Chruščov ve své slavné řeči z roku 1956, která naznačila „tání“ v Sovětském svazu, prohlásil, že Stalin zkazil leninismus. Chruščov předložil mýtus šlechetného a dobrého Lenina, aby tak zachránil „vnitřní pravdy“ komunismu před spojováním s tím, co bylo zpětně označeno za „stalinistické zlo“. Vše, co bylo v zemi špatného, se nyní nakládalo na Stalinova bedra. Chruščov vynesl na světlo Leninův „testament“ a jeho obvinění Stalina z neurvalosti, aby tak „dokázal“, že onen skvělý Lenin byl po celou dobu na té správné straně. Chruščov vznesl řečnickou otázku: „Byly posvátné principy leninismu v naší straně dodržovány po smrti Vladimíra Iljiče?“ To, že nebyly, byla Stalinova chyba, protože s leninismem samým údajně nebylo nic v nepořádku.[ 11 ]

Tato pohádka o Leninovi již není přesvědčivá, jak v hojné míře dokazuje obsah a povaha dokumentů pocházejících z nově otevřených ruských archivů.[ 12 ] Ty odhalují Lenina jako nejextrémnějšího z radikálů a jako vůdce, který usiloval o teror stejně, a možná dokonce více než kdokoliv jiný.

Najdou se tací, které obraz Lenina, jak je podáván na stránkách této knihy, a dokonce i pouhá jeho zmínka v jejím titulu po boku Stalina a Hitlera zneklidní. Má dobrá přítelkyně, která pracuje u mého amerického vydavatele, mi řekla, že samotná myšlenka postavit Lenina v titulu knihy vedle Stalina a Hitlera by stačila na to, aby se její ruská babička obrátila v hrobě.

Komunismus si navzdory tomu, co jsme měli možnost zjistit o perzekucích a hromadném vraždění v Sovětském svazu, Číně a jinde, neprošel stejně drsnou kritikou jako nacismus. Možná je to proto, že úkolem komunismu mělo být všeobecné osvobození. Měl přinést konec nerovností a nastolit skutečnou sociální spravedlnost. A zdá se, že většině jeho příznivců příliš nezáleželo na tom, že sovětský režim vytvořil prakticky ve všech ohledech naprostý opak.[ 13 ]

Stejně jako Stalin také Adolf Hitler (narozený 20. dubna 1889) byl mužem pocházejícím ze skromných poměrů. Myšlenkami na politickou kariéru se v prvních třech desetiletích svého života vůbec nezabýval, tíhl k samotě a koketoval s uměním. Neměl dokonce ani německé občanství, byl Rakušan s podivným jižním přízvukem, který se po překročení věku 20 let vydal do Německa, kde pokračoval v podomním prodeji svých děl. Jeho vlastnosti neodpovídaly povaze rozeného vůdce. Byl velmi ostýchavý, málokdy promlouval na veřejnosti a ještě méně psal. Po celou dobu první světové války sloužil jako dobrovolník v německé armádě, ale nedosáhl vyšší hodnosti než desátníka. Dokonce i v zákopech na frontě zůstal outsiderem.

Na sklonku války Hitler začal jevit zvláštní pochopení pro vlnu roztrpčení a hořkosti, která zaplavila poraženou zemi. Chrlil ze sebe nenávist vůči „listopadovým zločincům“, těm, kdo byli údajně zodpovědní za porážku Německa, a jako mnozí další si přál odmítnout versailleskou smlouvu, která svazovala jeho adoptivní vlast válečnou vinou. Na rozdíl od marxistů Hitler neměl žádnou velkou teorii, která by kladla nějakou konečnou tečku za historii. Pro Hitlera byly dějiny vším, co je, neustálým bojem, v němž je možné zajistit německé přežití a nadvládu jedině skrze stvoření rasově čistého „společenství národa“ očištěného od komunistů, Židů, zločinců, společenských vyvrhelů a těch, kdo byli označeni a rasově nevyhovující.

O Hitlerových postojích před rokem 1919 toho mnoho nevíme. Je jisté, že vyrostl v Rakousku, měl silně romantizovaný pohled na vše německé, vytvořil si pohrdání vůči rakousko-uherským vládním představitelům a měl nepochybnou, byť mlhavě definovanou touhu, aby jeho národ získal domov ve velkém Německu. V předvečer první světové války žil v Mnichově a radoval se z toho, že se Německo konečně chystá stát světovou velmocí, což bylo podle něj jeho právem. Válka nakonec jeho nacionalistické ambice ohrozila. V té chvíli došlo u desátníka, který do té doby vedl život prostý zvláštních událostí, k politickému probuzení do reality porážky a ponížení a on se připojil k chóru, který kladl vše za vinu Židům.

Vezmeme-li v úvahu jeho dlouhodobou citovou příchylnost k Německu, jeho spojení s nacionalistickými skupinami by nemělo být překvapivé. Ale jeho vášnivá oddanost věci „znovuzrození“ národa byla již u kořenů spojena s pocitem, že za tuto zradu nesou odpovědnost Židé. Neměl žádné potíže přijmout biologicky rasistický pohled, přestože jeho sociální darwinismus pravděpodobně nebyl o mnoho více než vhodným zdůvodněním jeho sílících antisemitských postojů. Je pravděpodobné, že se Hitler, který vyrostl v Rakousku, ve svém sklonu k protižidovským postojům příliš nelišil od řady příslušníků své generace. Typ fanatického antisemity, který si spojujeme s nacistickým hnutím, se z něj nicméně stal teprve po první světové válce.

Hitler mezi poválečnými buřiči nevynikl pouze díky svým rétorickým schopnostem, ale – což bylo podstatnější – také kvůli radikální povaze své politiky, onomu přístupu „všechno, nebo nic“, který měl uplatňovat po zbytek svého života. V září 1919 již bylo součástí jeho plánů „úplně odstranit“ Židy z Německa. Je velice nepravděpodobné, že by si tehdy dokonce i on sám dokázal představit, jaký dopad bude mít tento podnět v druhé světové válce. Lidé, kteří se ve 20. letech hrnuli na jeho řečnická vystoupení, však mohli vycítit, že jádrem jeho vůdcovství bude fanatická pravicová politika – tvrdý zásah proti „zákonu a pořádku“, komunistům a především Židům.

Hitlerova antisemitská fobie se brzy propletla s horečnatým antibolševismem. Stejně jako ostatní antisemité i on značně přeháněl při uvádění počtu Židů činných v komunistickém hnutí v Německu a Sovětském svazu, ale jeho nenávist k Židům se neomezovala jen na jejich předpokládané sympatie ke komunismu. Daleko podstatnější byl jeho postoj, který je představoval jako přirozené nepřátele národa.

Dne 13. srpna 1920 Hitler v Mnichově pronesl řeč, která byla v podstatě jeho „programovým“ prohlášením antisemitismu. Vyzval publikum, aby si představilo, jakých úžasných výšin kultury a umění může Německo dosáhnout, pokud se národ spojí. Prohlásil, že Židé se nikdy nemohou stát součástí tohoto úsilí, protože na rozdíl od Němců (obecněji „árijců“) nechápou práci jako společenskou a morální povinnost. Tvrdil, že Židé budou vždy žít jako cizinci v cizí zemi, jako překupníci, podnikatelé a obchodníci.[ 14 ] Toto téma dále rozvíjel. Například 2. listopadu 1922 Židy popsal jako národ, který je ze své podstaty mezinárodní. V průběhu historie prospívali v tolika různých prostředích, mluvili různými jazyky, a přesto vždy chápali sami sebe jako národ, prohlásil. Obával se, že tato „rasa“, na niž pohlížel jako na „nižší“, by mohla být docela dobře schopná narušit německou kulturu, a tedy i národní identitu. Věřil, že Židé byli od počátku věků „ničiteli kultury“ v Egyptě, Palestině, Řecku a antickém Římě.[ 15 ]

Zatímco řada pozorovatelů může kapitalismus a komunismus vnímat jako nepřátele na život a na smrt s nemnoha spojujícími body, Hitler je chápal jako směry prodchnuté duchem internacionalismu, a tím pádem sdílející společnou půdu přirozeného nepřátelství vůči národu. Z tohoto pohledu člověk jednoduše nemohl být zároveň pro internacionalismus a pro Německo. Hitler se zatvrzele držel názoru, že Židé jako lid bez vlastní domoviny nemají žádný zájem na své příslušnosti k národu, protože jejich skutečný zájem leží jinde, v kapitalismu a komunismu.

Právě tato zarputilá víra v Židy jako přirozené nepřátele Německa z Hitlera udělala nejzarytějšího oponenta Lenina a Stalina a toho, co sám přezíravě nazýval „židobolševismus“. Po více než desetiletí bojoval o moc a následně začal přetvářet Německo a poté Evropu podle ideologie, jíž v raných dobách zasvětil svůj život a které se držel až do konce svých dní. Byl rozhodnut pro válku prakticky ode dne svého jmenování kancléřem 30. ledna 1933 a v roce 1939 toto rozhodnutí naplnil. Srážka nacistické a komunistické ideologie dosáhla v červnu 1941 kritických rozměrů a stala se Vernichtungskrieg. – vyhlazovací válkou proti Židům a komunistům, po níž toužil.

Proto má tato kniha za to, že u kořenů Hitlerova antisemitismu byl jeho radikální německý nacionalismus s rasovým přídechem a že válka proti komunismu byla jakousi nadstavbou jeho boje proti Židům. Má pozice je tak ve striktním protikladu k názoru Ernsta Noltea, který věří, že nacistický antisemitismus byl reakcí na sovětský komunismus a že nacistické zločiny, včetně vyhlazování Židů, „kopírovaly“ zločiny páchané sověty. Nolte jde tak daleko, že tvrdí, že existovalo jakési „racionální jádro“ Hitlerova pronásledování Židů, spočívající v tom, že byli jako skupina činní v komunistickém hnutí. Židé tak podle něj mohli být vnímáni, jako kdyby Německu vyhlásili válku, s následkem, že nacistické Německo bylo postaveno do role obránce vlasti. Nolteovy výroky jsou, navzdory jeho neúspěšnému manévrování, které ho má oddálit od rasistické ideologie třetí říše, ohromující a překvapivou replikou nacistické rétoriky. Stačí říci, že byl všeobecně a oprávněně odsouzen nejen kvůli podpoře neudržitelného a šokujícího postoje, že si Židé nějakým způsobem sami mohli za svou vlastní zkázu, ale také kvůli odmítání – všem důkazům navzdory – toho, že nacistický antisemitismus byl zakořeněn v německém nacionalismu.[ 16 ]

Pro Hitlera byl antisemitismus základním kamenem nacistické ideologie. Před první světovou válkou ho živily nacionalistické ambice a po ní byl vybičován do závratných výšek porážkou země. S Hitlerovou myšlenkou sovětského komunismu jako dalšího židovského komplotu za účelem zničení národa nacistická ideologie brzy přesáhla národní hranice země, která se užírala válečnou prohrou a opovrhovanou versailleskou smlouvou. Když vytvořil nacistické hnutí a vybudoval třetí říši, nabývalo – spolu s tím, jak dlouhodobě sledoval dění v Sovětském svazu – jeho odhodlání „odstranit“ Židy z Německa rozměrů celosvětové mise.[ 17 ] Pojem o divoké posedlosti jeho antisemitismu a o jeho prvořadé úloze v nacistické ideologii a politice, a to jak na národní, tak mezinárodní úrovni, si můžeme vytvořit jedině zkoumáním Hitlerových záštiplných postojů vůči Židům a toho, jak byly propojeny s jeho antibolševismem.

Ve 30. letech se střetnutí mezi komunismem a nacismem stalo bojem na život a na smrt o nadvládu nad světem. Byla to především tato srážka, která vedla k nejtemnějším kapitolám v rámci velké společenské a politické katastrofy 20. století. Demokratické země Evropy nebyly těmto po moci lačnícím politickým parvenu žádnými soupeři a byl to až vstup Američanů do druhé světové války – třebaže na straně Sovětského svazu – co dokázalo zvrátit německou moc. Oplátkou měly Spojené státy v následné studené válce, která měla trvat polovinu století, plné ruce práce s komunisty.

Tato kniha nabízí společensko-historickou výpověď o sovětské a nacistické diktatuře a dokumentuje jejich podobnosti a odlišnosti. Souhlasím s Charlesem Maierem, že klíčové je zachovat rozdíly a protiklady.[ 18 ]

Rusko bylo v roce 1914 pravděpodobně politicky nejrepresivnějším státem na kontinentu. Stále ještě šlo o nevyspělou zemědělskou společnost, jejíž multietnické obyvatelstvo mluvilo více než stovkou jazyků. Sedmdesát devět procent populace bylo podle sčítání lidu z roku 1897 negramotných. Naproti tomu Německo bylo moderní, kulturní, etnicky homogenní a hospodářsky vyspělé. Dlouho předtím dosáhlo prakticky stoprocentní gramotnosti a mělo našlápnuto k liberální demokracii. Řádní občané v Německu, stejně jako ve většině Rakouska, byli hrdí na právní stát. „Sociální smír a pořádek,“ tak znělo oblíbené německé rčení, což představovalo velký rozdíl oproti nezměrně násilnější a divočejší ruské společnosti. Vřava a chaos v německých ulicích po válce – z velké části zaviněné nacisty – učinily lidi přístupné názorům Hitlera, který jim sliboval, že tyto neklidné časy ukončí. Starší rozdíly oproti Rusku nezmizely, ale vzájemně odlišily nově vzniklou komunistickou a nacistickou diktaturu.

Stalin a Hitler byli vnímáni jako „populističtí politici“.[ 19 ] Můj výzkum tento pohled nepotvrzuje. Ve skutečnosti byli oba diktátoři vzájemně velmi odlišní. Hitler byl modelový příklad charismatického vůdce, muž s darem okamžitého navázání kontaktu s davy. Stalinovi charisma naprosto chybělo, přinejmenším do konce druhé světové války. Byl workoholik, dokonalý byrokrat. Ve starosti o administrativní detaily byl přesným protikladem Hitlera, který chtěl, aby „za něj“ jiní dělali většinu rozhodnutí, zatímco sám pro sebe si vyhrazoval rozhodování jen o těch podstatných věcech – kterých bylo možná jen pět procent.[ 20 ]

Stalin a před ním Hitler ani zdaleka nebyli „populisty“, ale samozvanými vůdci avantgardy. Nedovolávali se názorů veřejnosti a nesnažili se stavět na lidových náladách. Dokonce i ve vlastních myšlenkách odvozovali svou moc a legitimitu nikoliv z lidu, ale z marxismu a z historických zákonitostí, o kterých údajně měli zvláštní povědomost. Hitler na druhou stranu vášnivě věřil, že se politická autorita musí opírat o popularitu a že žádný režim nemůže být skutečně národní, pokud ho nepodporují lidé, kteří k národu patří.

Pro diktátory sovětského střihu a pro teror, který používali proti vlastnímu národu, měl Hitler jen pohrdání. V ostrém kontrastu k nim se rozhodl naklonit si srdce a mysl všech Němců nežidovského původu vytvořením společenského pouta, které stálo na „vyloučení“ Židů a všech ostatní, kdo byli shledáni rasově nevyhovujícími. To, oč usiloval, byla diktatura se souhlasem svých členů.[ 21 ] Hitlerova smíšená forma vládnutí může být nazvána konsenzuální diktaturou.[ 22 ] Souhlasím s Ianem Kershawem v tom, že Hitlerova popularita a moc „tvořily základní hybatel konsolidace a integrace společnosti v masivním přitakání režimu“.[ 23 ]

Na rozdíl od svých sovětských protějšků Hitler postupoval poměrně opatrně. Snažil se například dopředu připravit veřejné mínění na nová opatření, a když narazila na odpor, často je stáhl. To platilo například o kampani proti církvím a perzekuci Židů v Německu. Tato tendence byla v příkrém protikladu k přístupu Lenina a Stalina, kteří tváří v tvář svým oponentům nikdy neustupovali a často se místo toho uchýlili k okamžitému a nelítostnému teroru. Ortodoxní církev, milovaná tolika tradičně smýšlejícími Rusy, byla bezmála sprovozena ze světa. Komunisté spálili řadu starobylých svatostánků a uvěznili kněží, naproti tomu nacisté ustoupili, když se pár lidí ohradilo proti rozhodnutím některých místních radikálů odstranit ze škol krucifixy.

V SSSR za Lenina i Stalina tvořily nedílnou součást komunistických praktik stranické čistky a rituály veřejné sebekritiky a sebemrskačství. Nacistické Německo nic takového neznalo. Hitler postupoval tak, že pěl chválu na německého ducha a povzbuzoval spořádané občany, když mu odpovídali v podobném stylu. Svůj jed si schovával pro Židy, politické oponenty, jako byli komunisté, a menšinové skupiny, jako byli homosexuálové nebo Cikáni. V roce 1934 došlo k jedné (poměrně malé) čistce, která byla jistě hrozná, ale její význam by neměl být přeceňován. Hitler se zdráhal odvolat dokonce i zkorumpované stranické hodnostáře, jako kdyby si nechtěl přiznat, že jim věnoval nezaslouženou důvěru. Kvůli udržení morálky v průběhu války a také proto, aby Němci nemohli zpochybňovat jeho autoritu, Hitler prostě požádal generály, které shledal neschopnými, aby se vzdali funkce nebo odešli na zdravotní dovolenou, zatímco Stalin nechal řadu takových lidí rovnou zastřelit. Populárnímu polnímu maršálovi Erwinu Rommelovi bylo v říjnu 1944 povoleno pozřít jed, protože byl podezřelý ze zapojení do červencového pokusu o atentát na Hitlera.

Hitler však především pohrdal univerzalistickými nároky komunismu. Jeho hnutí, stejně jako jeho režim, chápalo sebe samo jako spojené s „krví a půdou“, tady a teď, a to dokonce i když kázalo futuristickou utopii vyhrazenou pro rasově způsobilé Němce. Nacistické poselství bylo exkluzivistické a partikularistické. Své dveře otevíralo, ale jen na pouhou škvírku, pro relativně malé množství nordických Evropanů. Kromě toho mělo být Velké Německo či Nový řád – nebo jak by se to jmenovalo – hermeticky odděleno a jediný kontakt s ostatními „rasami“ měl být na úrovni komunikace pánů s otroky. Nepočítalo se s ničím, jako je „lidská sounáležitost“, ale s tím, co si Hitler představoval jako nevyhnutelný a nekonečný darwinovský boj „vyššího“ s „nižším“. (Není třeba zdůrazňovat, že jako mnozí před ním i po něm měl Hitler o Darwinovi jen přibližné povědomí.) Nacistické „konečné řešení“ si vyžádalo miliony životů nevinných lidí předtím, než byl Hitler v roce 1945 v ruinách vybombardovaného a hořícího Německa konečně zastaven.

Oba režimy, sovětský i nacistický, získávaly zastánce mezi idealisty, mladými a vzdělanějšími lidmi. Právě oni své vůdce skutečně uctívali, a dokonce i chladní racionalisté mezi nimi si dokážou vybavit pocit, že se jim v přítomnosti těchto mužů zatřásla země pod nohama. Jeden mladý ruský komunista, který byl na konci války shledán vinným „soucitem s Němci, buržoazním humanismem a škodlivými výroky na dotaz o momentální politice“, byl nejen vyloučen ze strany, ale také uvězněn. Slovo „vězení“ ovšem nebylo v sovětské „utopii“ tolerováno, a tak byl poslán do takzvaného Charkovského domova nápravné práce. Je velmi pozoruhodné, že se v tomto „domově“ podle svých slov „stal dokonce ještě pevnějším stalinistou“. „Více než čeho jiného jsem se obával, že můj pocit osobní nespravedlnosti naruší můj pohled na to, co je nejdůležitější pro mou vlast a pro celý svět. Tato vize pro mne byla zásadní jako zdroj duševní síly, zdroj vnímání sebe sama jako součásti velkého celku.“ Dokonce i přesto, že se soudci a tajná policie mýlili, „věřil, že žádné množství chyb, mylných odhadů či nespravedlností nemůže změnit celek nebo zadržet přicházející vítězství socialismu“.[ 24 ]

Jak komunismu, tak nacismu získával příznivce příslib materiálního zisku a vylepšení života. Oba režimy musely naplnit minimální životní potřeby, aby si získaly a udržely podporu. Mimo to se řada sovětských komunistů a nacistů upínala k tomu, jak si zařídit pohodlný život, a prováděla nemorálnosti, zrůdnosti, krutosti a kriminální činy všech myslitelných podob. Kšeftaření a korupce v třetí říši neznaly žádných hranic a dalece přesahovaly to, co straničtí vůdci, členové, ale i řadoví občané získávali na úkor Židů.[ 25 ] V Sovětském svazu měli členové nomenklatury, tedy ti, jejichž jména byla uvedena na „seznamech“, veškerá možná privilegia – od zvláštních obydlí a obchodů až po školy a dači.[ 26 ] Ztělesňovali nemilosrdné nařízení vydané prasaty v satirickém románu George Orwella Farma zvířat (1945): „Všechna zvířata jsou si rovna, ale některá jsou si rovnější.“

Materialistická vysvětlení podpory komunismu a nacismu ale nedostačují. Těmto myšlenkám byly oddány miliony lidí, a to nikoliv jen pro osobní zisk, ale i navzdory útrapám a ztrátám. Duch sebeobětování mezi oddanými komunisty a nacisty je jedním z rysů, které činí tuto éru v Evropě tak pozoruhodnou. To, co se k nám dostává prostřednictvím deníků, dopisů a autobiografií z tohoto období, je víra a přesvědčení „skutečných věrných“.

Osobně se domnívám, v rozporu s některými současnými pracemi, že nacistické pronásledování Židů nebylo zaměřeno primárně na získání jejich majetku za účelem financování třetí říše. Ve svých rozhovorech s Goebbelsem, ale i jinde, působí Hitler dojmem člověka, který se fanaticky soustředil na to, co chápal jako antisemitské poslání a obranu své otčiny. Likvidaci všech Židů bral jako válečný cíl, což vedlo k vraždám dokonce i těch Židů, kteří pracovali pro zbrojní průmysl, jenž se od roku 1943 potýkal s nedostatkem pracovních sil. Ti všichni nebyli zabiti kvůli ekonomickému zisku, ale naopak navzdory hospodářským ztrátám. Materialistická zdůvodnění zabíjení židovských mužů v produktivním věku v letech 1943 a 1944, v době, kdy režim jejich práci potřeboval, nejsou věrohodná a při bližším vědeckém zkoumání neobstojí.[ 27 ]

Moje předchozí práce a badatelské zájmy se soustředily na sociální dějiny a ani tato kniha není výjimkou. I tentokrát jsem kladl zvláštní důraz na oběti a jejich příběhy, ale mé líčení toho, co se s nimi dělo, není ani v nejmenším vyčerpávající. A přestože omezený prostor jedné knihy neobsáhne to obrovské množství utrpení a smrti, i tak jde o trýznivý příběh. Setrval jsem po delší dobu u toho, co se mi zdálo být typickými příklady masových zločinů, a pokusil jsem se je vysvětlit nejlépe, jak umím.

Sovětskou část příběhu nebylo možné vykládat před pádem komunismu a otevřením ruských archivů. O tomto období jako celku jsem shromáždil takové množství materiálu, že nebylo možné použít vše a některé již napsané části jsem musel odstranit. Nelituji toho, že jsem se do hloubky zabýval míněním veřejnosti v Sovětském svazu a v Německu a kulturními stránkami tamních diktatur, ale tyto otázky si budou muset počkat na další knihu. Kromě toho jsem si naplánoval návaznou studii, která se zaměří ve větším detailu na poslední etapu války a první mírová léta, která po ní následovala.

ČÁST PRVNÍ
Leninova komunistická diktatura

1 První světová válka a ruská revoluce

První světová válka vystavila režim cara Mikuláše II. tlaku až po samu hranici únosnosti. Národ se zprvu, v říjnu 1914, semkl na podporu své vlasti. Politici a příslušníci městské střední třídy válku vítali a armáda odtáhla bránit „slovanské bratry“ v Jugoslávii proti německé a rakouské agresi. Ruské národní shromáždění zvané duma rozpustilo samo sebe na vyjádření podpory vládě ze strany její země. Nadcházející válku, zkázu, kterou způsobí, a to, jak dlouho přetrvají nepřátelství, si nedokázal představit nikdo v Evropě, natož pak v Rusku.

Carská říše měla největší armádu v Evropě, ale chyběly jí prostředky k delšímu zápasu. Ještě ani neuplynul první rok bojů a projevoval se nedostatek všeho možného. Náhradní jednotky cvičily bez pušek, a když byly odeslány na bitevní pole, museli se jejich členové vydávat mezi mrtvé a raněné a sbírat mezi nimi potřebné zbraně.

Všeobecná nespokojenost s otřesnými válečnými ztrátami, nedostatkem potravin a vysokými cenami vedla počátkem roku 1917 k rozvášněným stávkám a násilným demonstracím. Neutěšenou situaci popisuje policejní zpráva z hlavního města, přejmenovaného krátce předtím na Petrohrad, za leden 1917: „Tyto matky, vyčerpané nekonečným stáním ve frontách a tolik trpící tím, že musejí sledovat své hlady polomrtvé a nemocné děti, mají možná blíž k revoluci než pánové Miljukov, Rodičev a spol. [vůdci liberální strany Kadetů] a samozřejmě jsou daleko nebezpečnější.“[ 28 ]

Zadržovaný vztek a pocity křivdy zažehla demonstrace v hlavním městě 23. února. K pokojnému pochodu za práva žen se tehdy připojili stávkující dělníci. Lidé se hlasitě dožadovali chleba a volali: „Pryč s carem!“ 26. února jednotky na carův příkaz střílely na demonstranty. To, co dělali, některé vojáky znechutilo a následujícího dne začala revoluce. Ulicemi se valily vzbouřené jednotky, které zabíjely nebo odzbrojovaly policisty. Davy volající: „Dejte nám chléb“, „Pryč s válkou“, „Pryč s Romanovci“ a „Pryč s vládou“ napadly sídlo policie.

Desítky tisíc vojáků z venkova, jejichž mentalitu po desetiletí formoval pocit křivdy vůči systému, na dav nezaútočily, ale přešly na jeho stranu. Obě skupiny pak společně vybuchly ve směsici hněvu a touhy po odplatě, která burácela po několik dní. S rozlícenou vřavou si nedokázaly poradit ani kulomety, které policie rozmístila na vrcholky budov.[ 29 ]

Byl informován car Mikuláš II. a 2. března na schůzce na frontě přednesli členové Státní dumy Alexandr Gučkov a Vasilij Šulgin neúprosné možnosti. Gučkov prohlásil, že civilní sektor a vojsko se vymkly kontrole. Nešlo přitom o „výsledek nějakého spiknutí“, ale o „hnutí, které vytrysklo ze země samotné a okamžitě přijalo anarchický nádech a způsobilo, že úřady ustoupily do pozadí“.

Otřesy se rozšířily do armády, „protože není jediná vojenská jednotka, kterou by atmosféra hnutí okamžitě neinfikovala“. Gučkov věřil, že budou-li přijata radikální opatření, lze předejít nevyhnutelnému. Vysvětloval:

Lidé hluboce věří, že za tuto situaci mohou ti u moci, především nejvyšší moc, a to je důvod, proč je nutný nějaký krok, který by zapůsobil na vědomí lidu. Jedinou cestou je předat břímě svrchované vlády do jiných rukou. Rusko může být zachráněno, monarchický princip může být zachráněn, dynastie může být zachráněna. Pokud vy, vaše výsosti, oznámíte, že předáváte moc svému malému synovi, pokud ustanovíte regentem velkoknížete Michaila Alexandroviče a pokud budou vaším nebo regentovým jménem vydány instrukce pro vytvoření nové vlády, pak Rusko možná může být zachráněno. Říkám možná, protože události se odvíjejí tak rychle. [ 30 ]

Mikuláš II., jehož tento vývoj zdrtil, přijal nevyhnutelné a 3. března 1917 abdikoval ve jménu svém i svého vážně nemocného syna. Odstoupil ve prospěch svého bratra, velkoknížete Michaila, který se pokusil získat příslib podpory v hlavním městě. Vůdčích osobností dumy včetně knížete Georgije Lvova, Michaila Rodzjanka a Alexandra Kerenského se dotázal, zda mu budou schopni zaručit bezpečnost v případě, že přijme korunu. To nikdo z nich nemohl, a tak Michailovi v podstatě nezbývalo než vládu odmítnout.[ 31 ] Ostatně již 27. února vytvořila třetina členů Státní dumy „prozatímní výbor“, který se 2. března, s carovou abdikací, stal novou prozatímní vládou.[ 32 ]

Americký velvyslanec v Petrohradu se stal svědkem toho, co považoval za „naprosto ohromující revoluci“. Podal zprávu o tom, jak 200milionový národ žijící po tisíc let v absolutní monarchii přiměl svého vládce k odstoupení s minimálním množstvím násilí. Tři sta let trvající vláda dynastie Romanovců byla u konce.[ 33 ] Revoluce ve skutečnosti nebyla „nekrvavá“. Jen v samotném Petrohradě odhadla nová vláda počet zabitých nebo zraněných na 1443. Byla uváděna i vyšší čísla, ale ve srovnání s tím, co mělo teprve nastat, byla všechna nepatrná.[ 34 ]

Lenin a bolševici

Hlavní marxistická strana, Ruská sociálně demokratická dělnická strana (RSDRP), ani její bolševická a menševická frakce neměly s liberální revolucí, která smetla Romanovce, nic společného. Lenin byl ve Švýcarsku. Stalin byl izolován na západní Sibiři, kde byl od roku 1913 ve vyhnanství. Také většina ostatních vůdčích bolševických i menševických představitelů byla od dění daleko. Například Lev Trockij a Nikolaj Bucharin byli od událostí vzdáleni osm tisíc kilometrů, v Severní Americe.

Ovšem pouhých sedm měsíců po únorové liberální revoluci se svět doslechl o říjnovém komunistickém převratu v čele s Leninem a bolševiky. Jeho údělem bylo změnit běh světových dějin a dvacáté století se mělo stát nejkrvavějším vůbec.

Lenin pocházel z dobře situované rodiny v Simbirsku. Od rodičů se mu dostalo jména Vladimir Iljič Uljanov, ale později se přidržel zvyku ruských revolucionářů a přijal pseudonym Lenin. Dr. Alexandr Blank, jeho dědeček z matčiny strany, byl Žid, z čehož později někteří dělali velkou vědu, ale Lenin si ho nepamatoval a v jeho životě neexistovalo žádné spojení s judaismem. Jeho otec byl vyšším státním úředníkem a rodina žila po způsobu vysokých provinčních představitelů. Počátkem roku 1886 Leninův otec po krátké nemoci zemřel.

Leninův starší bratr Alexandr byl v té době na univerzitě v Petrohradě. Byl zapojen do jedné z mnoha revolučních skupin a identifikoval se s ruskou inteligencí, jejíž příslušníci byli vychováváni po západním způsobu a svou vlastní společnost vnímali jako kulturně a politicky zaostalou.

Inteligence po desetiletí bojovala za povznesení Ruska na úroveň západních standardů. Každá její generace experimentovala s jinou revoluční taktikou. Jednou atmosféra vynesla do popředí nihilisty, kteří odmítali vše, jindy se revolucionáři inspirovali myšlenkou vyjít mezi lid a „učit“ ho.[ 35 ]

Od 70. let 19. století se inteligence radikalizovala. 1. března 1881 jedna z řady odštěpených skupin zavraždila cara Alexandra II. v naději, že tím spustí masivní společenské a politické nepokoje a zažehne revoluci. Leninův bratr se připojil k jiné skupině, jejímž cílem bylo zabít následníka trůnu Alexandra III. Neustále bdělá tajná policie Ochranka se však o komplotu dozvěděla. Spiklenci měli v plánu provést útok na cara 1. března 1887, v den výročí smrti posledního vládce. Následovala zatčení a v květnu byl Leninův bratr spolu se čtyřmi dalšími účastníky oběšen, což jeho rodinou silně otřáslo.

Mladý Lenin však reagoval na tyto dramatické události klidně. Vždy byl svědomitý ve škole, a tak se vrátil zpět ke svým knihám a pokračoval ve vzdělávání. Na podzim roku 1887 se zapsal ke studiu právnické fakulty na univerzitě v Kazani.

O Leninově mimoškolním životě v tomto období je toho známo jen málo. Lze ale předpokládat, že měl kontakty s radikálními studenty a možná se účastnil protivládních protestů. Jako bratr Alexandra, spiklence usilujícího o carovraždu, se nejspíš dostal pod důkladný dohled carských orgánů. Ačkoliv nepochybně nebyl radikálním studentem, kterého z něj udělala pozdější sovětská tradice, byl podle očekávání zatčen policií kvůli roli, již měl sehrát při demonstracích. V prosinci 1887 byl vyloučen z univerzity a vypovězen do Kokuškina, ale v polovině roku 1890 mu bylo dovoleno, aby se zapsal k externímu studiu na univerzitu v Petrohradě, na níž v listopadu 1891 získal akademický titul v oblasti práva. V mezidobí se stal dychtivým čtenářem levicové literatury.

Lenin tíhl k rodícímu se ruskému marxistickému hnutí spíše než k tamním populistům, kteří kladli důraz na agrární socialismus. Podle Karla Marxe bylo možné socialistickou revoluci očekávat v nejrozvinutějších zemích ve chvíli, kdy rozpory vyspělého kapitalismu dosáhnou krize, kterou nebude možné vyřešit v rámci stávajících ekonomických podmínek. Dokonce i oddaní ruští marxisté nepochybně považovali za sporné, zda se Marxovy teorie skutečně hodí pro Rusko, ale Lenin se rozhodl pro dogmatický přístup a pokusil se „prokázat“, že v zemi kapitalismus již existuje. Z této pozice neustoupil a později, v roce 1899, na toto téma publikoval objemný svazek. Přestože byl plný těch nejsušších statistik a analýz, získal si kupodivu pozornost mladých radikálů ve vzdálených částech ruské říše. Kniha se dostala k Anastázovi I. Mikojanovi, který byl o něco mladší (narozen 1895) než Lenin, ale později, za Stalina, se měl na velmi dlouhou dobu stát členem sovětské vlády. Tento vysoce odborný svazek byl prvním dílem, jehož prostřednictvím se Mikojanův okruh na Kavkaze seznámil s Leninovými myšlenkami, které na něj hluboce zapůsobily.[ 36 ]

Ať už měly statistiky dokazovat cokoliv, bylo prostou skutečností, že kapitalismus v Rusku byl stále ještě v plenkách. (Sám Lenin toto později ve svém životě mnohokrát připustil.) Před ruskými marxisty stálo rozhodování, co dělat právě teď a tady. Žili totiž ve společnosti, která byla více feudální než kapitalistická, a tudíž – podle samotného Marxe – zatím nebyla „připravena“ na socialistickou revoluci.

Leninova revoluční činnost způsobila jeho zatčení v prosinci 1895 a uvěznění v petrohradské věznici. Bylo mu povoleno mít u sebe knihy a rozhodně si nemohl stěžovat na špatné zacházení. Teprve počátkem roku 1897 byl poslán do „administrativního exilu“ na Sibiři. Jedna z Leninových nejvěrnějších zastánkyň Naděžda Konstantinovna Krupská (sama rovněž vyhoštěná radikálka) se prohlásila za jeho snoubenku a v roce 1898 požádala úřady, zda se k němu může připojit ve vesnici Šušenskoje. Záhy se vzali. Lenin měl značnou svobodu, pokud šlo o studium a psaní, takže vyhnanství pro něj znamenalo spíše příležitost než strádání. Krátce po přelomu století, v době, kdy opustili Sibiř, se Leninův pohled na sebe jako na bojovníka za vlastní věc dále posílil. Jeho marxistické přesvědčení nabralo ještě radikálnější obrátky a napsal drobný pamflet Co dělat?, který z něj měl udělat známou osobnost rodícího se podzemního ruského marxistického hnutí.[ 37 ]

Největší marxistickou stranou tehdejší doby byla Sociálně demokratická strana Německa. Měla stovky tisíc členů, partajní noviny a významné zastoupení volenými socialistickými politiky. Ruská sociálně demokratická dělnická strana (RSDRP) byla založena na sjezdu v Minsku v březnu 1898. Schůzka si ovšem stěží zaslouží označení „sjezd“. Nízký počet přítomných – sešlo se jich pouhých devět – ukazuje, jak nevýznamnou silou v té době ruští marxisté byli.

Lenin byl v době založení RSDRP ve vyhnanství, ale publikace spisu Co dělat?[ 38 ] v roce 1902 mu získala značnou pozornost. Doporučoval vytvořit skupinu profesionálních revolucionářů oddaných své věci. Revoluce mělo být podle tohoto modelu dosaženo nikoliv prostřednictvím voleb a demokracie, ale za pomoci malých buněk složených z oddaných revolucionářů, kteří by v případě potřeby použili násilí a jakékoliv nutné prostředky. Leninova „hrdinská idea a optimismus, který spatřovali v marxismu, byly přitažlivé pro mnoho mladých lidí, k nimž patřil i Stalin.[ 39 ] Teprve později začalo být jasné, jaké jsou plné důsledky této teorie, pokud jde o politické násilí. Lenin ale záhy došel k přesvědčení, že revoluce je prakticky nemožná, neuplatňuje-li teror a diktaturu po vzoru francouzských jakobínů. V mezidobí se jeho práce dobře trefila do noty radikálům tím, že propojila evropskou a ruskou tradici revolučního terorismu s Marxovou myšlenkou „diktatury proletariátu“.[ 40 ]

V době druhého sjezdu RSDRP, který se nevyhnutelně konal mimo Rusko (nejprve v Bruselu, posléze v Londýně), v červenci 1903 k sobě Lenin již připoutal pozornost a získal si následovníky. Bylo to na tomto shromáždění, kde došlo k osudovému rozštěpení na bolševiky (většina) a menševiky (menšina). Lenin vyčníval nad zbytek, a přestože byly některé jeho radikálnější požadavky zamítnuty, získal taktickou politickou výhodu, když skupinu, která se kolem něj formovala, ve správné chvíli nazval „bolševickou“ frakcí.

Ruská revoluce roku 1905 propukla 9. ledna, v „krvavou neděli“, kdy vojenské jednotky střílely na pokojné účastníky pochodu. Události, které následovaly, přinesly čerstvou naději radikálům žijícím v emigraci, mezi nimiž byl i Lenin. Ten vyzval ruské marxisty ke sjednocujícímu sjezdu, a to přesto, že ve svém srdci svůj přezíravý postoj vůči menševikům nezměnil. Delegáti se setkali v dubnu v Londýně, přímo účastno však bylo jen málo výraznějších ruských postav.

Obdiv k předcházejícím generacím ruských teroristů Lenina vedl k vytvoření sloganů, které napovídají, že již docházelo k formování leninismu. Prosazoval „ozbrojené povstání“ a „masový teror“ a opovrhoval jakoukoliv podobou liberální demokracie.[ 41 ] V červenci se ve spisu o taktice vysmíval těm, kdo nechtěli „revolučně demokratickou diktaturu proletariátu a rolnictva“.[ 42 ]

Carský režim se udržel u moci za cenu říjnového přijetí ústavy a Lenin došel z názoru, že návrat je dostatečně bezpečný. Romanovská dynastie a její rádci se ovšem jen sklonili jako stébla v bouři, ale jakmile nepokoje polevily, vzal režim řadu reforem zpět. Lenin vždy bral v úvahu historické precedenty, zejména francouzskou revoluci. Vzal si také ponaučení ze selhání pařížské komuny, která byla poražena v roce 1871 (údajně) kvůli výhradám k používání masových represí. Byl si vědom, že může ve svých snahách docela dobře selhat stejně jako pařížští komunardi, a přál si zanechat za sebou odkaz, který inspiruje příští revoluci.[ 43 ] Lekce, kterou si z toho odnesl, říkala, že jedinou odpovědí na naprostý úpadek carského režimu je použití veškerých dostupných prostředků, včetně terorismu.

Na čtvrtém stranickém „sjezdu jednoty“, který se konal ve Švédsku v dubnu 1906, se Leninovi podařilo (nakrátko) opět sjednotit bolševiky a menševiky. Ačkoliv dával přednost účasti v systému vytvořeném v Rusku novou ústavou, byl jednoznačně pro znárodnění půdy, ozbrojené povstání a guerillové operace.[ 44 ] Ve stále větší míře prosazoval „revolučně demokratickou diktaturu proletariátu a rolnictva“ a vypouštěl dodatek, že by měla být jen „dočasná“.[ 45 ]

Po revoluci z let 1905‒06 se Lenin vrátil zpět do svého exilu na Západě. Ne vše na revoluční frontě se vyvíjelo podle jeho představ. Naříkal si na nutnost jednat s tolika kompromisníky a „legalisty“, jejichž vůle k moci pro něj nebyla ani zdaleka dost neotřesitelná a bezohledná. Opovrhoval všemi svými oponenty, včetně příslušníků levice, kteří s ním prostě jen nesouhlasili. Jeho touhou byla elitní strana oddaná jemu a jeho věci. Neměl čas na váhavé socialisty, o „filištínských“ liberálech a demokratech ani nemluvě.

Válka z roku 1914 pro Lenina představovala konečnou zradu marxovského internacionalismu. Ze svého pohledu ji viděl jako boj vedený v zájmu kapitalismu, ale mylně podporovaný socialisty a oslavovaný davy. Tento obrat událostí byl potvrzením správnosti jeho přesvědčení, že je iluzorní pokoušet se o demokratickou cestu k socialismu. Na druhé straně ho válka těšila. Správně totiž odhadl, že se tím nejspíš urychlí revoluce, po které toužil. Že v těchto ničivých plamenech zahynou miliony lidí, pro něj nebylo ani v nejmenším podstatné.

Oproti jeho očekáváním se však válka vlekla zdánlivě bez konce a počátkem roku 1917 se již téměř vzdal naděje, že se revoluce dočká ještě za svého života. Náhlý kolaps ruské monarchie jej zastihl naprosto nepřipraveného, tak málo rozuměl krizi své domoviny a její vlády.[ 46 ] Když byla v únoru svržena dynastie Romanovců a správu země převzala prozatímní vláda, pochopil, že se Rusko stalo „nejsvobodnější ze všech zemí účastných ve válce na světě“. Nový režim nenáviděl o to více, že to pro ty, kdo nevnímali skryté sociální podhoubí, mohl být představitelem pokroku. Pro Lenina fungoval nový systém jako omezení revoluční energie a byl krokem nazpátek. Prozatímní vláda pokračovala ve válce stejně jako dříve a lid se opět uklidnil.

Ve svém slavném článku otištěném v Pravdě 9. dubna 1917 poznamenal, že „základní otázkou každé revoluce je ta po státní moci“. Právě o to usiloval v nejbližším možném termínu. Méně se staral o krásná slova tvůrců ústavy a propagátorů občanských práv. Raději říkal, že existuje „dvojí moc“ vtělená do prozatímní vlády a do sovětů. Ty se po vzoru těch z roku 1905 objevovaly všude. V krátkodobém pohledu sázel na sověty – přestože bolševici mezi nimi měli jen malou podporu. Jeho taktika ovšem spočívala v tom, vytvořit zdání, že on a jeho nepočetná skupina hájí zájmy lidu, zejména dělníků a rolníků, zatímco prozatímní vláda reprezentuje buržoazii. Trval na tom, že sověty za sebou mají sílu lidu, podle tradice pařížské komuny z roku 1871.[ 47 ]

Lenina mezitím ve Švýcarsku navštívili zástupci zoufající si německé vlády a nabídli mu, že ho pošlou zpět do Ruska. Prozatímní vláda povolila návrat domů dokonce i revolucionářům stojícím mimo zákon. A tak se Lenin a bolševici vydali do Petrohradu. Spolu s jedenatřiceti dalšími opustil 27. března v uzavřeném vlaku Curych a přes Švédsko a Finsko odcestoval do Petrohradu, kam dorazil 3. dubna. V Rusku vznikl poprask kvůli tomu, že bolševici mohou cestovat skrze nepřátelské území, ale o měsíc později přijeli toutéž cestou menševici a někteří další.[ 48 ]

Nedávná odhalení z ruských archivů ukazují, že Lenin dostal před bolševickou revolucí z října 1917 a po ní od německé vlády miliony marek na protiválečnou propagandu v Rusku.[ 49 ] Pohrdal vlasteneckými Rusy, včetně těch v revolučním hnutí, za jejich „obranářství“. Šlo podle něj o pomýlence, kteří nebyli schopni vidět, že k revoluci může vést jedině porážka Ruska.

Militanty, kteří se kolem něj shromáždili v době jeho návratu do Petrohradu, jeho požadavek, aby Rusko za každou cenu opustilo válku, dokonce i pokud by to mělo znamenat obrovské územní ztráty ve prospěch Německa, šokoval.

Během cesty do Petrohradu dal Lenin dohromady to, co vstoupilo ve známost jako jeho „dubnové teze“, které vytvořily jeho platformu pro to, co je třeba dělat. Prohlásil, že je chybné podporovat novou demokratickou vládu a nesmyslné mířit k pouhé buržoazní revoluci, která je třetím stadiem velkého Marxova historického schématu. Podle Marxe dějiny procházejí pěti stadii, která jsou těsně spjata s ekonomickými podmínkami. Tvoří je rané formy lidského společenství, feudalismus, kapitalismus, socialismus a mezinárodní komunismus. Lenin se již po nějakou dobu snažil dokázat, že v Rusku existuje kapitalismus. Nyní naléhal na své druhy revolucionáře, aby byli odvážní a přešli hned ke čtvrtému stadiu, tedy aby provedli přechod k socialismu. Tento jeho závěr měl obrovské důsledky nejen pro nadcházející revoluci, ale i pro vývoj Ruska po ní. To, oč mu skutečně šlo, byla moc, kterou považoval za klíčový cíl snahy všech revolucí.

Leninův program shrnuje věta „Všechnu moc sovětům“, která představovala výzvu ke svržení prozatímní vlády. Výslovně odmítal parlamentní republiku a demokracii jako „krok směrem zpět“. Usiloval o republiku dělnických, rolnických a dalších sovětů. K mobilizaci této podpory byl připraven zkonfiskovat všechen pozemkový majetek a znárodnit veškerou půdu, která měla být poté předána rolnickým sovětům. Prohlásil, že „zavést socialismus“ nebude jednoduchá záležitost a že bude třeba za něj bojovat násilnou cestou. Jeho rostoucí sebevědomí a radikalismus naznačuje fakt, že usiloval o změnu názvu z Ruské sociálně demokratické dělnické strany na stranu komunistickou.[ 50 ]

V průběhu roku 1917 Lenin používal ještě další slogan – „Mír, půdu a chléb“ – který měl zdůraznit sociální program bolševiků. Odmítal ale dohodu s menševiky, které vnímal jako příliš umírněné a oddané záležitostem, jako jsou občanská práva a pouhé reformy. Ostatní vůdci RSDRP (včetně Stalina) chtěli, aby se obě frakce spojily.

Bolševici považovali Leninovu myšlenku, že převzetím správy země prozatímní vládou od cara bylo dosaženo „buržoazní demokracie“ čili třetího stupně Marxova historického schématu, za mylnou. Znali Rusko jako obrovskou málo rozvinutou zemi, navíc zatíženou široce rozšířenou negramotností, a navzdory tomu, co prohlašoval Lenin, bližší společnosti feudální než kapitalistické. Nedošlo jim ovšem, že Leninovo schematické myšlení poskytlo logické vysvětlení, které bylo základem pro pokus o okamžité převzetí moci. Jakmile se však Lenin vrátil do Ruska, podařilo se mu získat většinu bolševiků na svou stranu a chtěl vyloučit kohokoliv, kdo s ním nesouhlasil.[ 51 ]

Stalin byl zvolen do nového ústředního výboru navzdory svým názorům, které se neshodovaly s Leninovými. Přestože se brzy stal jedním z nejbližších Leninových spolupracovníků, v událostech, které vedly k říjnové revoluci, nesehrál nijak významnou roli.

Selhání prozatímní vlády

Snaha o prosazení utopických cílů, které Lenin přijal za své, by nikdy neměla šanci, pokud by prozatímní vláda dosáhla míru s Německem. Nový kabinet však položil na první místo vlastenectví, navzdory tomu, že jeho armády byly drceny na prach.

Petrohradský sovět atmosféru krize vyostřil, když s okamžitou platností povolil vojákům volit si výbory, které měly řídit armádu. Výbory tyto instrukce dokonce ještě překročily, zakázaly vojenské disciplinární předpisy, a začaly si dokonce volit důstojníky. Salutování se stalo věcí minulosti. Společenská hierarchie se rozpadla všude, včetně továren, jejichž ředitelé a vlastníci byli ponižováni a napadáni. Rolníci si začali zabírat půdu a účastnili se i žhářských a vražedných útoků. Starý řád se rozpadal, ale přesto měl kupodivu stále větší podporu, než se často usuzuje.[ 52 ]

Bolševici se snažili profitovat z petrohradských demonstrací se slogany typu „Všechnu moc sovětům“ a „Pryč s prozatímní vládou“. V Petrohradě a Moskvě došlo 20.‒21. dubna ke vzpourám, které někteří označují za první pokus o bolševický puč. Ať tak, či onak, prozatímní vládě se jen taktak podařilo přežít její první velkou krizi.[ 53 ]

Alexandr Kerenskij byl 5. května v rámci reorganizace, která se měla vypořádat se situací, jmenován ministrem války. Očekávalo se od něj mnohé, protože byl charismatickou osobností a oplýval plamenným temperamentem. Byl produktem revolučních časů, ale symbolizoval vlastenectví, nikoliv ukončení války, což prozatímní vládu muselo zničit, ať už by se jinak pokoušel o cokoliv. Kerenskij a nový nejvyšší velitel armády Alexej Brusilov se domnívali, že vítězství nad Německem je možné, a chtěli naplnit Spojencům dané závazky k brzké ofenzívě. Věřili, že úspěch přinese nové demokracii podporu lidu a dá vládě silný mandát k zásahu proti vzpouře. Trpěli podobnou iluzí (již sdíleli i mnozí další Rusové), která vedla v červenci 1914 carský režim k tomu, že riskoval „krátkou malou válku“, jak si ji představovali příslušníci elit a patrioti.[ 54 ] Ruské odhady vyčíslují k roku 1917 celkové válečné ztráty na 900 000 mrtvých a 400 000 zraněných. Tyto oběti, zjevná nesmyslnost války a všeobecný nedostatek všeho v zázemí vedly ke krizi napříč celou velkou zemí.

Kerenskij vsadil v červnu a červenci 1917 na to, že pokud Rusko vyhraje, budou všechny křivdy zapomenuty. Útok cílený do rakousko-uherských řad se rozpadl ve chvíli, kdy se objevily německé jednotky. Opět tu byly nepřijatelně vysoké ztráty, které navíc přišly po letech utrpení. Kerenskij ve zprávě z fronty z 24. června říká, že „po prvních pár dnech, někdy dokonce po prvních hodinách bitvy“ se nadšení z průlomu „mění a duch upadá“. Šířily se dezerce a hrozily vzpoury.[ 55 ]

Tyto komplikace přinesly do Petrohradu větší napětí než kdy dříve a 4. července se celých padesát tisíc vojáků a dělníků připravovalo k útoku na sovět a prozatímní vládu. Nelze říci, zda bolševici v této chvíli plánovali převrat, nebo zda se prostě pokusili využít chaotické situace ke svému prospěchu. Lenin demonstrující davy oslovil, ale nechal se strhnout okamžikem, a tak se mu nepodařilo vnuknout rozdivočelému davu své myšlenky. Pronesl jen pár vět, aniž by mezi nimi zaznělo volání do zbraně nebo požadavek na svržení vlády.[ 56 ]

Dav se postupně rozešel a loajalistické jednotky obnovily pořádek. Následujícího dne tisk uveřejnil šokující zprávu o Leninově spolupráci s Němci a obvinil bolševiky z válečných porážek. Lenin se s pomocí Stalina, který se stal jakýmsi jeho zvláštním asistentem, přesunul do úkrytu.[ 57 ] Společně pak označili vládu za ztělesnění kontrarevoluce, ale byli si jisti, že Kerenskij bude pokračovat ve válce, která neodvratně skončí porážkou.[ 58 ]

Kerenskij se 6. července vrátil z fronty a o pár dní později se poté, kdy s ostudou rezignoval kníže Lvov, stal novým ministerským předsedou. Kerenskij jmenoval novým vrchním velitelem armády generála Lavra Kornilova, ale ponechal si pravomoci ministra války a námořnictví. Jeho odhodlání pokračovat ve válce se nezměnilo, ale moc mu stoupla do hlavy a přijal za své zvyky, které byly na socialistického vůdce skandální. Obýval luxusní Zimní palác, a dokonce spával v carově posteli.[ 59 ]

Vláda 18. července vypověděla radikálnější petrohradský sovět z Tauridského paláce a ten se přesunul do Smolenského institutu, bývalé školy pro dcery z urozených rodin na předměstí. Ať už byly Kerenského záměry jakékoliv, přestěhování zvětšilo vzdálenost mezi „lidem“ a těmi, které mnozí považovali za jeho „skutečné“ představitele, na jedné straně a prozatímní vládou na té druhé. Sovět byl pobouřen nejen tímto krokem, ale také tvrdými opatřeními, která byla obnovena za účelem znovunastolení pořádku a disciplíny v armádě a ulicích.[ 60 ]

Lenin si z červencového selhání vzal důkladné ponaučení. Slogan „Všechnu moc sovětům“, který prosazoval do té doby, nefungoval. Od této chvíle požadoval prostě „diktaturu proletariátu nastolenou skrze bolševickou stranu“. V pojednání, které sepsal srpnu a září 1917, se pokusil zbavit své následovníky myšlenky, že může kdy dojít k mírovému „zániku státu“, což někteří považovali za smysl slavné věty Marxe a Engelse. Diktatura proletariátu, říkal váhajícím soudruhům, nemůže být nastolena bez „násilné revoluce“. Musí být rozdrcena stará státní mašinérie a odpor kapitalistických vykořisťovatelů. Diktatura s působivým jménem – „organizace avantgardy utlačovaných“ – měla převzít moc a postoupit dál za „demokracii pro menšinu“ a bojovat za komunistickou společnost.[ 61 ]

Lenin smetl ze stolu kritiku pochybovačů, včetně těch, kteří patřili k jeho nejbližším spolupracovníkům, a vršil kritiku na adresu dlouholetých marxistů mezi menševiky. Pokud šlo o nepřátele z jejich řad, jeho zlost neznala hranic. Nesnášel kompromisy a byl zcela nepřístupný argumentaci. Trval na tom, že cílem musí být mytická komunistická společnost, jako by šlo o skutečnou možnost, a odsuzoval kohokoliv, kdo jeho předpoklady zpochybňoval. Měl rigidní myšlení extremisty, přesvědčeného – navzdory veškerým důkazům o opaku – že je na prahu vítězství.

Lenin se v létě 1917 domníval, že vláda bude bolševiky pronásledovat a střílet. Přesně to by udělal on sám, kdyby situace byla opačná.[ 62 ] Kerenskij se ovšem musel potýkat s naléhavějšími výzvami, než byla hrstka fanatických bolševiků. Němci během nové ofenzívy otřásli tím, co zůstalo z morálky desetimilionové ruské armády, mezi červnem a říjnem dezertovaly dva miliony vojáků, a někteří z nich dokonce zavraždili své velící důstojníky. Armádu tvořili rolníci, kteří měli války po krk a chtěli jít domů a nárokovat si svůj podíl na přerozdělování půdy. Němci pokračovali v postupu, až se 22. srpna ruské linie prolomily a cesta k Petrohradu byla otevřená.

Generál Kornilov, který byl nyní vrchním velitelem armády, byl novou vládou znechucen. Dne 27. srpna se vzbouřil a zamířil k hlavnímu městu. Nepřál si válečnou porážku Ruska, ale zároveň byl odhodlán zamezit vzmáhajícímu se levicovému přílivu. Možná doufal, že sesadí prozatímní vládu, a možná ne, každopádně se však stal ztělesněním kontrarevoluce. Kerenskij ho zbavil funkce a místo něho převzal funkci nejvyššího vojenského velitele sám.[ 63 ]

Pokud by Kornilov uspěl, měl by na své straně třídu vlastníků nemovitostí a mohl Kerenského vypudit. Společenská krize se však šířila s každou minutou a pro podobnou pravicovou vládu by bylo nemožné udržet na uzdě armádu venkovanů a potlačit lidové vzbouření ve městech. Kornilovův postup k hlavnímu městu se zastavil 30. srpna, kdy se jeho jednotky setkaly s výborem pro boj proti kontrarevoluci složeným z bolševiků, menševiků a eserů. Ti vojáky zpravili o zrádných generálových plánech a následujícího dne byl Kornilov uvězněn. Aféra tím skončila, prohloubila ale nedůvěru v řadách vojska, z něhož začaly hromadně dezertovat desítky tisíc mužů.[ 64 ]

Lenin a bolševici používali přízrak Kornilovovy aféry dlouhé měsíce, ba dokonce roky jako příklad pravicového spiknutí, které číhá v pozadí na příležitost vzít si zpět, co si lid vydobyl. Tato údajná hrozba se stala jednou z mnoha záminek pro teror a odkládání demokratických reforem.[ 65 ]

Říjnový převrat

Kerenského dilema spočívalo v tom, že pokud by se stáhl z války, bez ohledu na to, v jak závažné situaci, byl by vystaven útokům ze všech stran, bolševiky nevyjímaje. Pokračovat v bojích ale znamenalo, že promarní svou důvěryhodnost.

Dne 6. dubna, když se zdálo, že německé vítězství je na dosah a Rusko by mohlo být donuceno z války odejít, do bojů konečně vstoupili Američané. Spojené státy si nepřály, aby Německo ovládlo kontinent. V zájmu záchrany novorozené ruské demokracie však Američané potřebovali císařskou armádu porazit velmi rychle. Německá lačnost po ruské půdě přitom vylučovala cokoliv kromě rozsáhlých anexí na jeho území. Válka nabrala vlastní spád a nezastavila se, dokud nespolykala další statisíce životů.

Kerenskij volal po nových volbách do ústavodárného shromáždění, které měly proběhnout 12. listopadu. Takový byl demokratický postup. Lenin se skrýval ve Finsku, ale trval na tom, že bolševici takový přístup odmítají. Uvědomoval si, že ve svobodných volbách by jejich výsledky byly nevalné, protože rolníci by volili „své“ esery.

V polovině září se Lenin (marně) pokusil ve dvou dopisech nátlakem přinutit ústřední výbor k dalšímu pokusu o převrat. Některým soudruhům dělala tato představa starosti, protože se obávali, že si pučem zavřou možnost zvolení. Lenin ovšem ve svém prohlášení, které přesně vystihovalo jeho postoje, uvedl, že „by bylo naivní čekat na ,formální‘ většinu“. Dodal, že „žádná revoluce na ni nikdy nečeká“. „Kerenskij a spol. také nevyčkávají a chystají se na vydání Petrohradu... Dějiny nám neodpustí, pokud se nyní nechopíme moci.“ Soudruhy, kteří si přáli dát průchod demokratickému procesu, proklínal jako „ubohé zrádce“ trpící „konstitučními iluzemi“.[ 66 ]

Bolševickému převratu předcházela v září německá ofenzíva. O měsíc později se Němci chystali k výsadku svých jednotek a přesunu k Petrohradu. Tváří v tvář této krizi se ruští vojenští velitelé setkali s vládou a nastínili své plány na evakuaci klíčových úřadů a průmyslu z hlavního města do Moskvy.

Tyto plány byly zveřejněny 6. října a na levici se okamžitě zvedl bouřlivý nesouhlas s tím, že jde o „buržoazní“ trik za účelem porazit „rudý Petrohrad“. Petrohradský sovět, jedna z mála institucí, kde měli bolševici skutečnou podporu, navrhl v reakci na to o tři dny později vytvoření Vojenského obranného výboru, následně přejmenovaného na Vojenský revoluční výbor (VRV) k obraně hlavního města. Bolševici prohlašovali, že výbor zvítězí jak nad německými „imperialisty“, tak nad všudypřítomnými „kontrarevolucionáři“.[ 67 ]

Lenina rozčilovalo, že ostatní bolševici s převratem nesouhlasí. Byl nicméně odhodlán dosáhnout svého a 10. října se kvůli jednání ústředního výboru vrátil do Petrohradu. Během celonoční schůze soudruhy k pokusu přesvědčil. Byl příliš netrpělivý, než aby čekal na demokratický proces, o němž věděl, že v něm nikdy nemůže vyhrát. Proto došel k názoru, že „je nesmysl čekat na ústavodárné shromáždění, které zjevně nebude na jejich straně, protože to věc jen dále zkomplikuje“.[ 68 ]

Během schůzky bylo na návrh Felixe Dzeržinského ustaveno zvláštní sedmičlenné politbyro. Jeho členy byli Lenin, Trockij, Grigorij Zinovjev, Lev Kameněv, Stalin, Grigorij Sokolnikov a Andrej Bubnov. Trockij sice později tvrdil, že tento výbor nevyvíjel žádnou činnost a nikdy se ani nesešel, z jeho složení je však patrné, že Stalin již patřil k užšímu kruhu vyvolených.[ 69 ]

Další schůzka ústředního výboru proběhla 16. října. I tady Lenin argumentoval, že si nemohou dovolit váhat, a předložil výběr z jednoduchých možností: „Buď Kornilovova diktatura, nebo diktatura proletariátu a chudších částí rolnictva.“ To, že bolševici zřejmě nemají podporu většiny země, nebyl pro Lenina důvod k prodlevám. Zesměšňoval členy ústředního výboru, kteří s ním jako Kameněv a Zinovjev nesouhlasili, a v jakési ochutnávce pozdějších stranických čistek brzy požadoval jejich vyloučení.[ 70 ] To bylo moc dokonce i na Stalina, který nabídl svou rezignaci z redakční rady stranických novin. (Nabídka nebyla přijata.)[ 71 ]

I když přesné načasování převratu zůstávalo otevřené, obecnou strategií mělo být vyvarovat se chyb, ke kterým došlo v červenci 1917, a nepodněcovat velké demonstrace, které by bylo obtížné kontrolovat. Bolševici se rovněž dohodli, že nebudou jednat pod svým vlastním jménem, ale prostřednictvím VRV, a tedy na obranu petrohradského sovětu. První setkání VRV se konalo 20. října. V té době se již bolševické vedení rozhodlo vytvořit plán převratu a využít k jeho provedení VRV. Lenina samotného drželi plánovači od této záležitosti dále, možná proto, že „se domnívali, že mu chybí důvěrná znalost a požadovaná stabilita nálad“. Každopádně nebyl tím, kdo řídil poslední klíčové dny, které vyvrcholily revolucí. Místo toho zuřil v izolaci a horečně psal. Nebyl dokonce přizván ani ke třem životně důležitým plánovacím schůzkám ústředního výboru mezi 20. a 24. říjnem.[ 72 ]

Klíčem k úspěchu bylo zajistit, aby prozatímní vláda a generální štáb nepovolaly vojenské posádky, jako se to stalo v červenci. Bolševici 20. října vyslali dvě stovky komisařů, aby rozmlouvali s vojáky v posádkách, a 21. října VRV uspořádal v sídle sovětu ve Smolenském institutu setkání posádkových výborů, kde mělo být probráno bezprostřední nebezpečí kontrarevoluce. Shromážděné oslovil Trockij. Rezolutně prohlásil, že země je „na pokraji zkázy. Armáda požaduje mír, rolníci požadují půdu, dělníci požadují práci a chleba.“ Jedinou zbývající možností bylo uspořádat všeruský sjezd sovětů, který se měl sejít 25. října, aby „převzal moc do svých rukou a zajistil mír, půdu a chleba pro lid“.[ 73 ]

Bolševici vojákům slíbili to jediné, co skutečně chtěli: mír s Němci. Ministr války Alexandr Verchovskij na schůzi vlády 20. října promluvil o demoralizaci armád, což byla zpráva, kterou kabinet nechtěl slyšet, a tak byl Verchovskij poslán na zdravotní dovolenou za to, že si dovolil navrhnout okamžité uzavření míru. Generální štáb začal ztrácet kontrolu nad většinou petrohradských posádek (nikoliv však nad všemi), které tvořilo 160 000 vojáků rozmístěných ve městě a dalších 85 000 v blízkém okolí.[ 74 ]

Někteří autoři tvrdí, že záměry bolševiků podporovalo jen malé procento těchto mužů, i když řadu z nich každopádně těšil slogan „Mír, půdu a chléb“. Je pravda, že většina zůstala během událostí, které následovaly, pasivní.[ 75 ]

Počínaje 21. říjnem nalezli bolševici (skrze VRV) cesty, jak rozvolnit kontrolu ústředních úřadů nad petrohradskými posádkami. Vojáky znervózňovaly zvěsti, že budou brzy odesláni na frontu. Zároveň bolševici využili VRV, který byl stěží více než vnější fasádou bolševického výboru nesoucího podobný název, aby si nárokovali pravomoc nad posádkami ve jménu petrohradského sovětu. VRV skrze své zástupce, které posílal mezi vojáky, označoval prozatímní vládu a generální štáb za nástroje kontrarevoluce, což mu údajně nedávalo jinou možnost než převzít kontrolu.

23. října VRV dokončil plán na rozmístění malých ozbrojených jednotek na strategických místech v hlavním městě. Vše, co bylo třeba, byl jediný Kerenského skutek, který se dal interpretovat jako znamení začátku kontrarevoluce. A téměř jako na zavolanou prozatímní vláda ukončila činnost několikera novin, z toho dvojích bolševických. Stalin následujícího dne publikoval krátký článek požadující revoluci, která přinese „mír, chléb, půdu a svobodu“. Chtěl, aby nová vláda „zajistila včasné svolání ústavodárného shromáždění“.[ 76 ] Znělo to demokraticky, ale revolucionáři se toho všeho brzy zřekli. Vláda odpověděla vysláním menšího počtu loajálních vojáků k ochraně Zimního paláce a dalších klíčových budov. Bolševici označili tyto kroky za začátek dlouho předpovídané kontrarevoluce.[ 77 ]

Ještě stále bylo možné mobilizovat armádní jednotky, které by petrohradský převrat zastavily, pokud by byly vyslány do akce. Byli tu loajální důstojníci, kteří odmítali neoprávněné příkazy VRV, a část členů generálního štábu vykazovala ochotu k odporu. VRV se podařilo tuto opozici otupit tím, že udržoval zdání vyjednávání s generálním štábem. 24. října Kerenskij prohlásil, že bude VRV stíhat a že uvězní bolševické vůdce a vzbouřené námořníky z Kronštadtu. V té době ovšem už tyto výhružky nebyly realistické. V zoufalství se obrátil též na frontové důstojníky, ale ani od nich se pomoci nedočkal. Spolu se svými vládními kolegy nadále zasedal v Zimním paláci, ale proti převratu, jehož soukolí se již dalo do pohybu, byli bezmocní.[ 78 ]

V podvečer 24. října a v ranních hodinách následujícího dne VRV využil malé skupinky vojáků oddaných své věci nebo Rudé gardy (vznikly šest měsíců předtím) k získání kontroly nad železniční stanicí, telefonní ústřednou, elektrárnami, poštami, státní bankou a nejdůležitějšími mosty. Celkový počet vzbouřenců byl malý, odhadem okolo pětadvaceti až třiceti tisíc, což představovalo zhruba pět procent petrohradských dělníků a vojáků. Víc jich nebylo potřeba, protože vláda prakticky neměla žádné obránce. V některých případech revolucionáři jednoduše postavili někoho jako hlídku před vládní budovu nebo řekli strážným, aby šli domů.[ 79 ]

Dne 24. října pozdě v noci Lenin konečně vyšel z úkrytu a vydal se do Smolenského institutu. Za světovou revolucí jel poněkud nepatřičně tramvají. V převlečení a s oholeným vousem byl téměř k nepoznání. Vše šlapalo jako hodinový strojek, hlavně proto, že se nevyskytl téměř žádný odpor. Jeho vlastní opožděná role byla důležitá, ale spočívala hlavně v domlouvání, přemlouvání, přesvědčování a prosbách vůči bolševikům, aby vše dotáhli do konce.[ 80 ]

V předtuše úspěchu začali během klidnějších chvil načrtávat novou vládu. Trockij navrhoval, aby se ministrům říkalo „lidoví komisaři“, a Lenin okamžitě dodal, že celá vláda by měla nést název „Rada lidových komisařů“. A tato jména se uchytila.[ 81 ]

Brzy ráno 25. října byl převrat prakticky dovršen. Jedinou významnou petrohradskou budovou, která zůstávala pod kontrolou prozatímní vlády, byl Zimní palác. Kerenskij proklouzl okolo 9.00 ráno v převlečení pryč. O hodinu později vydal Lenin ve jménu VRV sdělení pro tisk, které prohlašovalo, že vláda byla sesazena. Značně zavádějícím způsobem k tomu řekl: „Věci, za kterou lid bojoval, zejména okamžitý návrh demokratického míru, zrušení pozemkového vlastnictví, kontrola dělníků nad výrobou a nastolení moci sovětů, této věci bylo dosaženo.“[ 82 ] Ve skutečnosti nebyla vyřešena ani jedna z těchto otázek.

K legendárnímu útoku na Zimní palác, jak jej živě líčí Sergej Ejzenštejn ve filmu Deset dní, které otřásly světem, jehož scény se pravidelně opakují v nesčetných dokumentárních filmech, nikdy nedošlo. Jen ministři a vojáci uvnitř paláce čekali na zprávu, že se Kerenskij vrací s posilou z fronty.

Pár vlažných pokusů vzbouřenců dostat se dovnitř paláce bylo snadno odraženo a v 18.50 dal VRV pozůstatkům vlády ultimátum, které ale zůstalo zcela bez efektu. Bylo nařízeno, že v 9.00 má začít palba z křižníku Aurora, ale plavidlo používalo jen slepé náboje, které měly otřást nervy jednotek hlídajících palác. Obránců postupně ubývalo, do půlnoci jich vydržely zhruba tři stovky. Někteří z nich nabízeli, že budou bojovat do posledního dechu, ale ministři se rozhodli, že zabrání krveprolití, a nařídili těmto lidem odhodlaným k mučednictví (mezi nimiž byl i prapor složený z žen), aby se vzdali. Ovládnutí Zimního paláce obnášelo jen velmi málo střelby a pár obětí – jeden z tehdejších pozorovatelů jejich počet odhadl na deset.[ 83 ]

Následovaly ojedinělé případy násilí a rabování, když někteří vypočítavci využili příležitosti ke kořistění. Kromě toho došlo k blíže neznámému počtu zločinů proti lidem, včetně vraždy. Z naprosté většiny však město zůstalo v klidu. Naplánované společenské události se většinou konaly podle plánu a lidé žili dál, jako by se změnilo jen velmi málo.

V Tauridském paláci se mělo 25. října sejít předpřipravené národní fórum, které mělo dát bolševikům příležitost veřejně oznámit revoluci. Vzápětí nato se měl sejít druhý sjezd sovětů, ten se však zpozdil, protože bolševici na něm chtěli oznámit pád Zimního paláce. Ze zhruba 650 zástupců (čísla se liší), kteří se nakonec sešli, bylo zhruba 300 bolševických. Počet jejich delegátů byl vyšší, než by jim jinak příslušelo, protože mnozí z jejich nejzarytějších odpůrců z řad rolníků a armády se odmítli na volbách podílet, a tak zde chyběli zástupci, kteří by hájili jejich zájmy.[ 84 ]

Z přítomných bylo zvoleno nové předsednictvo. Kdyby bolševici dodržovali demokratické procedury, nemohli by vládnout sami. V předsednictvu měli většinu (čtrnáct křesel), ale museli by vládnout se sedmi esery, třemi menševiky a jedním internacionalistou.

Právě takového výsledku se Lenin obával. Když menševici a eseři sjezd pozdě v noci 25. října opustili na protest proti bolševickému „vojenskému spiknutí“, ulevilo se mu.[ 85 ]

Jeden z eserských vůdců, Julij Martov, se pokoušel roztržce předejít, ale byl přerušen Trockým, jehož slova zaznamenal očitý svědek, Američan John Reed. Trockij nechtěl další kompromisníky a řekl sjezdu, ať je nechá jít. „Jsou jen odpad, který bude odhozen na smetiště dějin.“[ 86 ]

Politici, kteří sjezd opustili, odmítli převrat jako očividný pokus přivlastnit si demokracii. O tři týdny později byl hlas lidu při volbě do ústavodárného shromáždění dokonce ještě silnější. Bolševická strana v ní získala pouhých 25 procent hlasů a 175 křesel ze 715.

Vítězi se, se 40 procenty hlasy, stali eseři, kteří se zasazovali o předání půdy rolníkům. Volební porážka bolševiků přesně odpovídala Leninovu očekávání. Právě proto, bez ohledu na to, co říkal dříve, neměl v úmyslu dovolit, aby se ústavodárné shromáždění sešlo.[ 87 ]„Revoluce,“ prohlásil jednou Lenin, „jsou svátky utlačovaných a vykořisťovaných, kdy se masy mohou stát tvůrci nového společenského řádu.“ V takových časech je úkolem vůdců revoluční strany jednat odvážně, „být vždy napřed“ před lidem a dodávat mu slogany a vzory ukazující „nejkratší a nejpřímější cestu k úplnému, absolutnímu a rozhodujícímu vítězství“. Prohlašoval, že usiluje o „skutečnou svobodu“, jakou přinese „revolučně demokratická diktatura proletariátu a rolnictva“. Odmítl veškeré kompromisy, o kterých se domníval, že jsou založeny na strachu z revoluce a z vydání se nejpřímější cestou k budoucnosti.[ 88 ]

V prosinci 1917 Lenin představil argumenty pro prosazení diktatury avantgardy, což bylo v naprostém rozporu s vůli lidu:

My (marxisté) jsme vždy věděli, říkali a zdůrazňovali, že socialismus nemůže být „zaveden“, že se vynoří z nejsilnějšího, nejnaléhavějšího třídního boje, který dosáhne výšin šílenství a zoufalosti, a občanské války; vždy jsme říkali, že mezi kapitalismem a socialismem leží dlouhá období „porodních bolestí“, že násilí je vždy porodní bábou staré společnosti; že určitý stát (tedy určitý systém organizovaného nátlaku určité třídy) vstupuje do existence mezi buržoazní a socialistickou společností, konkrétně jde o diktaturu proletariátu. Diktatura v sobě zahrnuje a znamená stav kypící války, stav vojenských opatření boje proti nepřátelům proletářské moci. [ 89 ]

Leninova touha dosáhnout „skutečné svobody“ prostředky diktatury narušila demokratický projekt ještě předtím, než se dostal z rýsovacího prkna. Jeho kolosální sny pro národy ruského impéria měly vést cestou většího utrpení a strádání než cokoliv v jejich nejhorších nočních můrách.

2 Cesta ke komunistické diktatuře

Okamžitým cílem bylo upevnit výsledek převratu. Lenin pozdě 25. října opustil Smolenský institut, zatímco sjezd sovětů pokračoval do 6.00 následujícího rána, kdy svou první schůzi přerušil. V 10.40 téhož dne se sešel nanovo. Lenin nehrál během historického setkání v noci z 25. na 26. října roli charismatického řečníka. Po většinu doby byl bezpečně mimo dohled. Jeho příspěvek nespočíval v úloze generála, ale spíše politického stratéga v zákulisí. Zatímco byl 26. října mimo Smolenský institut, sepsal tři důležité dekrety – o půdě, o pracovní době a o vládě jedné strany. Jejich společným účelem bylo, aby měly široký dopad a radikalizovaly revoluci. Prvním bodem agendy nové vlády nicméně byla válka proti Německu.

Panuje všeobecná shoda, že bez míru by Lenin a jeho soudruzi moc příliš dlouho neudrželi. Jednotky, které se motaly kolem Petrohradu, byly unavené bojem a na stranu nové vlády je spíše než cokoliv jiného přivedl příslib ukončení války. Lenin vyzval „všechny válčící národy, aby vyjednaly spravedlivý, demokratický mír“ bez anexí. Navrhoval okamžité příměří. Co bylo ožehavější, bylo jeho vyhlášení zákazu tajné diplomacie a úmysl zveřejnit smlouvy mezi Ruskem a jeho západními Spojenci, což mělo ukázat špinavé dohody, které probíhaly za zády lidu.[ 91 ]

Pro armádu tvořenou rolníky byla „otázka půdy“ v přímé souvislosti s válkou. Lenin od července sliboval, že jim dá půdu „zcela bezplatně“,[ 92 ] což bolševické myšlence získalo mnoho příznivců mezi venkovany. Rozsáhlé zemědělské pozemky byly vyvlastněny stejně jako majetek koruny a církve. Tato půda a vše, co na ní stálo, měly přejít pod krajskou správu, a to až do doby, kdy ústavodárné shromáždění rozhodne, co se s nimi stane dál. Podle vlády se rozhodnutí mělo řídit podle rolníků, kteří formulovali a zveřejnili své požadavky. Některé „instrukce“ došlé z venkova usilovaly o naprostý zákaz soukromého vlastnictví. Další žádaly, aby „půda patřila těm, kdo na ní pracují“, a ještě jiné zaznamenávaly dalších třiatřicet separátních požadavků.[ 93 ] Dekret otevřel dveře násilí a rabování, ale získal si podporu, protože poskytl oficiální požehnání tomu, co venkované beztak již dělali.[ 94 ]

V dalším dekretu Lenin formuloval pravidla pro kontrolu pracovišť dělníky a kancelářskými úředníky. Jejím praktickým dopadem bylo téměř úplné znemožnění existence kapitalismu v Rusku. Jak to později popsal jeden z příslušníků Rudých gard, revoluce nespočívala jen v materiálním zisku, ale také v náhradě křivd. Domníval se, že přinášela mír chudým a válku bohatým.[ 95 ]

Nový režim usiloval o revoluci radikálnější než cokoliv, co se do té doby v evropské historii událo. Zřejmě jedině v takto chudé zemi, kde tolik lidí vlastnilo tak málo, mohly být seriózně zvažovány tak dalekosáhlé změny. Obyvatelstvo bohatších zemí například v západní Evropě by se takto radikálních požadavků obávalo, a proto by z „rudých“ mělo strach.

Ve třetím velkém dekretu, který vyhlašoval vládu jedné strany, Lenin sledoval vlastní plán na zřízení diktatury. Rada lidových komisařů, známá od té doby jako Sovnarkom, jejímž předsedou byl Lenin, byla plná bolševiků. Přizváni byli někteří levicoví eseři, ti ji však 27. října opustili na znamení nesouhlasu s tím, co nazývali bolševickým „politickým terorismem“. A tak se Sovnarkom (SNK), i přes své populisticky znějící jméno, stal znamením začátku nadcházející diktatury bolševické strany.

Stalin byl jmenován komisařem pro národnostní záležitosti. Šlo o významnou pozici, která mu dala dohled nad více než stovkou národností, z nichž mnohé (Poláci, Ukrajinci a další) se chtěly od Ruska odtrhnout. Udržet zemi pohromadě byl obtížný úkol, tím spíš, že Lenin proslul propagací práva národů na sebeurčení. Další velkou postavou historie, která byla jmenována do Sovnarkomu, byl Lev Trockij, který byl zvolen komisařem pro zahraniční záležitosti.

Sovnarkom byl hypoteticky odpovědný sjezdu sovětů, sám sebe ale stylizoval do role provizorní vlády „do doby, než se bude moci sejít ústavodárné shromáždění“. Lenin byl nicméně skálopevně rozhodnut, že se toto shromáždění nikdy nesejde.[ 96 ]

Likvidace občanských svobod

Jaká je Leninova představa „skutečné svobody“, se ukázalo brzy. První z občanských svobod, která byla odstraněna podobně jako nemocná končetina, byla svoboda vyjadřování. Ani ne osmačtyřicet hodin po začátku revoluce byl vydán Leninem podepsaný „dekret o tisku“. Stalo se tak 27. října a šlo o jasné znamení, že veškeré naděje na toleranci nového režimu a tím spíše na to, že zavede demokracii, jsou liché. Lenin odvážně prohlásil že tím dostál svému slibu ukončit činnost tisku střední třídy či buržoazie.[ 97 ] Jakékoliv oponující názory, které hájily jejich zájmy, byly dány do klatby. Od té chvíle mohly být jakékoliv noviny, které by podněcovaly (definice tohoto slova byla velmi široká) odpor vůči Sovnarkomu, zakázány. John Reed, Američan, který byl kronikářem revoluce, to zaznamenal, ale nekritizoval Leninovu argumentaci během debaty na sjezdu sovětů: „My bolševici jsme vždy říkali, že až dosáhneme mocenské pozice, zakážeme buržoazní tisk. Tolerovat buržoazní noviny by znamenalo přestat být socialisty. Když člověk dělá revoluci, nemůže vyčkávat; musí jít vždy kupředu, nebo se vrátit zpět. Kdo nyní mluví o ,svobodě tisku', ten se vrací zpět a zastavuje náš překotný postup směrem k socialismu.“[ 98 ]

Ve prospěch rozhodnutí dlouze promluvil také Lev Trockij. Řekl že „během občanské války náleží právo používat násilí výhradně utlačovaným“ – a to méně než čtyřicet osm hodin po začátku toho, co stále ještě bylo nekrvavou revolucí. Na setkání se ozýval pískot: „Kdo je utlačovaný teď? Lidožroute!“ Trockij se nenechal odradit a řekl: „Jestliže se chystáme znárodnit banky, můžeme tolerovat finanční noviny? Starý režim musí zemřít: to je třeba pochopit jednou a provždy.“

Drastické omezení tisku některým bolševikům nevyhovovalo a Kameněv, Zinovjev a další rezignovali na své posty v ústředním výboru (což jim nikdy nebylo odpuštěno). Nová cenzura vyděsila příznivce revoluce, kteří to správně pochopili jako předzvěst horších věcí, které měly teprve přijít. Leninovo zdůvodnění pro Sovnarkom znělo, že „občanská válka dosud neskončila“. „Nepřítel je stále s námi a následkem toho není možné zrušit represivní opatření namířená proti tisku.“[ 99 ]

Jeho představy byly rozhodující prakticky ve všech ohledech, ale zastáncem stejného přístupu byl i Trockij, který později sváděl vinu za vše špatné na Stalina. Ti nemnozí, kteří kvůli potlačení svobody tisku a dalším protidemokratickým opatřením opustili ústřední výbor či Sovnarkom, se s Leninem brzy smířili, a dříve než uplynul rok, vyprosili si návrat na výsluní jeho přízně. A to i přesto, že zrovna pokládal základy plnohodnotné diktatury založené na teroru.[ 100 ] Postavili svou „věc“ nad občanská a zákonná práva.

Náznaky odporu

Přes sebevětší Leninovu snahu bylo bolševické držení moci jen chatrné a začínal se projevovat odpor. Dne 29. října pohrozily stávkou železniční odbory (Vikžel). Řada pracujících stála o demokracii, nikoliv o diktaturu. Lenin a další straničtí vůdci se pokusili držet tuto hrozbu na uzdě příslibem, že do vlády zahrnou i další strany, a že dokonce do Sovnarkomu znovu přijmou některé levicové esery.

Rolníci měli výhrady, šlo ale o ohromnou skupinu s četnými a protichůdnými zájmy, která mohla jen stěží volit jednohlasně. Svým vlastním způsobem se postarali o to, že bolševici nezískali většinu na sjezdu rolnických zástupců, který začal 26. listopadu v Petrohradě. Lenin a jeho strana na tomto setkání přijali za svou rozvratnou taktiku, která nakonec vedla k odchodu většiny (z větší části šlo o esery), načež bolševici a část levicových eserů sjezd rozpustili. Na venkově mělo vzplanout daleko více problémů ve chvíli, kdy si rolníci začali uvědomovat, co se na ně chystá.[ 101 ]

Významný ozbrojený odpor proti převzetí moci se počínaje 28. říjnem objevil také v Moskvě, kde probíhala ostrá střetnutí o kontrolu nad městem. Bolševici dali dohromady patnáct tisíc ozbrojenců, proti kterým stálo na druhé straně obdobné množství mužů a gardistů, kteří zůstali věrní Kerenského kabinetu. Starosta V. V. Rudněv a vojenský velitel K. I. Rjabcev, kteří stáli v čele moskevského výboru veřejné bezpečnosti, byli odhodláni vytrvat, nikterak je však netěšilo, že jsou považováni za součást kontrarevoluce. Odmítli předat kremelskou pevnost v srdci města a ozbrojené srážky se táhly až do 2. listopadu.[ 102 ]

Dalším zdrojem odboje byla státní správa. Úředníci z vládních úřadů během prvního týdne po převratu odmítali vpustit dovnitř nově jmenované komisaře. Různá ministerstva se spojila a zahájila vlastní stávku. K 29. říjnu byl ustaven národní koordinační výbor a vydána výzva všem státním zaměstnancům k zastavení práce. Odezva byla příznivá a přelila se dále do soukromého sektoru. Banky neotevřely navzdory požadavkům Sovnakomu, který se s nimi nakonec vypořádal tím, že je znárodnil. Nový komisař financí Vjačeslav Menžinskij, který zoufale potřeboval peníze na další činnost vlády, v podstatě neměl jinou volbu než do prosince posvěcovat ozbrojená přepadení státní banky a dalších finančních institucí.

Vůle ostatních úředníků byla zlomena během několika týdnů, ale v některých případech se stávky protáhly až do roku 1918. Bolševici postupem času ovládli vyšší patra státní správy, ale v krátkodobém horizontu se museli spoléhat na prostředky zděděné po starém režimu. Zpočátku si noví komisaři, vykázaní z vlastních úřadů, museli vynucovat vstup do budov svých ministerstev silou.[ 103 ]

Opozice upínala slábnoucí naděje k volbám do ústavodárného shromáždění, které byly vyhlášeny v říjnu a uskutečnit se měly 12. listopadu. Nebyla jiná možnost než je nechat proběhnout. Vzhledem k ohromné rozloze země a její zaostalé infrastruktuře volby trvaly dva týdny. Bolševici v nich získali 24 procent hlasů, tedy podstatně méně než eseři, kteří dosáhli 38 procent.

Lenin tyto výsledky zlehčoval a prohlašoval, že nepředstavují „vůli lidu“. Sovnarkom vyhledával další a další důvody, které by mu umožnily oddálit zahájení shromáždění, což také brzy udělal. Směsice různých lidí včetně části petrohradského sovětu, odborových svazů a všech ostatních socialistických stran na protest zorganizovala Svaz na obranu ústavodárného shromáždění. Proti odkladům demonstroval 28. listopadu velký dav v Petrohradě, desetiaž dvacetitisícový zástup tvořili stávkující úředníci, studenti a část pracujících. Přes řadu stráží se jim podařilo dostat do Tauridského paláce, kde se poté pokusili svolat shromáždění. Následujícího dne byla budova obklíčena ozbrojenci a nikdo do ní nesměl vstoupit.[ 104 ]

Po tomto incidentu a v kontextu pokračujícího odporu úředníků Lenin přistoupil k tvrdším opatřením. Vhodným cílem byli liberálové (kadeti či konstituční demokraté), kteří byli považováni za buržoazního nepřítele. Jejich pronásledování odvedlo pozornost od toho, že již tak široká opozice nadále rostla. Dne 1. prosince byla strana kadetů postavena mimo zákon a všichni její vůdci zatčeni. Byla to jasná známka toho, že teror začíná. Soudě podle memoranda vydaného 12. prosince a publikovaného v Pravdě jen o dva týdny později se Lenin přikláněl buď k variantě ukončení ústavodárného shromáždění dříve, než se stihne sejít, nebo k možnosti svolání nových voleb. Řada jeho soudruhů tyto názory sdílela. Jeho prohlášení překypovalo kódovými slovy o probíhajícím „přechodu“ od buržoazního k socialistickému systému. Podle jeho slov představovala „diktatura proletariátu vyšší formu demokratické instituce než pouhá republika a ústavodárné shromáždění“. Byl zdatný řečník a na kohokoliv, kdo se mu postavil, vršil urážky. Střetnutí líčil jako situaci, v níž ctnostní dělníci a rolníci stojí proti „nemilosrdnému vojenskému útlaku“ hanebných „otrokářů“.[ 105 ]

Represe

K likvidaci odporu režim ustanovil tři nové instituce: čeku čili tajnou policii, koncentrační tábory a Rudou armádu. Výbuchy násilí a rabování si 26. října vynutily zřízení Lidového komisariátu vnitřních záležitostí (NKVD). NKVD si musel zajistit svůj hlavní stan a Felix Dzeržinskij, jeden z nejvýše postavených bolševiků z VRV, 21. listopadu navrhl, aby mu bylo uděleno zvláštní pověření. Dne 5. prosince byl rozpuštěn VRV a uvolnil tak místo této organizaci, která byla v podstatě plnohodnotnou tajnou policií a měla se potýkat s kontrarevolucí a se stávkami a nepokoji.

Leninův přípis k Dzeržinskému před setkáním Sovnarkomu 7. prosince ukazuje, že jeho úvahy o „nepřátelích“ se odvíjely spíše v sociální než výhradně politické rovině. Tvrdá opatření měla probíhat ve jménu „vykořisťovaných“ mas. Leninovo sdělení, které v zásadě představovalo ospravedlnění vytvoření tajné policie, říkalo, že dekret o „boji proti kontrarevolucionářům a sabotérům“ by se měl držet následující linie:

Buržoazie, pozemkoví vlastníci a bohaté třídy podnikají zoufalé pokusy podkopat revoluci, jejímž cílem je zajistit zájmy pracujících a vykořisťovaných mas. Buržoazie je připravena dopustit se nejodpornějších zločinů. Uplácí lůzu a opíjí ji, aby ji využila k nepokojům. Podporovatelé buržoazie, hlavně z řad vyššího kléru a zástupců bank atd., organizují stávky s cílem podkopat nařízení vlády zavádějící společenské reformy. Sabotovali dokonce dodávky potravin, čímž ohrozili miliony lidí hladem. Jsou nutná bezodkladná opatření k boji proti kontrarevolucionářům a sabotérům. V návaznosti na to Rada lidových komisařů (Sovnarkom) nařizuje:... [ 106 ]

Po tomto barvitém úvodu Lenin předložil soubor opatření, která měla být vynucena NKVD. Sovnarkom souhlasil, že se nerozejde dříve, než Dzeržinskij představí konkrétní kroky, které je třeba podniknout. Výsledkem bylo vytvoření Všeruské mimořádné komise pro boj s kontrarevolucí a sabotáží, tak zvané čeky. V oné době byla hlavním zdrojem Leninových obav generální stávka státních zaměstnanců, je ale zřejmé, že radikálních opatření chtěl využít proti „majetným třídám“ a „buržoazii“, tedy proti svým pravicovým oponentům, proti komukoliv, kdo by narušoval ekonomiku, a proti řadě dalších lidí.

Zápis ze schůze Sovnarkomu ze 7. prosince, která byla věnována zřízení čeky, odhaluje zcela zřejmý sklon ke krajní násilnosti. Úkoly nové policie byly tyto:

1. potlačit a zlikvidovat veškeré kontrarevoluční a sabotážní pokusy a činy po celém Rusku, ať už je jejich původcem kdokoliv;

2. předat všechny sabotéry a kontrarevolucionáře k soudu revolučním tribunálům a objevit způsob, jak je potřít;

3. předběžná šetření provádí výhradně komise [tedy čeka], protože je to nutné k potlačení. [ 107 ]

Je jedním z ironických rysů ruské revoluce, že bolševici, kteří nejvíce trpěli v rukou carské tajné policie (Ochranky), nyní uvedli v život její neskonale strašnější následovnici. Objevily se názory, že si ani Lenin, ani jeho soudruzi nepředstavovali, že založení čeky přinese naprostý teror. Když však vezmeme v úvahu, jak zároveň okleštili občanská a zákonná práva obyvatel, byl takový výsledek velmi pravděpodobný a bolševiky jen stěží překvapil.

Jedna z nejlepších prací o čece klade hlavní zodpovědnost za její vytvoření na bedra Dzeržinského.[ 108 ] Hnací silou za ním však byl Lenin. Pokud šlo o to, postavit tajnou policii nad občanská práva, nikdy neměl pochybnosti. Trvale naopak usiloval spíše o větší než menší míru teroru.

Setkání delegátů ze všech koutů Ruska, kteří byli zvoleni do ústavodárného shromáždění, nebylo 5. ledna 1918 již možné déle odkládat. Výbor na obranu ústavodárného shromáždění si dal za úkol zajistit, že se tento proces bude dále rozvíjet. Za tímto účelem rozjel kampaň a na den, kdy se shromáždění mělo sejít, naplánoval pochod k Tauridskému paláci.

Lenin a bolševici povolali loajální jednotky. Demonstrace, jíž se podle odhadu účastnilo asi padesát tisíc lidí, se skládala ze stávkujících úředníků, studentů a dalších členů vzdělanějších vrstev. Pracujících a vojáků se účastnilo méně, než v kolik organizátoři doufali. Jak se pochodující blížili, jednotky zahájily palbu a asi dvacet lidí padlo.

Bylo to další „poprvé“. Leninovci stříleli na neozbrojené občany, a dokonce i někteří jejich příznivci bez váhání poukazovali na podivnou podobnost s brutalitou carského režimu v nechvalně známou krvavou sobotu roku 1905. Pohřby se konaly 9. ledna, v den výročí krvavé soboty, a mrtví byli uloženi k odpočinku po boku těch, kdo byli zabiti carskými jednotkami.

Maxim Gorkij, jeden z předních ruských intelektuálů, sepsal kritickou novinovou zprávu, v níž se zamyslel nad tím, zda noví lidoví komisaři, „mezi nimiž musejí být slušní a rozumní lidé“, vědí, co dělají. „Rozumějí tomu,“ položil řečnickou otázku, že „nevyhnutelně zadusí celou ruskou demokracii a přivedou vniveč všechny výdobytky revoluce?“[ 109 ]

Lenin očekával vývoj událostí, a jakmile se doslechl o rozprášení pochodu, svolal jednání ústavodárného shromáždění v naději, že prosadí svůj vlastní program. Shromáždění byla k rozhodnutí předložena jediná věc: bolševický návrh nazvaný „Deklarace práv pracujícího a vykořisťovaného lidu“. Byl zamítnut s převahou 237 hlasů ke 136. Proti ve skutečnosti hlasovali všichni členové sněmovny, kteří nebyli členy Leninovy strany. Lenin nebyl z těch, kdo by brali tak naprostý nedostatek podpory vážně, a využil tohoto výsledku jako záminky pro svůj odchod. Předtím však ještě prohlásil celé shromáždění za součást všudypřítomné kontrarevoluce. Když ostatní delegáti brzy z rána následujícího dne opustili budovu, nebyl nikdo z nich vpuštěn zpět. Shromáždění bylo rozpuštěno a budova zapečetěna. Cesta, která mohla vést k demokracii, byla nyní neodvolatelně odříznuta.

Lenin 6. ledna v článku otištěném v denících Pravda a Izvestija oznámil, že je připraven použít teror „v zájmu pracujících, vojáků a rolníků“ a udělat vše potřebné „pro dobro revoluce“. Jak to viděl, měla být „nepřátelům socialismu načas odepřena nejen nedotknutelnost osoby a nejen svoboda tisku, ale také všeobecné volební právo“. „Špatný parlament musí být ,rozpuštěn' do dvou týdnů. Dobro revoluce, dobro pracující třídy je nejvyšším zákonem.“[ 110 ]

Jeho vysvětlení toho, proč došlo ke zrušení shromáždění, znělo, že se volby konaly „na základě volebních seznamů sepsaných před říjnovou revolucí“, které údajně odrážely již neexistující sílu „kompromisníků“ a kadetů. Podle Lenina by se „buržoazní parlamentní republika“, která by takto vznikla, nevyhnutelně stala „překážkou na cestě říjnové revoluce a moci sovětů“.[ 111 ] Nové shromáždění, takzvaný III. sjezd sovětů, na kterém si bolševici zajistili většinu křesel pro sebe, se sešlo 8. ledna. Odhlasovalo všechna opatření, která mu byla předložena, včetně zákona, který ze Sovnarkomu udělal vládu nově vzniklého státu, Ruské sovětské federativní socialistické republiky.[ 112 ]

Nová ústava, v rychlosti sepsaná výborem, jemuž dominovali bolševici, dala moc centrálním úřadům na úkor lokálních. Omezila volební práva na základě sociálního původu a politického smýšlení. Volební hlas neměl mít v budoucnosti téměř žádnou váhu, ale i přesto byl odepřen širokému spektru lidí – takzvaným liščencům čili lidem zbaveným volebního práva. Liščenci nebyli stejnorodou kategorií, ale mohl mezi ně patřit kdokoliv, kdo zaměstnával námezdní síly, žil z investic nebo byl obchodníkem. Svých práv byli zbaveni také mniši a klerici, bývalí příslušníci policie, členové vládnoucího rodu a kdokoliv „odsouzený za zločiny z nenasytnosti a zvrácenosti“.[ 113 ]

Jednání s Německem

Rusko bylo stále ve válce a Německem požadované podmínky míru byly tvrdé. Bolševici chtěli prodloužit příměří z půlky listopadu a protáhnout vyjednávání. S výjimkou Stalina odmítali vzdát se ruského zemí. Němci 17. února oznámili, že obnovují válečné operace, záhy smetli demoralizované ruské jednotky a pokračovali k hlavnímu městu. Lenin přesvědčil ústřední výbor, aby se k jednání vrátil, ale z druhé strany nedostal již žádnou odpověď.

Bylo to v této chvíli, 21. února, kdy Lenin podepsal smutně proslulý dekret nazvaný „Socialistická vlast v ohrožení“, jehož autorem byl Trockij. Dekret mobilizoval celou zemi, vyzýval k uplatňování taktiky spálené země v případě ústupu před Němci a vyhrožoval hrozivými důsledky komukoliv, kdo by invaze využil ve vlastní prospěch. Požadoval okamžitou popravu „nepřátelských agentů, šmelinářů, kořistníků, výtržníků, kontrarevolučních agitátorů a německých zvědů“.[ 114 ] Když tato opatření zpochybnil komisař spravedlnosti Isaak Štejnberg, Lenin mu odpověděl řečnickou otázkou: „Vážně si myslíte, že můžeme zvítězit bez použití nejkrutějšího revolučního teroru?“[ 115 ]

Štejnberg později popisoval, jak ho to rozhořčilo. Debatovali nakonec o dekretu, který skýtal možnost zneužití, a Lenin ho odbyl tvrzením, že je to nutné ve jménu nejasně definovaného „revolučního teroru“. Frustrovaný Štejnberg zvolal: „A proč se tedy obtěžujeme s justiční komisí? Nazvěme ji po pravdě komisí pro společenské vyhlazování a dále se tím nezabývejme!“ Lenina to rozjařilo a odvětil: „Dobře řečeno... to je přesně to, čím by měla být... ale nemůžeme to říkat.“ Podle Štejnberga tehdy byla „půda revolučního Ruska otrávena“. „Bylo nevyhnutelné, že budoucnost přinese otrávené plody.“[ 116 ]

Čeka oznámila, že s dlouhým seznamem nepřátel nebude mít žádné slitování. Ve skutečnosti se nová tajná policie neuchylovala k hromadnému krveprolití, ale soustředila se na ukončení stavu bezvládí, který panoval v ulicích. Není známo, kolik lidí bylo popraveno v první půlce roku 1918, ale podle odhadů se čísla pohybují v řádu desítek či stovek, nikoliv ještě v tisících.[ 117 ] V hlavním městě dále vládl chaos i po jeho bombardování německými letouny z 2. března. Nepokoje se rozšířily po 20. březnu, kdy nová vláda potupně opustila Petrohrad a přestěhovala se do Moskvy.

Lenin byl přesvědčen, že německá invaze bude pokračovat i přesto, že Rusko 3. března konečně podepsalo brestlitevskou smlouvu. Ruským vlastencům přinesl tento zvrat pramálo radosti, protože kdysi obrovské impérium se muselo vzdát západní části svého území. Němci převzali zhruba čtvrtinu populace, více než čtvrtinu průmyslu a ještě větší části nejúrodnější zemědělské půdy a rudných ložisek. Podpisem smlouvy s nimi bolševici mobilizovali nejen ty, kdo nenáviděli novou diktaturu, ale snad ještě více ty, kdo jim zazlívali národní ponížení.[ 118 ]

„Nejvyšší opatření“

Na jaře a počátkem léta 1918 byly zakázány další opoziční noviny a politické strany byly postaveny mimo zákon. Lenin požadoval, aby revoluční tribunály (které existovaly již od počátku revoluce) nyní byly „při vypořádávání se s kontrarevolucionáři, výtržníky, povaleči a anarchisty nemilosrdně tvrdé“.[ 119 ]

V půli června byl znovu zaveden trest smrti. Již během prvního týdne jej jeden z nových tribunálů využil v případě admirála A. M. Ščastného, který se tak stal prvním „legálně“ zastřeleným kontrarevolucionářem. Lenin byl zastáncem trestu smrti nejen proto, že to bylo „vhodné opatření“, jak tvrdí někteří, ale také proto, že jej vnímal jako náležitou součást hrdinských činů a radikální změny. Jak řekl na setkání Sovnarkomu 5. července: „Nebylo žádné revoluce nebo občanské války bez poprav.“ Takže žádný revolucionář, „který nechce být pokrytcem, se nemůže stavět proti nejvyššímu trestu“.[ 120 ]

Režim vykazoval vášeň pro přejmenovávání čehokoliv a novým označením pro trest smrti se stalo „nejvyšší opatření“. Bylo oficiálně povoleno pro „obranu společnosti“ a uplatňováno proti těm, koho nový trestní zákoník definoval jako kontrarevolucionáře. Ve státě „šťastných“ pracujících, kde nemohl existovat trest smrti, bylo jediným „logickým“ ospravedlněním jeho používání to, že se vztahuje na zrádce. V roce 1936, po letech průtahů, během nichž byly vykonány stovky tisíc poprav, režim připustil, že „nejvyšší opatření“ neslouží jen k obraně společnosti, ale také jako trest.[ 121 ]

Lenin teror dlouho prosazoval a nemohl se dočkat jeho začátku. V polovině roku 1918 vztekle křičel na soudruhy, kteří jevili malou ochotu ke krveprolití. Komisař Mojsej Volodarskij Goldštejn byl zavražděn a Lenin 26. června v příkrém dopise pokáral Zinovjeva, protože vyrozuměl, že pracující chtěli v odvetě vyvolat „masový teror“, ale petrohradská stranická organizace jim v tom zabránila. Lenin hřímal: „To je nemožné! Teroristé nás budou považovat za zbabělce.“ To nesmělo být dopuštěno. „Je nutné zatleskat energii a lidovému charakteru teroru proti kontrarevolucionářům, a to zejména v Petrohradě, jehož příklad je rozhodující.“[ 122 ]

Zinovjev na Leninovu kritiku odpověděl opožděně a s větším příklonem ke krveprolití než kdy dříve. „Abychom přemohli své nepřátele, musíme mít svůj vlastní, socialistický militarismus. Musíme s sebou strhnout devadesát milionů ze stomilionové populace sovětského Ruska. Pokud jde o ten zbytek, nemáme jim co říci. Musejí být zničeni.“[ 123 ]

Byl „umírněný“ a nevzrušeně uvažoval o vraždě milionů vlastních spoluobčanů, jejichž „zločinem“ bylo jen to, že nesdíleli sen o komunistické utopii. Podobná prohlášení, při kterých stydla krev v žilách, byla v oněch dnech běžná.

Čeka vylučovala ze svého středu a zatýkala příslušníky někdejší carské tajné policie. To, co jí chybělo na zkušenostech, nahrazovala brutalitou a zápalem. Mezi bolševiky, kteří chtěli čeku nechat, aby rozpoutala vražedné šílenství, patřili Jakov Sverdlov, Stalin, Trockij, a především Lenin. Obhajovali nemilosrdné metody čeky. V polovině roku 1918 fungovala v každém kraji a byla vyzbrojena rozsáhlými pravomocemi k zastavení kontrarevoluce a k boji proti třídním nepřátelům.

Felix Dzeržinskij v červnu 1918 v rozhovoru prohlásil, že úkolem čeky je „bojovat s nepřáteli sovětských úřadů a nového způsobu života“. Těmito nepřáteli, pokračoval, jsou „jak naši političtí oponenti, tak všichni lupiči, zloději, spekulanti a další zločinci, kteří podkopávají základy socialistického pořádku“.[ 124 ]

Počátkem roku, právě rok po svém založení, čeka zaměstnávala zhruba 37 000 lidí. Do poloviny roku 1921 toto číslo vzrostlo na 137 106, k čemuž je třeba přičíst dalších 94 288 u pohraničních jednotek. Její nová funkce (a všeobecný úkol) byla v polovině roku 1920 shrnuta v dlouhém názvu: „Všeruská mimořádná komise pro boj s kontrarevolucí, spekulací, sabotáží a zneužíváním úřední moci“.[ 125 ]

Leninův styl vládnutí spočíval v osobním přístupu, zejména pokud šlo o teror. Po stovkách rozesílal sdělení a telegramy provinčním vůdcům, ve kterých je vyzýval, aby používali ta nejpřísnější opatření. Nebyl sám, na své straně měl podporu Trockého, Stalina a dalších. Počátkem srpna 1918 například přikázal funkcionářům, aby vybrali rukojmí z řad buržoazie a přiměli tyto lidi „zaplatit vlastními životy“, pokud nebude dodáno zabavené obilí. Sovětu v Nižném Novgorodu 9. srpna přikázal, aby vytvořil diktátorskou trojku a „okamžitě začal s masovým terorem, střílením a transporty stovek prostitutek, které opíjejí vojáky, bývalé důstojníky a tak dále. Bez odkladu.“ Kdokoliv, u koho byly nalezeny zbraně, měl být popraven a nespolehlivé živly deportovány.[ 126 ] Stejného dne vydal instrukci pro sovět v Penze, že je třeba „umístit kulaky, kněží, bílé gardisty a další pochybné živly do koncentračních táborů“.

Soudruhům nařizoval, aby byli tvrdí a nemilosrdní. Příkladem může být Penza, jejímž představitelům 11. srpna přikázal následujícím způsobem rozdrtit povstání:

Povstání pěti kulackých krajů musí být nemilosrdně potlačeno.

Vyžadují to zájmy celé revoluce, protože „poslední rozhodná bitva“ s kulaky probíhá všude. Je potřeba jít příkladem.

1. Oběste (oběste bezpodmínečně, aby to lidé viděli) ne méně než stovku známých kulaků, bohatých lidí, příživníků.

2. Zveřejněte jejich jména.

3. Seberte jim veškeré obilí.

4. Vyberte rukojmí — podle včerejšího telegramu.

Udělejte to tak, aby na vzdálenost stovek verst [versta je okolo jednoho kilometru] v okolí lidé viděli, třásli se, věděli, křičeli: oni rdousí a zardousí kulacké pijavice.

Potvrďte příjem telegramu a splnění.

P. S. Najděte skutečně tvrdé muže. [ 127 ]

Zabavit „veškeré obilí“ znamenalo, že příbuzní těch, kdo nebyli zabiti, mohli vyhladovět k smrti, a takový byl i účel této akce.

Tento státem podporovaný teror začal ještě před závažným útokem na Leninův život, k němuž došlo 30. srpna a který bývá považován za důvod teroru. Jeden pokus o Leninovo zabití se odehrál již v lednu 1918, ale on sám při něm nebyl zraněn. Výše zmíněné zprávy, které Lenin v rychlosti sestavil počátkem srpna, stojí za zmínku, protože představují příklad jeho vyjadřování a prozrazují jeho běsnění.

Lev Trockij, který byl během revoluce jeho pravou rukou, Leninovy názory o potřebě teroru sdílel. Teroristé podle něj byli integrální součástí moderní historie a jejich metody nevyhnutelně pramenily z intenzivních politických konfliktů. V pamfletu vydaném v roce 1920 prohlašoval, že bolševici následují vzor, který položily anglická a americká občanská válka.[ 128 ]

Nový trestní zákoník

Karel Marx tvrdil, že běžní kriminálníci mohou být napraveni prostřednictvím produktivní práce. Noví ruští vůdci tento princip přijali za svůj a posléze ho rozšířili ještě o politické zločiny. Teoretické východisko spočívalo v tom, že „humánní“ je rehabilitovat zločince skrze práci, nikoliv je zavírat do věznic. Již 24. ledna 1918 vydala komise pro justici nařízení, že „všichni fyzicky způsobilí vězni musejí pracovat“.[ 129 ]

Základním principem kriminálního justičního systému a vězeňských táborů bylo, že kriminalita vyrůstá z kořenů nepříznivých sociálních podmínek. Jakmile bude kapitalismus nahrazen dokonale harmonickým socialistickým systémem, zločin vymizí a vězení ani policie nebudou potřebné. V mezidobí bylo nicméně třeba se zločinci nějak naložit, a tak byl v roce 1922 vypracován nový trestní zákoník. K „rehabilitaci“ pachatelů byla využívána „povinná práce“.[ 130 ]

Nový zákoník vypustil slovo „trest“. Slogany na vazebních místech hlásaly: „Nejsme trestáni, jsme napravováni.“ V roce 1919 strana vyhlásila, že „práce je základní metodou nápravy a převýchovy“ zločinců, takže bylo upuštěno od konceptu „vězení“ ve prospěch „vazebních míst“. Říkali si, že do pěti let budou všichni delikventi „napraveni“.[ 131 ]

Ale kriminalita se zvyšovala, zčásti kvůli zhroucení společnosti, ale také proto, že nový režim kriminalizoval zcela nové aspekty společenského života. Lenin byl sice na pokraji vyčerpání a byl čím dál více nemocný, ale chtěl mít jistotu, že nový zákoník bude prodchnut „duchem teroru“. 17. května 1922 napsal komisaři spravedlnosti Dmitriji Kurskému: „Soudy nesmějí teroru bránit – vzbuzovat takové naděje by byl klam nebo sebeklam – musejí odhalit motivy, které se za ním skrývají, legalizovat ho jako normu, jednoduchým jazykem, bez jakékoliv přetvářky a přikrašlování.“ Tvrdil, že trest smrti je třeba používat bez omezení, a to i proti těm, kdo pouze přináležejí k organizacím, jejichž (široce definované) cíle údajně směřovaly ke svržení komunistického systému.[ 132 ]

První koncentrační tábory

Komunisté koncentrační tábory nevynalezli. Podobná místa byla zakládána už před první světovou válkou v oblastech, které zasáhly koloniální střety. Když se 10. února 1896 na Kubě vylodil nový španělský guvernér, generál Valeriano Weyler y Nicolau, měl již jasno, že k potlačení tamních rebelií zavede „campos de reconcentración“ a použije i další tvrdá opatření. Američané za pokračování španělsko-americké války na Filipínách v roce 1900 budovali podobné lágry, které zadržovaly povstalce bouřící se proti novým „pánům“. Britové se podle tohoto „vzoru“ zařídili v Jižní Africe, kde byli tímto způsobem od půlky roku 1900 vězněni Búrové. Tyto „pekelné díry“ si během španělsko-americké války ještě vyžádaly poměrně nízký počet úmrtí, ale africké tábory již zadržovaly přes sto tisíc žen, dětí a starců a zapříčinily smrt více než dvaceti tisíc lidí. Začalo století koncentračních táborů.[ 133 ]

V Sovětském svazu padly pojmy „koncentrační tábory“ a „tábory nucených prací“ (koncentracionnije lagery a lagery prinditelnych rabot) poprvé na jaře roku 1918. Zatímco kubánské, filipínské a jihoafrické lágry byly zaměřeny proti tamním povstalcům, sovětské tábory cílily i na vlastní občany. V květnu 1918 Trockij prohlásil, že do jednoho z takových táborů budou posláni vzbouření Češi (váleční zajatci, kteří uprchli ze zajetí, nacházející se za frontovou linií na východě), kteří nesloží zbraně. Dne 4. června přikázal ho pro ně připravit, ale 26. června zašel ještě dál a doporučil Sovnarkomu, aby zavedl lágry pro všechny, koho označoval „příživnickými živly“. Právě v té době pracoval na vytvoření Rudé armády a potřeboval si zajistit odborné znalosti bývalých carských důstojníků. Jejich postoj nebyl příliš vstřícný, a tak je nutil ke spolupráci tím, že se uchýlil k výhrůžkám internací. V některých případech hodlal držet v táborech jejich ženy a děti jako rukojmí. Jak bylo řečeno, zmínil Lenin 9. srpna, že mají být do lágrů posláni rebelové z Penzy. O dva dny později Trockij mluvil o podobných zřízeních pro různé kategorie obyvatel, včetně kontrarevolučních důstojníků.[ 134 ]

Veškeré zbývající pochybnosti o rozpoutání teroru v jeho plné síle padly po několika pokusech o atentáty na vůdčí bolševiky. Fanny Kaplanová, žena, která Lenina postřelila, ale nezabila, jednala na vlastní pěst ve jménu záchrany socialismu před podobnými vůdci. Následujícího dne se na titulních stranách novin objevil článek prohlašující: „Vyzýváme všechny soudruhy, aby zachovali úplný klid a zintenzívnili svou práci na potírání kontrarevolučních živlů. Pracující třída odpoví na pokusy namířené proti svým vůdcům ještě větším posílením svých sil, nemilosrdným masovým terorem proti nepřátelům revoluce.“[ 135 ]

„Rudý teror“

Lenin měl již za sebou zotavování z utrpěného zranění a 3. září dal pokyn Sovnarkomu, aby vytvořil komisi. „Je nutné v utajení – a bezodkladně,“ psal, „připravit teror.“ Toto sdělení bylo klíčovým impulsem k tomu, co se mělo stát „rudým terorem“.[ 136 ]

Zástupce šéfa čeky I. K. Peters 3. září v článku ve stranických novinách pohrozil „okamžitou popravou“ každého, kdo by byl přistižen bez řádných dokladů, a tím, že „kdokoliv, kdo si dovolí agitovat proti sovětské moci, bude okamžitě zadržen a uvězněn v koncentračním táboře“. „Příslušníci buržoazie musejí pocítit pádnou ruku pracující třídy. Všichni představitelé kořistnického kapitálu, všichni kořistníci a spekulanti budou posláni na nucené práce a jejich majetek bude zkonfiskován. Lidé podílející se na kontrarevolučních spiknutích budou zničeni a rozdrceni těžkým kladivem revolučního proletariátu.“[ 137 ]

Stalin ve stejném vydání těchto novin volal po „otevřeném, masovém, systematickém teroru proti buržoazii a jejím agentům“. Tisk zároveň přinesl zprávu, že čeka v Petrohradě popravila více než 500 rukojmí, podle pouliční šeptandy jich však ve skutečnosti bylo 1300 nebo dokonce více.[ 138 ] Lenin byl v oné době zapojen do masového zabíjení jinde. Například v září 1918 bylo v Moskvě na místě zastřeleno 25 bývalých carských ministrů a vysokých úředníků. Zabito byl také dalších 765 takzvaných bílých gardistů. Lenin osobně podepsal seznamy popravených, čímž vytvořil další tradici, která přetrvávala nadále i za Stalina.[ 139 ] Teror v podobě zkrácených procesů a poprav politických nepřátel nebo podezřelých se převalil přes celou zemi. Bez soudu byly zavražděny desítky lidí.

Dne 4. září noviny otiskly telegram od komisaře vnitřních záležitostí G. I. Petrovského. Stěžoval si v něm, že míra teroru je stále nedostačující. Vražedné pokusy namířené proti bolševickým vůdcům pokračovaly a na Ukrajině a mezi donskými kozáky probíhaly vzpoury. Obhajoval „hromadné popravy“ podezřelých na základě sebemenší provokace a odmítal váhání a nerozhodnost „při uplatňování masového teroru“.

Petrovskij spolu s komisařem justice Kurským podepsal 5. září dekret Sovnarkomu, na nějž čeka nahlížela jako na „oficiální“ zahájení rudého teroru. Stálo v něm, že oblasti za frontovými liniemi je nutné bránit „prostředky teroru“. Zejména měli být zastřeleni všichni lidé zapojení v bílých (kontrarevolučních) organizacích, spiknutích a povstáních a jejich jména zveřejněna. Bylo „nezbytné chránit sovětskou republiku proti třídním nepřátelům jejich izolací v koncentračních táborech“. Dekret tak tajné policii poskytl právo popravovat podezřelé přímo na místě a představoval oficiální čas zrodu koncentračních táborů s posvěcením státu.[ 140 ]

Den po vyhlášení rudého teroru přinesla Krasnaja gazeta (Rudé noviny) zprávu o prvním lágru určeném pro „třídní nepřátele“ (v počtu pěti tisíc), který měl vzniknout v bývalém ženském klášteře v Nižném Novgorodu.[ 141 ]

V roce 1918 bylo táborů vybudováno poměrně málo, avšak během následujícího jara jejich počet vzrostl. Politické vysvětlení potřeby táborů ze 17. února 1919 poskytla zpráva sepsaná Dzeržinským za spolupráce Kameněva a Stalina:

Vedle běžných soudů je třeba zachovat i administrativní souzení — hlavně pokud jde o koncentrační tábory. Dokonce ani dnes není práce zatčených využívána při veřejných pracích, a proto doporučuji, abychom si tyto koncentrační tábory ponechali pro využití práce zadržených: pánů, kteří vedou život bez zaměstnání, (a) těch, kdo jsou neschopni provádět práci bez jistého odporu. Nebo, pokud jde o sovětské instituce, by takový prostředek potrestání měl být ukládán za nesvědomitý přístup k práci, za zanedbávání povinností, za nedochvilnost atd. S pomocí tohoto opatření bychom měli být schopni pozvednout výkonnost i svých vlastních pracovníků. [ 142 ]

Lágry si svůj smíšený účel jako „školy práce“ a zásobníky pracovní síly podržely po desetiletí. Měly plnit jistou hospodářskou úlohu, učit určité společenské vrstvy, že jejich parazitování na druhých je u konce, poskytnout lekci líným a názorný příklad společnosti mimo tábor.

První typ táborů spadal pod správu čeky. Říkalo se jim koncentrační tábory a byly založeny na požadavcích rudého teroru. Druhý typ řídil komisariát pro vnitřní záležitosti čili NKVD (což byla v pozdější době zkratka pro tajnou policii). Ukázalo se ovšem, že zařízení čeky nedostačují, a tak tisícovky lidí putovaly do lágrů NKVD nebo justičního systému. Na konci roku 1919 bylo táborů 21, o rok později potom 107.[ 143 ] O mužích a ženách, kteří byli na těchto místech drženi, máme jen útržky statistických informací. V září 1921 NKVD provozoval 117 těchto míst a počet jejich vězňů mírně přesahoval šedesát tisíc, v táborech čeky, kterých bylo patrně zhruba stejně, bylo drženo okolo padesáti tisíc osob.[ 144 ]

Již v polovině roku 1919 byla vězení a tábory čeky, ať už toho, či onoho typu, ve všech regionech a velkých městech Ruska. Během roku 1920 čeka začala v cholgomorském lágru praktikovat topení vězňů v blízké řece Dvině. „Velký počet“ jich prostě svázali na rukou a nohou, zatížili kameny zavěšenými na krku a shodili je přes palubu lodi.[ 145 ]

V roce 1922 byl termín „koncentrační tábory“ nahrazen pojmem „tábory nucené práce“. Skrývaly se ale i pod dalšími názvy. Podmínky v lágrech provozovaných čekou vedly k vysoké míře úmrtnosti a docházelo k „opakovaným masakrům“, takže odhady celkového počtu vězňů se mohou jen velmi málo blížit skutečnosti. Ojedinělá čísla naznačují, že rozsah těchto vražd byl enormní. V určitém bodě se vězení vyprazdňovala tak, že byli všichni uvěznění prostě postříleni.

Stálé koncentrační tábory

Lenin rozhodně podporoval myšlenku lágrů na severu, a tak politbyro 20. dubna 1921 pod jeho předsednictvím schválilo založení táborů v regionu Uchta. Měly pojmout až dvacet tisíc lidí. Uchta leží v severní části tajgy, téměř patnáct tisíc kilometrů po železnici od Moskvy. Za Leninova dohledu pak brzy následoval vznik dalších. V roce 1923 se přemýšlelo o jejich zrušení. Šetření z onoho roku jich zaznamenalo dvacet tři, a to i přesto, že občanská válka již byla minulostí.[ 146 ]

Místo osvobození byli vězni převezeni na sever, kde čeka začala zakládat další lágry. Dzeržinský použil Solovecké ostrovy – zkráceně Solovky – a založil na nich to, co později vstoupilo ve známost jako „severní tábory zvláštního určení“. Podle Borise Sapira, politického vězně, který byl na Solovky poslán v roce 1923, bylo v táboře v roce 1925, kdy ho opouštěl, okolo sedmi tisíc lidí. V letech 192930 se systém Solovek rozšířil i na pevninu a počet uvězněných převýšil sto tisíc.[ 147 ]

Ruská organizace Memorial[ 148 ] odhaduje, že v jen případě samotné ruské republiky vzrostl počet vězňů v lágrech mezi lety 1924 a 1927 ze 78 000 na 111 000. Pokud toto číslo přeneseme v příslušných poměrech z ruské republiky na všechny oblasti SSSR, dojdeme k závěru, že v táborech mohlo být okolo 200 000 lidí. Díky amnestii při příležitosti desátého výročí ruské revoluce byla sice polovina z nich propuštěna, přesto NKVD v roce 1929 ve svých lágrech evidoval 118 000 vězňů a o rok později 179 000.[ 149 ]

Podle jednoho z přeživších ze severních táborů vězni do poloviny 20. let naplňovali potřeby samotného tábora, ale brzy byli nuceni dodávat zboží nebo služby pro národní hospodářství. Rozpor ukrytý v samotném srdci tohoto systému spočíval v tom, že se vězňům dostávalo tak špatného zacházení, že jejich produktivita byla prakticky promrhána.[ 150 ]

Rudá armáda

Bolševici vytvořili Rudou armádu jako druhý pilíř své obrany revoluce. Co zbylo z carských armád, to se po říjnové revoluci vytratilo a nový režim potřeboval přijít na způsob, jak zmobilizovat nové síly. Počátkem roku 1918 si vzal tento úkol na starost Lev Trockij a s tím, jak se situace na všech frontách zhoršovala, naverboval do léta bývalé důstojníky carské armády. Od prvních dnů revoluce pod Kerenským bývali jmenováni zvláštní političtí komisaři a Trockij v tomto postupu pokračoval. Úkolem komisařů bylo dohlížet na morálku a „politickou spolehlivost“ armády a odrazovat vojáky od dezercí – které byly a stále zůstávaly velmi běžné.[ 151 ]

Dobrovolníků, kteří by si přáli vstoupit do Rudé armády, byl nedostatek, a tak Trockij tlačil na zavedení všeobecné branné povinnosti. Vládnoucí strana opovrhovala rolníky a nevěřila jim, proto směřovala první vlna mobilizací v létě 1918 do měst k pracující třídě. V listopadu sama komunistická strana „dobrovolně“ vyslala čtyřicet tisíc vlastních členů. Řada z nich ve válce prakticky okamžitě padla. Odvody se nevyhnutelně rozšířily i na venkov a rolníci tento krok nesli velmi nelibě.[ 152 ]

Počet dezertérů v roce 1918 vystoupal na jeden milion a následující rok toto číslo dokonce ještě převýšil. I přesto dosáhla síla Rudé armády na podzim 1920 ohromujících pěti milionů mužů. Měla početní převahu nad bílými i nad všemi ostatními podobami opozice. Později byla co do počtu zmenšena, sehrála ale klíčovou roli ve výchově obyvatelstva, protože naučila miliony lidí číst a psát, čímž si získala řadu příznivců.[ 153 ]

Přestože se komunistům nepodařilo v roce 1917 a během občanské války pobít všechny oponenty, velkou část z nich zlikvidovali dříve nebo později. Během vlnu za vlnou se valícího teroru postupně zničili všechny nebo většinu skupin i jednotlivců, kteří se proti nim stavěli v době revolučních otřesů. Stigma opozice bylo nesmazatelné. Stačilo pouhé nešťastné narození do buržoazní rodiny – například jako syn nebo dcera majitele obchodu – a znamení nemohlo být nikdy smyto.

Takové myšlení bylo nedílnou součástí Leninova programu už od počátku. V pojednání, které sepsal dva měsíce po říjnovém převratu, vyložil, o co usiluje. Tvrdil, že staré elity čekají, že revoluce selže, a myslí si, že hospodářství bez nich a bez konkurence nepřežije. Prohlašoval, že dělníci a rolníci si stále neuvědomují, že v roli nové vládnoucí třídy se musí naučit skládat účty a kontrolovat, zejména pokud jde o „bohaté, darebáky, povaleče a výtržníky“. Bylo třeba, aby lid přišel na to, co s takovými příživníky dělat. Leninovo vyjadřování překypovalo jedem a jeho imperativem bylo:

Očistit Rusko od všech škůdců, blech, vší — bohatých a tak podobně. Na jednom místě bude uvězněna hrstka bohatých, tucet darebáků nebo půl tuctu líných pracujících. Na jiném budou muset čistit záchody. Na třetím místě jim poté, kdy si odslouží svůj čas, dají „žluté lístky“, aby je každý mohl mít pod dohledem jako škůdce, dokud se nenapraví. Na čtvrtém místě bude jeden z deseti povalečů zastřelen na místě. Na pátém se použije směsice těchto metod. [ 154 ]

Komunisté měli v úmyslu zakázat soukromý majetek, kolektivizovat zemědělství, znárodnit průmysl a bankovnictví a vymýtit náboženství. Zavedení takových změn proti vůli tolika lidí nutně muselo vyvolat odpor. Lenin počítal s tím, že tyto zvraty povedou k násilným střetům, ale chladně a nesprávně kalkuloval, že bídu, utrpení a smrt z dlouhodobého pohledu vynahradí zavedení socialistického „nového způsobu života“.

3 Občanská válka v Sovětském svazu

Lenin a před ním Karel Marx tvrdili, že vládnoucí třída se nikdy nevzdá bez boje. Taková představa pro Lenina nejenže nebyla příčinou obav, ale občanskou válku spolu se všemi hrůzami, které s sebou měla nést, bral jako znamení toho, že revoluce je na postupu. Často říkával, že podobný konflikt je logickým a nevyhnutelným vyústěním třídního boje, a tedy životně důležitou fází revoluce.[ 155 ]

Stalin a další revolucionáři citovali Marxova slova, že k získání a výkonu politické moci může vést cesta nezbytných patnácti nebo dvaceti let „občanské války a mezinárodních konfliktů“.[ 156 ] Lenina dohánělo k šílenství, když jiní bolševici odmítali přijmout fakt, že se komunismus může stát skutečností teprve po zaplacení vysoké ceny v lidských životech.[ 157 ]

Pokračující válka s Německem narušila produkci potravin a brzy se objevil přízrak hladomoru. Jak ukazuje dekret Sovnarkomu ze 14. ledna 1918, spočívala Leninova instinktivní reakce v použití síly proti soukromému obchodu, spekulacím a šmelinářství. Upřednostňoval zabavování potravin lépe situovaným rolníkům – takzvaným kulakům. Ti netvořili jednotnou etnickou skupinu, ale negativní postoje vůči nim se táhly po desetiletí nazpět. Za kulaka mohl být označen kdokoliv, od člověka, který půjčoval peníze svým sousedům, po toho, kdo udržoval svou zahradu v úpravném stavu.

Požadavky nového intervencionistického státu stoupaly s tím, jak klesaly zásoby jídla, a na jaře začal komisariát zásobování používat k získávání potravin od rolníků sílu. Poté, co Lenin 24. května promluvil o „tažení za chlebem“, rozpoutaly místní pobočky komisariátu za pomoci čeky a dobrovolníků skutečnou „potravní diktaturu“. Systém nastavování obilných kvót a získávání obilí od rolníků začal být znám pod názvem prodrazvjorstka a nešlo o nic menšího než o přímé konfiskace. Úřady podněcovaly chudší rolníky k „nemilosrdné válce proti kulakům“, které označovaly termínem „vesnická buržoazie“. Každý, kdo byl tímto stigmatem poznamenán a stal se podezřelým z hromadění zásob potravin, mohl čekat potíže. Počátkem června byly zřízeny výbory vesnické chudiny (komitety bědnoty neboli kombědy), které měly za úkol hledat ukryté obilí. Jejich rekrutům z řad městských nezaměstnaných byl přislíben podíl na všem, co shromáždí. Ke sběru potravin pro města byly vytvořeny zvláštní skupiny. Do července měla tato „potravinová armáda“ téměř dvacet tisíc lidí a do roku 1920 vzrostl jejich počet někam ke čtyřiceti pěti tisícům.[ 158 ]

Rolníci byli v opojných dnech konce roku 1917 a počátkem roku 1918 bolševismem nadšení, protože jim sliboval bezplatnou půdu a povzbuzoval je k olupování buržoazie a šlechty. Do půli roku 1918 značná část této podpory opadla. V následujících dvou letech vzplály tisíce nepokojů a revolt, jak se rolníci stavěli na odpor. Většina z nich si přála, stejně jako generace před nimi, bezplatně využívat vlastní půdu. Všechny podobné názory i protesty ovšem nyní byly označeny za „kulacká povstání“ a krutě potlačovány.[ 159 ]

Ozbrojený odpor proti bolševikům

Největší domácí hrozba pro revoluci se objevila v donském regionu na jihovýchodě, kde několik proslulých generálů na jaře a v létě 1918 shromáždilo jednotky složené hlavně z kozáků známých pro své nezávislé postoje a bojovou tradici. Mezi bílé generály na tomto území patřili Lavr Kornilov, Michail Alexejev – bývalý armádní štábní náčelník za Mikuláše II. – a Anton Děnikin, kterého záhy vystřídal generál Pjotr Wrangel.

Druhá fronta hrozila na západě na Ukrajině, kde až do listopadu, kdy byla válka ukončena, přetrvávalo nebezpečí ze strany Němců. Místo dalšího útoku leželo na jihu, kde v červenci 1918 způsobila malá československá legie složená z bývalých válečných zajatců (okolo čtyřiceti tisíc) rozruch podél transsibiřské železnice. Střediska odporu se nacházela v rozlehlé oblasti od Volhy po Pacifik, včetně jednoho, jež kontroloval výbor pro ústavodárné shromáždění v Samaře, a takzvané Všeruské prozatímní vlády v Omsku. V tomto městě převzal po převratu v listopadu 1918 moc admirál A. V. Kolčak, jehož nepříliš jasně formulované záměry hovořily o nutnosti zbavit se bolševiků a zachránit Rusko. Počátkem podzimu 1919 se pak vynořila ještě další hrozba v podobě bývalého carského generála N. N. Judeniče z Baltu.

Kromě úzkostlivé podpory Lenina získal Stalin svou první významnou roli v rámci revoluce 29. května 1918, kdy mu Sovnarkom svěřil odpovědnost za obstarávání potravin na jihu. V červnu Stalin odjel do Caricynu (v roce 1925 byl přejmenován na Stalingrad). Město na řece Volze bylo branou do obilného regionu Severní Kavkaz. V době Stalinova příchodu ho bránila Rudá armáda pod vedením Klimenta Vorošilova, jednoho z jeho pozdějších spojenců, který si později vybavil vzpomínku, jak Stalin okamžitě převzal kontrolu a požadoval „otevřený a systematický masový teror“. Vorošilovi tehdy řekl, aby držel rudé zástavy vysoko a „nemilosrdně vykořeňoval kontrarevoluci pozemkových vlastníků, generálů a kulaků a dokázal světu, že socialistické Rusko je neporazitelné“.[ 160 ]

Stalin si Leninovi stěžoval, že vojenští vůdci vymysleli „fušerský“ plán obrany Caricynu. Nařídil místní čece, aby popravila „zrádce“, a odhalená spiknutí byla na denním pořádku. Stalinovy příkazy byly prosté: „Střílejte!“[ 161 ]

Toužil po vojenském velení, a když nechal uvěznit ty, kdo mu stáli v cestě, jmenoval sám sebe hlavou ozbrojených sil. Přišel s plánem na obranu města, který selhal a zavinil velké množství obětí. Na místo byli vysláni noví velitelé, kterým se nakonec podařilo vytlačit bílé kozácké síly zpět za Don. Lenin byl vždy ochoten odpustit hříchy vzniklé z přílišné horlivosti, zejména pokud byl jejich pachatelem někdo jako Stalin, který tak často vyhlašoval svou osobní loajalitu vůči němu.

Stalin prohlašoval, že chce spolupracovat s Trockým, jehož postavení bylo mimořádně důležité. Trockij byl mozkem, který řídil Rudou armádu a Stalinovi nedůvěřoval, proto napsal Leninovi počátkem října, aby Stalina odvolal zpět do Moskvy. Podle Trockého tvrzení byl Stalin zodpovědný za „naprostou anarchii ve vedení“ v Caricynu. Lenin ho poslechl, ale náhradou za to Stalinovi udělil něco na způsob povýšení, když jej jmenoval do Revoluční vojenské rady republiky.[ 162 ]

Za svého krátkého působení na frontových liniích Stalin prokázal sebevědomí, odhodlání a brutalitu. Nikdy nezapomněl na ty, kdo stáli při něm, jako Vorošilov nebo velitel jezdectva Semjon Buďonnyj. Jejich osobní loajalita znamenala více než jejich schopnosti.

Vyhlazení carské dynastie

O osudu romanovské dynastie, jejíž členové žili ve vyhnanství v Jekatěrinburgu, Lenin neměl jasno. Pro jejich popravu se rozhodl uprostřed vzrůstajících obav z toho, že by mohli být osvobozeni armádami z východu. Toto rozhodnutí mělo odebrat bílým kontrarevolucionářům jejich klíčovou figuru a ukončit otázky možnosti restaurace carského režimu v Rusku. Nařídil popravy, které byly provedeny 18. července s krajní brutalitou.[ 163 ]

Jakmile byl v srpnu 1918 vyhlášen rudý teror, proces radikalizace se začal prudce zrychlovat. Rolníci byli zabíjeni pro podezření, že ukrývají obilí, a dělníci byli stříleni za protesty. Během prvních dvou měsíců teroru bylo provedeno celkem zhruba deset až patnáct tisíc poprav. Když se z Krymu počátkem léta 1920 stáhla bílá armáda, povraždili tu rudí odhadem asi padesát tisíc lidí, kteří zde zůstali. Bolševici se nikterak nepokoušeli tyto zločiny zakrývat, vyzdvihovali je jako hrdinské činy, pěli na ně chválu v tisku a povyšovali odpovědné důstojníky.[ 164 ]

Čeka své oběti nemilosrdně zabíjela a týrala. Její členové kradli a rabovali a během opileckých orgií znásilňovali a vraždili v jedné vesnici po druhé. Zcela nevinní muži byli zatýkáni, aby důstojníci čeky mohli z jejich manželek udělat své milenky. Dcery byly vydíráním nuceny k tomu, aby se pokusily zachránit své rodiny tím, že nabízely samy sebe k potěše některému ze zpitých důstojníků.

Na kom ulpělo podezření z nepřátelství, ten mohl očekávat kruté mučení, výprask, zmrzačení nebo popravu. Někteří byli zastřeleni, další utopeni, někteří ponecháni mrazu nebo pohřbeni zaživa a jiní byli rozsekáni šavlemi. Kdo byli všichni tito „nepřátelé“, záviselo na rozmaru někoho z čeky, Rudých gard nebo Rudé armády. Vrazi razili zvyk přinutit ty, kdo měli být popraveni, aby si vykopali vlastní hrob.

Čeka a Rudá armáda čelily širokému spektru vzpour. V Donbasu čili doněcké pánvi, oblasti těžby uhlí a metalurgie, která se nachází na Ukrajině a na jihu Ruska, rudí nebojovali jen s bílými, ale také s černými (anarchisty) a se zelenými (rolnické armády). V oblasti bylo postupně ustaveno více než dvacet různých režimů a jen během prvních měsíců roku 1919 změnila některá města držení tucetkrát. Vítězové se mstili, mučili, zmrzačovali a masakrovali.[ 165 ]

Bolševici se museli vyrovnat také s intervencí Spojenců. Na podzim 1918 do země vstoupily jednotky převážně z Velké Británie, Francie, Japonska a Spojených států. I Německo ale nadále představovalo hrozbu, a to i po uzavření brestlitevské dohody. Spojenci počátkem roku 1918 na ruskou výzvu poslali menší množství jednotek do Murmansku v naději, že se jim ještě podaří vrátit Rusko zpět do války proti Německu – s bolševiky u moci nebo bez nich.

Když bylo Německo v listopadu 1918 poraženo, účel vyslání spojeneckých jednotek do Ruska se změnil; obrátily se proti bolševickému režimu. Někteří západní vojáci pomáhali bílým, ale po vleklých bojích první světové války v sobě měli jen málo nadšení pro prodlužování těchto snah, zejména když stáli tváří tvář zarputilému odporu.[ 166 ]

Bílé armády pokračovaly v tlaku na rudé až do konce roku 1919, do té doby byly rozsáhlejší ozbrojené hrozby odstraněny a Spojenci se stáhli. Bílí, kteří byli většinou na periferiích Ruska, zatímco rudí drželi jeho rozlehlý střed, nebyli schopni získat a udržet si skutečnou základnu podpory, ale stali se zosobněním snahy o obnovení starého systému, včetně navrácení půdy jejím „právoplatným vlastníkům“.

Občanskou válku vnímala většina – bez ohledu na to, kdo zrovna vítězil – „jako mor, který přinesl jen smrt a zkázu“.[ 167 ] Rudí ztělesňovali myšlenku „žádných návratů do minulosti“ a dostatečné množství rolníků v tom spatřovalo útěchu. Znamenalo to, že si mohou podržet osobní zisky z doby revoluce, ale komunisté samozřejmě chtěli víc.

První vydání novin čeky v Kyjevě z poloviny srpna 1919 otisklo článek o všeobecném cíli revoluce:

Pro nás neexistuje a nemůže existovat starý systém morálky a „humanity“ vytvořený buržoazií pro účely utlačování a vykořisťování „nižších tříd“. Naše morálka je nová, naše humanita je absolutní, protože stojí na jasném ideálu zničení všeho útlaku a donucování. Nám je vše dovoleno, protože jsme první na světě, kdo pozvedli meč ne ve jménu něčího zotročování a utlačování, ale ve jménu jeho osvobození od všech pout... Krev? Ať teče krev, pokud jen to může změnit šedou, bílou a černou zástavu starého pirátského světa na rudou barvu, protože jedině úplná a konečná smrt onoho světa nás zachrání před návratem vlajky těchto starých darebáků! [ 168 ]

Občanská válka v Sovětském svazu „Židobolsevická spiknutí“ a pogromy

Velkým problémem, jemuž bolševici ve své multietnické zemi čelili, byla národnostní otázka. Hlavním teoretikem bolševické národnostní politiky byl Stalin, který v roce 1913 v knize vytyčil základy pozdější oficiální doktríny. Socialisté se domnívali, že antisemitismus i všechny ostatní předsudky zmizí zároveň s velkou revolucí. Co se mělo stát mezitím?

Bolševici se na základě Stalinovy teorie rozhodli poskytnout národnostním a etnickým skupinám v Rusku sebeurčení či autonomii na regionální úrovni, ale v rámci jednotného národa. Otázka byla, jak se vyhnout separatismu. Stalin se později pokusil tento problém obejít se sloganem z roku 1925 „Socialistický obsahem, národní formou“. Pokud se omezíme jen na to nejzásadnější, bylo základní myšlenkou ponechat národnostním skupinám jejich jazyk a kulturu, ale nikoliv za cenu rozkladu země nebo společné snahy nastolit socialismus.[ 169 ]

Stalin navrhoval, aby byla Židům poskytnuta kulturní práva a aby k nim bylo přistupováno jako k jakékoliv jiné národnostní skupině. Za revoluce, a hlavně za občanské války byla ruská židovská menšina pod tlakem. Na přelomu století žilo v ruském impériu 5,2 milionu Židů čili zhruba čtyři procenta obyvatel. Od roku 1791 za vlády Kateřiny Veliké byli Židé nucení žít v takzvaném pásmu osídlení a obecně pro ně platil zákaz života v Petrohradu nebo Moskvě. Perzekuce vedly řadu z nich k emigraci, celkově jich během období 1897‒1915 odešel více než milion. Prozatímní vláda v roce 1917 učinila konec přetrvávajícím zbytkům omezení a Židé se začali stěhovat z venkova do městských oblastí.[ 170 ]

Některé Židy přitahovalo revoluční hnutí. V absolutních číslech nebyla jejich účast na bolševické revoluci nijak velká, ale pět z dvanácti členů na schůzi bolševického ústředního výboru 23. října 1917 bylo židovského původu. Politbyro, které stálo v čele revoluce, mělo sedm členů, z nich tři byli Židé. Během bouřlivých let 1918‒1921 Židé obvykle tvořili až jednu čtvrtinu ústředního výboru a byli aktivní i v dalších institucích, čeku nevyjímaje.[ 171 ]

Nešlo o to, že by všichni Židé byli bolševiky, ale řada vůdčích bolševiků byli Židé nebo tak přinejmenším byli vychováni. V Rusku, a to nejen mezi bílými, byli ztotožňováni s rudými a s terorem. Bílá propaganda za občanské války „ztvárňovala bolševický režim jako židovskou konspiraci a šířila mýtus o tom, že všichni jeho vedoucí představitelé, jsou Židé“. Mnozí v řadách bílých vojsk přijali to, že si Židé zaslouží zaplatit vlastními životy, jako nezpochybnitelnou pravdu.[ 172 ]

Rudá armáda během občanské války prováděla pogromy, ale největšími zabijáky Židů byla bílá vojska. Bílý teror nebyl centrálně řízen a v některých chvílích, když se zběhlé jednotky utrhly ze řetězu, byl o to odpornější. Ve velkých populačních centrech jako Kyjev šlo vedení více než tucetkrát z jedné ruky do druhé a díky tomu si bílí mohli své oběti vybírat. Zajatí bolševici byli často brutálně zavražděni a stejný osud čekal na každého, kdo byl podezřelý ze sympatií k „židobolševické“ věci.

Obviňování Židů, že stojí za ruskou revolucí, která je součástí širšího spiknutí zaměřeného na získání kontroly nad světem, bylo mezi bílými armádami běžné. I když se nechvalně známé padělané Protokoly sionských mudrců objevily dlouho před rokem 1914, v Rusku si získaly značnou popularitu během občanské války. Bílí důstojníci při sobě nosili zkrácené výtisky této knihy a předčítali z ní svým vojákům. Měli teorii, že v pozadí ruské revoluce je třeba hledat Židy, a za její „důkaz“ považovali prominentní roli Trockého, který stál v čele Rudé armády. Bílými vydávané plakáty Trockého zobrazovaly jako židovské monstrum.

Úspěchu vydání Protokolů sionských mudrců zejména mezi bílými a mezi exulanty napomohlo zavraždění carské rodiny. Obvinění ze spiknutí pak doplňovaly nové padělky. Tyto „odhalující dokumenty“ s sebou nesly následky, a to nejen v Rusku. Hodně publikovány byly v Německu a našly si ochotné publikum na pravém okraji politického spektra, který Židy ve svých konspiračních teoriích spojoval s katastrofálním koncem války a vzestupem komunismu.[ 173 ]

Pro řadu příslušníků bílých armád byla hanebná role Židů mimo diskusi.[ 174 ] Módní slogany, které se šířily v oblasti Donbasu, zněly: „Bijte Židy a zachraňte Rusko“ nebo „Smrt Židům a komunistům“ a „Židé a Rusové pryč z Ukrajiny“.[ 175 ] Jižním územím, které okupovali bílí, zmítaly pogromy. Rozsah vraždění byl neslýchaný. Podle odhadů dosáhl počet mrtvých (v západním Rusku, Bělorusku a na Ukrajině) 100 000 až 200 000. V některých případech vraždění začalo fámou, že Židé „s radostí vítali bolševiky“. Jejich domy byly vyrabovány a ženy znásilněny.

Na Ukrajině byly pogromy nejhorší a v průběhu roku 1919 se stupňovaly. Zhoršovaly se s každým neúspěchem bílých, až nakonec rok vyvrcholil jednak jejich porážkou, jednak masovým vražděním Židů, kteří byli před smrtí ponižováni a mučeni.

Bílí důstojníci prohlašovali, že mezi svými vězni „vyhledávají“ Židy a zabíjejí je, protože na ně bylo pohlíženo jako na „mikroby“ nebo na „společenskou chorobu“, kterou je třeba vymýtit. Následovaly zpravidla vraždy bezbranných žen, dětí a mužů.[ 176 ]

Kozáci například 23.‒26. září 1919 zaútočili na Fastov, vesnici poblíž Kyjeva. Prosperující obec byla domovem zhruba desítky tisíc Židů. Kozáci šli od domu k domu, hledali peníze a snažili se vynutit si je pod pohrůžkou násilí. Ženy různého věku byly znásilňovány a někdy nuceny křičet: „Bijte židáky, zachraňte Rusko.“ Když kozáci s vesnicí skoncovali, zůstalo po nich mezi třinácti a patnácti stovkami mrtvých.[ 177 ] Kozáčtí vojáci znásilňovali i mezi vlastními lidmi a šokovali mladé rudé idealisty, kteří přišli na to, co se stalo.[ 178 ]

Generál Děnikin stojící v čele jižní bílé armády byl pogromy znechucen, ale byl příliš slabý, aby je dokázal zastavit. Nechtěl v době těchto rozpoutaných vášní vypadat „prožidovsky“. Antisemitismus prosakoval dolů k vojákům kteří se snažili zjistit, zda jsou někteří z jejich zajatců „židáci“, a stříleli je na místě.[ 179 ] Židy okrádali a jejich ženy znásilňovali i členové Rudé armády a dalších sovětských sil, ale v daleko menším měřítku. Lenin se k tomu vyjádřil s velmi mírným pokáráním, ale bylo překvapivé, jak málo mluvil o protižidovském řádění bílých. Necítil pražádnou potřebu zabývat se oblíbeností nařčení, která šířily „ultrapravicové organizace tvrdící, že bolševická revoluce byla židovskou revolucí a že všichni komisaři jsou Židé“.[ 180 ]

Dekozakizace

Kozáci za carského režimu požívali zvláštního společenského a politického postavení. Po roce 1917 byla jejich území na jihu Ruska označena za bašty starého pořádku a součást tvrdého jádra kontrarevoluce. Vláda donských kozáků zašla dokonce tak daleko, že nabídla útočiště Kerenského prozatímní vládě po jejím svržení. Část obyčejných rolníků toužila spatřit, jak bude postavení hrdých kozáků omezeno a jak zmizí rudé pruhy z kalhot, které patřily k jejich charakteristickému oděvu. Přístup sovětské vlády byl daleko radikálnější.

Dne 24. ledna 1919, když Rudá armáda vstupovala na donské území, vydal ústřední výbor komunistické strany detailní instrukce k postupu: „Poslední události na různých frontách na území kozáků – náš postup do srdce kozáckého osídlení a demoralizace kozáckých sil – nás nutí vydat stranickým činitelům směrnice o povaze jejich práce při zakládání a konsolidaci sovětské síly v uvedených regionech. Vzhledem ke zkušenosti z roku občanské války proti kozákům musíme přijmout, že jediným vhodným prostředkem je nemilosrdný zápas s celou kozáckou elitou prostřednictvím jejího úplného vyhlazení.“ Dokument doplňuje: „Nejsou přípustné žádné kompromisy, žádná polovičatá řešení.“[ 181 ]

Tato „dekozakizace“ vyvolávala představu bezbřehého teroru k vyhlazení těchto lidí jako rozeznatelné etnické skupiny. Na kozácké půdě měli být nově usídleni chudí z této oblasti.

Bolševický předseda donského revolučního výbor měl v úmyslu provádět to, co nazýval „taktikou masivního vyhlazování bez rozdílu“. Během jediného měsíce od půli února do půli března 1919 bolševici popravili více než osm tisíc kozáků. Někteří z nich se pokoušeli o ozbrojený odpor, ale bylo to beznadějné.[ 182 ]

V roce 1920 se bolševici vrátili, vražednější než kdy dříve. Válečné štěstí se do konce roku obrátilo proti bílým a docházelo k masakrům neslýchaných rozměrů. Čeka pod vedením Karla Landera vstoupila na Severní Kavkaz a do Donské oblasti a s využitím zástěrky „tribunálů“ začala „dekozakizovat“ v nevídané míře. Jen v průběhu října bylo popraveno více než šest tisíc lidí. V Pjatigorsku čeka dopředu rozhodla o zabití tří set lidí, které vybrala podle stanovených kvót z jednotlivých částí města. Někteří místní neštěstí kozáků využívali k vlastnímu prospěchu a získávali osobní výhody udáváním. Lander hlásil, že čeka v Kislovodsku „z nedostatku lepších nápadů“ pozabíjela všechny pacienty v nemocnici. Nespočet rukojmí z řad domnělých kontrarevolucionářů bylo posláno do koncentračních táborů, kde mnozí z nich zemřeli. Nedílnou částí těchto operací bylo sexuální zneužívání žen v masovém měřítku.

Předseda severokavkazského revolučního výboru Sergo Ordžonikidze, jeden ze Stalinových nejbližších spojenců, nařídil 23. října, aby byli kozáci pozabíjeni nebo vytlačeni. Jejich města byla srovnána se zemí. Nejspolehlivější odhady naznačují, že během let 1919‒1920 bylo zabito nebo deportováno mezi 300 000 a 500 000 lidí. Populace, kterou tyto ztráty zasáhly, v té době čítala zhruba tři miliony osob.[ 183 ]

Komunističtí vůdci vyjadřovali v souvislosti s těmito událostmi jen málo pochybností. Obávali se spíše toho, zda se vydali správným směrem k vyhlazení „příslušných“ skupin mezi kozáky. Pustili se do práce na „normalizaci“ těch, kdo zůstali, pod názvem „eliminace kozáků jako socioekonomické třídy“.[ 184 ] Bezostyšně se tak pokusili ospravedlnit etnicky motivované masakry tím, že je zařadili pod hlavičku „třídního boje“.

Další teror

Ve svém pronásledování „třídních nepřátel“ byli komunisté zarputilí. Příslušnost ke třídě nebyla definována „subjektivně“, tedy podle hodnot a společenských cílů jednotlivce, ale spíše na základě „objektivních“ socioekonomických podmínek. Nezáleželo na tom, zda chtěli členové střední třídy například změnit svůj přístup, a dokonce přijmout sovětský systém.

Pro čeku byl koncept „třídního původu“ prakticky stejný jako koncept „rasového původu“. Martin Lacis, jeden z vůdců čeky, to v listopadu 1918 popsal takto: „Nevedeme válku proti jednotlivcům. Likvidujeme buržoazii jako třídu. V průběhu vyšetřování nehledáme důkazy, že obviněný jednal činem či slovem proti sovětské moci. První otázkou, kterou je třeba si položit, je: K jaké třídě přísluší? Jaký je jeho původ? Jaké je jeho vzdělání a profese? A jsou to tyto otázky, které by měly určit osud obviněného.“ Podle shrnutí Felixe Dzeržinského z května 1920 vyžadovaly operační procedury čeky „zastrašování, zatýkání a vyhlazování nepřátel revoluce na základě jejich třídní příslušnosti nebo jejich předrevoluční role“.[ 185 ]

Názorný příklad teroru na místní úrovni ve 20. letech uveřejnil ruský emigrant S. P. Melgunov. Melgunov byl eser, nebylo ale třeba, aby hrůzy zveličoval. Kromě toho většina důkazů, které použil, vyšla v bolševickém tisku. Jeho podrobné a šokující svědectví potvrdila nedávná odhalení v ruských archivech a práce historiků.[ 186 ]

Když čeka dobyla zpět vesnici nebo město, její příslušníci znásilňovali, vraždili a loupili. Rukojmí, která brali za účelem vymáhání potravin nebo zlata, byla často nakonec stejně zastřelena. V několika měsících popravili tisíce lidi. Historici se mohou pouze dohadovat, jaká byla celková čísla, na Krymu bylo ale po porážce generála Wrangela (nástupce Děnikina) zastřeleno nebo oběšeno mezi 50 000 a 150 000 lidí. Hon na čarodějnice pokračoval i potom, podněcovaný Leninem, který hovořil o tom, že je třeba vyslídit a „potrestat“ dalších až 300 000 „špionů a tajných agentů“ na Krymu.[ 187 ]

Velké množství vojáků bílé armády a jejich domnělých sympatizantů bylo zajato a posláno do koncentračních táborů, kde jich neznámý počet zemřel. Sto tisíc vězňů a množství kozáků bylo vypovězeno z vlastní půdy a drženo poblíž Jekatěrinburgu. V listopadu 1920 zpráva tamní čeky referovala o „neuvěřitelných podmínkách“ v lágrech. V téže době bylo v Charkově vězněno třicet sedm tisíc zajatců z Wrangelovy armády a jejich situace byla tak špatná, že se dokonce i čeka dotazovala Lenina, co je možné udělat pro zlepšení podmínek. Odpověď jim nedal, ale jeho strohá reakce byla stejná jako vždy, když se rozhodl nedělat nic. Na zprávu napsal, aby byla založena a odeslána „do archivu“.[ 188 ]

Hladomor a neúspěch vývozu revoluce

Lenin a jeho soudruzi věřili, že socialistická revoluce ze své podstaty nemůže být a nebude omezena na Rusko. Stalin byl ve věci revoluce na Západě skeptičtější, a proto si v lednu 1918 přál mír s Němci.[ 189 ] Přinejmenším v tomto úsudku se s leninským pohledem, podle něhož měli bolševici vést pracující celého světa ve velkém a konečném útoku na mezinárodní kapitalismus, rozcházel. Z tohoto důvodu bylo pro dokončení snahy započaté ruskou revolucí nezbytné, aby došlo k podobným převratům i na Západě a následně po celém světě. Naději Sovětům dodala povstání v Německu, Rakousku a na dalších místech, byla ale snadno potlačena. Evropané, pokud se jim dostalo možnosti výběru, ve většině nechtěli mít s komunismem nic společného.

Lenin a bolševici se do konce roku 1919 stali troufalejšími ve svých ambicích na šíření komunismu na Západ. Nová polská vláda maršála Józefa Pilsudského byla hluboce protikomunistická a protiruská a stávala se čím dál agresivnější. Trockij již v lednu 1920 očekával její útok a napsal Leninovi o nutnosti mobilizovat pro tuto frontu polské komunisty. Obě strany si vyhrožovaly válkou.[ 190 ]

Pilsudski udeřil jako první, své armády poslal do akce 26. dubna. Do začátku května dobyly Kyjev, ale k 13. červnu se polský postup zastavil a karta se začala obracet. Ruští vlastenci, dokonce i vojáci, kteří rudými pohrdali, na tuto hrozbu odpověděli a Poláky brzy zatlačila zpět rázná vojenská operace. Nejen Lenin se domníval, že je možné tuto zlost zvrátit v „revoluční válku“, díky níž bude komunistická revoluce přenesena na Západ.[ 191 ]

Míra Leninových iluzí byla monumentální. Domníval se, že osvobodí polskou pracující třídu a přinese socialismus do této země, stejně jako do dalších států jako Maďarsko, Rumunsko, Československo, Rakousko a Německo. V přesvědčení, že pracující třída ve všech těchto zemích bude Rudou armádu vítat jako osvoboditelku, nařídil pronásledovat stahující se polské síly. Dne 19. července 1920 se sešel II. sjezd komunistické internacionály a vše ukazovalo na vítězství. Sjezd vzkázal pozdrav Rudé armádě a prohlásil, že bojuje „nejen v zájmu sovětského Ruska, ale také v zájmu všeho pracujícího lidu za komunistickou internacionálu“. Lenin a ostatní delegáti plně očekávali, že Polsko i zbytek Evropy zachvátí revoluce. Komunisté si ovšem zcela špatně spočítali, jak bude vypadat reakce Poláků. Nejenže Rudou armádu ani zdaleka nevítali, ale když se rudí 12. srpna blížili k Varšavě, semkli se kolem své vlajky. O čtyři dny později Pilsudski provedl úspěšnou protiofenzívu a válka se uzavřela v neprospěch Sovětského svazu.[ 192 ]

Lenin tento kolosální omyl ve svém úsudku nikdy nepřiznal – a nebyl jediný. Dokonce i „umírnění“ jako Nikolaj Bucharin, přestože je válka překvapila, se brzy přiklonili k pokračování tažení dále za Varšavu „přímo na Londýn a Paříž“.[ 193 ]

V době, kdy se Rudá armáda nacházela na západní hranici Ruska, v různých částech země propukla nová rolnická povstání. Komunisté je ve své věčné snaze o odhalování spiknutí označili za „povstání kulaků“. Ve skutečnosti znamenaly stovky těchto izolovaných událostí poslední zoufalý pokus o odpor proti sovětskému režimu

Rekviziční oddíly vyslané na venkov ke sběru potravin používaly metody, které přinášely utrpení a strasti. Množství požadovaného jídla dalece přesahovalo možnosti rolníků, ale oddíly se snažily vynutit si vydání „ukrytých potravin“ za použití mučení, veřejného ponižování, znásilňování a loupení.

Problém s dodávkami jídla se dále zhoršoval, protože ekonomiku venkova narušila občanská válka. Komunisté, kteří přicházeli do vesnic, ovšem i přesto požadovali více, nikoliv méně, a to až k bodu, kdy rolníky dohnali k hladovění. Tajné zprávy čeky o mínění veřejnosti (svodki) na venkově odhalují nárůst protikomunistických nálad. Rolníci ozbrojení vším, co mohli najít, se spojili a v roce 1920 pozabíjeli podle odhadů asi osm tisíc členů „rekvizičních“ skupin. Zpráva o tom se rozšířila a vznikly rolnické armády dosahující počtů desítek tisíc.[ 194 ]

Vůdci těchto povstání byli lidé jako Alexandr Antonov, který dříve bojoval za rudé proti bílým. Stála za ním prakticky celá Tambovská oblast. V dalších částech venkovského Ruska rolnické armády oslabily kontrolu z Moskvy. Sám Antonov posbíral do počátku roku 1921 armádu, jejíž síla se odhaduje na něco mezi dvaceti a padesáti tisíci mužů.[ 195 ]

Komunistický režim čelil také dělníkům, kteří nebyli schopni dále snášet tvrdá opatření a vstoupili do stávky. V Moskvě protestovaly 23. února 1921 desetitisíce lidí a jejího příkladu následoval Petrohrad. Pracující volali po uvolnění útlaku a návratu svobody projevu, tisku a shromažďování. Pro komunistické vůdce to byl znepokojivý vývoj a dvojnásob šokováni byli, když vypukly nepokoje na námořní základně v Kronštadtu.

Tamní vojáci byli známí svou podporou bolševiků během převratu v roce 1917 a jejich vzpoura byla symbolem silného odporu po celé zemi. Udrželi se do 17. března, kdy byla jejich rebelie krutě potlačena. Jednotky Rudé armády, které se vrátily z Polska, vedené pragmatickým generálem Michailem Tuchačevským, měly na svědomí tisíce zajatců, kteří byli deportováni do lágrů. Tam je čekala vleklá smrt nebo poprava.

Právě v té době (počínaje 8. březnem 1921) se v Moskvě sešel X. stranický sjezd komunistické strany. Lenin připustil, že rolnická povstání proti komunistickým daňovým opatřením jsou znepokojivá, a uvědomil si, že bude nutné poněkud ubrat plyn. Jeho návrh zněl, že rolníci budou daň platit ve formě zboží, místo aby se museli podrobit „rekvizicím“, že jim bude po zaplacení daně povoleno část vlastní produkce prodat, a samotná daň že se sníží. Někteří ve straně měli obavy, že by Lenin mohl podporovat návrat ke kapitalismu.

Jeho návrhy byly nicméně váhavě přijaty jako Nová ekonomická politika čili NEP, o němž bude více řečeno dále. Není pochyb, že události v Kronštadtu pomohly přesvědčit doktrinářské členy strany o nutnosti podpořit změnu přístupu. Před nepříjemnými fakty se však skláněli jen velmi neochotně.

Tuchačevskij dostal měsíc na pacifikaci Tambovské oblasti a operace začaly na konci května. Do června zde nasadil více než sto tisíc mužů, ale tento počet byl nedostatečný, protože partyzánské skupiny spoléhaly na sympatie obyvatel. Aby zlomila tuto podporu, začala Rudá armáda vyvíjet systematický teror. Tisíce rukojmích, včetně rodinných příslušníků známých partyzánů, byly uvězněny v narychlo postavených koncentračních táborech, což mělo rolnické vojáky přimět, aby se vzdali. Lenin byl příznivcem těch nejbrutálnějších opatření.[ 196 ]

Do poloviny června byla Antonovova armáda obklíčena a zničena a on sám byl následně vypátrán a zabit. Ke kolika obětem na životech v Tambovské oblasti došlo, sice nebude nikdy plně známo, odhady nicméně naznačují, že bylo uvězněno či deportováno okolo sta tisíc lidí a dalších padesát tisíc bylo popraveno.[ 197 ]

Násilí a zkáza revoluce a občanské války zanechaly ekonomiku země v naprostém chaosu. Její velkoprůmyslová produkce se v roce 1921 snížila o čtyři pětiny oproti hodnotám z roku 1913.[ 198 ] Na venkově na tom byli stejně nebo hůř. V roce 1920 byl objem sklizně poloviční oproti číslům z let před rokem 1914 a o rok později klesl ještě více.[ 199 ] Venkov navíc v letech 1920 a 1921 sužovala období sucha, která zasáhla Povolží, asijskou hranici a jižní Ukrajinu a vyvolala všeobecný hladomor. V oblastech, jako byla území v okolí Volhy, bývalo běžné, že se tamní rolníci připravovali na pravidelně se opakující období sucha tím, že odkládali stranou dostatečnou část obilí, která jim měla pomoci se přes ně přenést. Tyto „nadbytky“ však nyní byly zabaveny, a to i přesto, že oblast sužoval hladomor. Nová sovětská vláda odmítala připustit vážnost situace a pokračovala ve vývozu obilí. I když byl navíc již oficiálně na cestě NEP, od něhož se očekávalo, že rolníkům odlehčí, rekvizice pokračovaly s ničivými následky.

Na Lenina se obrátila skupina vůdčích postav Ruska včetně spisovatelů a známých vědců a získala jeho zdráhavý souhlas s tím, aby se obrátili o pomoc do zahraničí. Dne 13. července 1921 Maxim Gorkij požádal mezinárodní společenství o pomoc.

Pozdější prezident Spojených států Herbert Hoover, který bývá zpravidla ztotožňován s velkou depresí, odpověděl kladně a Americká organizace pro pomoc (American Relief Administration, ARA), která byla vytvořena, aby pomohla poválečné Evropě, začala do Ruska dodávat tuny potravin a dalších základních potřeb. Do léta 1922 ARA krmila téměř jedenáct milionů lidí denně.[ 200 ] Dodala také osiva, což Sovětům umožnilo začít opět pěstovat vlastní obilí a postupně překonat hladomor.

Sovětští komunisté americké filantropii nikdy neporozuměli, ARA nedůvěřovali a její činnost byla pod bedlivým dohledem. Řada známých postav ruského života, které pomoc uvedly do pohybu, byla zatčena. Lenin dohlédl na to, aby byl ze země „ze zdravotních důvodů“ vypuzen Gorkij, jeho někdejší příznivec. Ničemu nesmělo být dovoleno poskvrnit záři nového sovětského systému.[ 201 ]

Američané byli zděšeni, když zjistili, že sovětská vláda i na vrcholu hladomoru stále ve velkém vyváží vlastní obilí, údajně proto, aby z něj mohla být financována industrializace. Také jednoho z ruských historiků, který tvrdí, že americká pomoc zachránila miliony životů, šokovalo zjištění, že Lenin okradl vlastní národ o jeho daně. Údajně kvůli nákupu obilí v zahraničí, „ale ve skutečnosti proto, aby tak mohl financovat revoluce po celém světě a urychlit vznik dalších a dalších nových komunistických stran“. Peníze putovaly do kapes agentů v roce 1921 – včetně těch působících v Československu, Německu, Itálii, Spojených státech, Velké Británii, na Balkáně, ve Švédsku a Švýcarsku. Domněnku, že se Lenin vzdal myšlenky světové revoluce a toto celé byl jen bluf, nelze brát vážně.[ 202 ]

Leninovo zdraví se však začalo horšit a od poloviny roku 1921 byl nucen své aktivity omezit. Nebyl schopen nepřetržité práce a na konci roku znovu vážně onemocněl. Jeho strádání se táhlo o něco déle než rok a umocňovaly je kolapsy, po kterých zůstal ochromen.

Stalin, to nebyla jen odchylka či překroucení leninismu. Na leninismu, který zdědil a využil k vlastnímu politickému prospěchu, naopak stavěl. Přestože postupem času zavedl řadu změn, šlo o variace postupů a praktik, které byly zavedeny a odzkoušeny ještě za Lenina. Srovnávat Sovětský svaz za Stalina s dalšími diktaturami, pokud zároveň nevezmeme v úvahu první léta nového režimu a Leninovu klíčovou roli v nich, by proto znamenalo zkreslovat historii.

ČÁST DRUHÁ
Vzestup německého národního socialismu

4 Nacismus a hrozba bolševismu

Adolf Hitler se narodil v rakousko-uherském Braunau na Innu a vyrostl v Linci. Koketoval s uměním a architekturou, chvíli žil ve Vídni, ale jeho existence byla bezcílná. V těchto letech v sobě choval vřelé pocity vůči Německu, nevykazoval však prakticky vůbec žádné známky, že by byl tím fanatickým nacionalistou, zuřivým antisemitou a bezcitným válečným štváčem, jímž se měl stát. Jen o málo více než rok před vypuknutím první světové války, 25. května 1913, přesídlil do Mnichova. V jednom bodě ve svém vlastním životopise označil čas strávený v Linci za nejšťastnější dobu svého života, víceméně totéž ale tvrdil o předválečném Mnichově. I v tomto městě ve skutečnosti žil v izolaci. Později, když se pokoušel vytvořit si národně-socialistickou identitu, prohlašoval, že tehdy mluvíval o politice se stejně smýšlejícími lidmi. Všichni byli přesvědčeni, že „otázka budoucnosti německého národa je otázkou zničení marxismu“.[ 203 ]

Objevuje se velké množství spekulací o tom, kdy se Hitler stal antisemitou, pro období před rokem 1919 ale neexistuje žádný spolehlivý doklad o jeho nenávisti a nepřátelství vůči Židům, které projevoval v pozdější době. Katalyzátorem, jenž z Hitlera udělal toho nejradikálnějšího antisemitského politika v německé historii, byla první světová válka a především její bezprostřední dozvuky v Mnichově.[ 204 ]

Dne 28. června 1914 byl v Sarajevu zavražděn rakouský arcivévoda František Ferdinand a během července diplomatická krize dozrála. V Mnichově se počínaje 26. červencem začaly projevovat známky veřejné podpory Rakousku a německá vláda 1. srpna konečně vyhlásila válku Rusku a pustila se do mobilizace. Následujícího dne, v neděli, byl Hitler mezi tisícovkami lidí shromážděných na znamení podpory ve Feldherrnhalle v centru Mnichova.

O dva týdny a několik dní později se přihlásil k dobrovolné vojenské službě a byl přijat. Po krátkém výcviku byl přidělen k 16. záložnímu pěšímu pluku bavorské armády. Mezi dobrovolníky, kteří v něm sloužili, byli mnichovští studenti i členové vzdělaných středních tříd, ale většina pocházela z venkovských oblastí. Výcvik dokončili koncem října a celý pluk byl odeslán do Flander a vržen do situace, která již byla beznadějná. Utrpěl ohromující ztráty, podle odhadů až 70procentní. Počátkem listopadu Hitler napsal svým přátelům, že z původních 3600 vojáků z jeho pluku jich zbývá pouhých 611. Sdělil jim také, že byl povýšen na desátníka (se zpětnou platností k 1. listopadu). Přestože byl mezi svými druhy ve zbrani všeobecně oblíben, zůstával samotářský a poněkud excentrický.[ 205 ]

Dne 10. září 1918 odjel na dovolenou do Berlína, ale situace se v té době již nevyvíjela dobře a Hitler byl znechucen nedostatkem válečného odhodlání. Sotva se vrátil do Flander, byl v noci ze 13. na 14. října zraněn při útoku plynem. Odeslali ho do polní nemocnice, aby se zotavil z dočasné slepoty. Prakticky přesně týden poté byl přijat do nemocnice v Pasewalku poblíž Štětína, kde se léčil až do svého propuštění 19. listopadu. Za jeho pobytu v Pasewalku Německo utrpělo porážku, a navíc 9. listopadu vypukla revoluce, což byly dvě události, které na něm zanechaly emocionální šrámy, které si s sebou nesl po zbytek svého života.[ 206 ]

Nacismus a hrozba bolševismu Sociální revoluce

Počet německých obětí první světové války byl závratný. Zemřelo 2,4 milionu čili 18,5 procenta ze 13 milionů mužů v uniformách. Dalších 4,8 milionu utrpělo zranění a z tohoto počtu celých 2,7 milionu předčasně zemřelo. Prakticky neexistovala rodina, která by nebyla zasažena smrtí nebo dlouhodobými zdravotními následky.[ 207 ]

MSPD (většinoví socialisté) vydala 7. listopadu večer v Berlíně ultimátum požadující mimo jiné odstoupení císaře Viléma II. Kancléř kníže Max Bádenský se dotázal vůdce socialistů Friedricha Eberta, jestli je ochoten se k němu v zápase s povstáním připojit, ale bylo mu řečeno, že pokud císař neabdikuje, situace se vymkne z rukou. Ebert prohlásil, že si nepřeje revoluci, říkal: „Ve skutečnosti ji nesnáším stejně jako hřích.“[ 208 ]

V 11.00 dopoledne 9. listopadu kníže Max informoval tisk o blízkosti císařova odstoupení a o svém vlastním rozhodnutí odejít z úřadu. V brzkém odpoledni vyhlásil Philipp Scheidemann z MSPD před davy z balkonu Reichstagu „Německou republiku“. Karl Liebknecht z radikálnější Nezávislé sociálně demokratické strany (USPD) pak o dvě hodiny později prohlásil „Svobodnou socialistickou republiku Německo“. Šlo o dlouho očekávanou revoluci, která však jen stěží někomu přinesla spokojenost.

Navenek zpočátku panoval klid s nenásilným přechodem od monarchie k republice. Velká většina lidí přijala jako fakt, že dny císařství jsou pryč. I přesto byl 9. listopad milníkem, který označoval ve zpětném pohledu jeden z emocionálně nejobtížnějších dní německých dějin. Hitler a nacionalistická pravice to okamžitě začali považovat za zradu na vojsku. Zázemí údajně nechalo válečnou frontu na holičkách.

Tento mýtus byl vytvořen armádou, ale pro Hitlera a miliony dalších lidí se stal dogmatem. Socialisty, jako byli Ebert, Scheidemann, Liebknecht a jejich soudruzi, nazývali „listopadovými zločinci“, což bylo kódové označení pro vše, co pravice nenáviděla – zejména pro marxisty a Židy.

Jednání o příměří začala 6. listopadu a 11. listopadu bylo konečně podepsáno. Zbraně na západní frontě umlkly, ale na východě byla situace složitější. Pro Evropu představovalo sovětské Rusko hrozbu a v Německu panoval strach z invaze. Mezi socialisty, kteří se nově dostali k moci, a představiteli „starých elit“ se brzy vytvořila „základní shoda“ na tom, že je nutné zastavit bolševický pokus o ovládnutí baltské oblasti. Tento pohled sdíleli i Spojenci, kteří navzdory svým požadavkům na odzbrojení souhlasili, že na Baltu mohou německé jednotky pokračovat v boji. „Velký strach“ z roku 1918 čili Leninova velká naděje spočíval v tom, že se bolševismus rozšíří na západ, a to zejména do Německa a Rakouska.[ 209 ]

Když Hitler 19. listopadu opustil nemocnici v Pasewalku, země se ještě zmítala v agónii revoluce. O dva dny později dorazil do Mnichova a zjistil, že bavorská monarchie je minulostí. A co se zdálo ještě méně pravděpodobné, vezmeme-li v úvahu tradiční a nábožensky založenou kulturu regionu, bylo to, že monarchické zřízení nahradila radikální republika rad, již vedl socialista Kurt Eisner, který navíc ani nebyl původem z Bavor.

V osobní rovině si Hitler nemohl, vzhledem k nedostatku pracovních míst a všeobecnému zmatku, stěžovat, protože mu bylo dovoleno zůstat v armádě. Příležitost zapojit se do revoluce ho ale jen sotva lákala, možná proto, že se jeho svět změnil v chaos a on nevěděl, co si počít. Pokud šlo o Eisnera, pro mnoho lidí nebyl ani tak pobuřující jeho radikalismus jako fakt, že byl Žid. Pro lidi tíhnoucí k pravici se marxismus a socialismus staly synonymy bolševismu a proplétaly se s antisemitismem.

Strach z bolševismu byl patrný i mezi delegáty prvního Všeobecného sjezdu dělnických a vojenských rad, který se konal od 16. do 21. prosince v Berlíně. Právě on rozhodl o podobě nové republiky. Jeho 514 delegátů bylo rozděleno následujícím způsobem: MSPD (majoritní socialisté) měla okolo 300 křesel, USPD (nezávislí socialisté) okolo 100, zbytek pak tvořili levicoví liberálové nebo lidé bez stranické příslušnosti. Rosa Luxemburgová a Karl Liebknecht, vůdci ultralevicových socialistů ze Svazu spartakovců, nebyli vzhledem k nedostatečné podpoře vůbec zvoleni. Stál za nimi však ruský bolševický představitel Karl Radek, Leninův zplnomocněnec, který byl ilegálně v Německu od 19. prosince. Samotná jeho přítomnost potvrdila nejhorší obavy pravice.

První všeobecný sjezd rozhodně odmítl (poměrem 344 hlasů ku 98) návrh na založení nové republiky na systému rad podle vzoru Sovětského svazu. Několik řečníků poukázalo na ruský příklad jako na něco, co nechtějí následovat. Dokonce ještě podstatnější většinou (400 ku 50) sjezd rozhodl o brzkém konání národních voleb, jejichž datum připadlo na 19. ledna 1919.[ 210 ]

Německo bylo zemí pozemkových vlastníků, kde miliony lidí investovaly do akcií, dluhopisů a vytvářely si úspory. Země měla také systém penzí a sociálního zabezpečení, který pomáhal sjednocovat stát a společnost. Většina pracujících se stavěla proti komunismu, a dokonce ani radikální představitelé levice se nehnali do nápodoby bolševiků. Arthur Rosenberg, později loajální člen komunistické strany, tvrdil, že pokud by jeho partaj postavila své kandidáty v prvních volbách nové republiky (leden 1919), pravděpodobně by získala „maximálně“ jedno procento hlasů. Pracující se zaměřovali spíše na odborové svazy a toužili po postupném vylepšování své situace, což byl přístup, kterým Lenin pohrdal, protože to znamenalo udržovat systém v chodu místo jeho zničení.[ 211 ]

I přes zoufalou situaci na konci války Němci nebyli připraveni přijmout socialismus ani v umírněné podobě. Z prvních šesti regionálních voleb, které se konaly mezi listopadem 1918 a lednem 1919, získala MSPD většinu jen ve dvou. Toto smýšlení veřejnosti potvrdily i lednové národní volby. MSPD v nich získala 37,9 procenta hlasů, USPD 7,6 procenta. I kdyby byly schopny pohřbít své neshody, nedosáhly by absolutní většiny. Liberální strany si s 18,5 procenta vedly překvapivě dobře a katolická strana Centrum získala 19,7 procenta. Konzervativní a více doprava zaměřené strany si mezi sebe rozdělily jen 14,7 procenta hlasů, což naznačovalo, že je o důvěru připravilo jejich silné ztotožnění se s válkou.[ 212 ]

Strach z „rudé hrozby“ v Německu trval, a přestože podpora veřejnosti vůči ultralevicovým radikálům byla minimální, neznamenalo to, že starosti zmizely. Nakonec i v Rusku měli bolševici jen malou podporu a jejich záměrem nikdy nebylo čekat, až na svou stranu získají většinu, a pak se chopit moci.

Lenin chtěl celý svět. Jeho idea avantgardní strany, která měla „poučovat“ a usměrňovat dělníky, se podle jeho záměru neměla omezit jen na Sovětský svaz. V březnu 1919 založil Komunistickou internacionálu (kominternu). Prohlásil, že ruská revoluce nemůže stát sama o sobě, a vyzval světový proletariát k její podpoře. Tím také zdůvodňoval šíření komunismu ruského střihu, a to i za použití síly zbraní. Na druhém výročním setkání kominterny v červencisrpnu 1920 prohlásil, že komunistické strany všude po světě musejí souhlasit s jedenadvaceti podmínkami, s nimiž přijmou „železný proletářský centralismus“, jinými slovy, musejí samy sebe zcela podřídit Moskvě. Leninův přístup řízení shora v rámci SSSR se logicky rozšířil na komunistické strany všude po světě. Sověti chtěli, aby jejich západní partneři vytvářeli „buňky“ v klíčových institucích společnosti. Pochopili totiž, že „do doby po revoluci je nemožné získat pro komunismus většinu, a to dokonce i v rámci pracujících tříd“. Lenin a Trockij doufali, že na Západě nakonec dojde k převratům podle bolševického vzoru a Moskvy, která je povede a stane tak v čele světové revoluce.[ 213 ]

Pokračující snahy Sovětského svazu o vývoz revoluce zvyšovaly obavy z rudých a pomáhaly pohánět vzestup radikálních pravicových stran. Patřila mezi ně i obskurní strana, kterou Hitler po svém návratu po skončení války nalezl v Mnichově.

Nacismus a hrozba bolševismu Komunisté v Mnichově

Šéf USPD Kurt Eisner setrval v čele bavorské vlády, i když představoval cosi, co bylo právě v této zemi zcela nepatřičné. To potvrdily první státní volby (do Landtagu) konané 12. ledna 1919. Eisner utrpěl porážku a USPD skončila s méně než dvěma procenty hlasů a pouhými třemi křesly ze 180 na posledním místě. Bavorská katolická strana (BVP) si vedla nejlépe (66 křesel), následována MSPD (61) a demokraty (25). Eisner váhal déle než měsíc, ale když šel 21. února předložit svou rezignaci, byl zavražděn pravicovým extremistou, hrabětem Antonem Arco-Valleym. Sotva o hodinu později, možná v odvetu za to, vstoupil jeden ze členů revoluční dělnické rady do Landtagu a postřelil (mezi jinými) vůdce bavorské SPD Erharda Auera, který však tento vražedný pokus přežil.[ 214 ]

Na schůzích od 30. prosince 1918 do 1. ledna 1919 byla založena Komunistická strana Německa (KPD). SSSR se pokusil vyslat na místo svou delegaci, ale němečtí vojáci ji zastavili na hranicích. Jednou z prvních věcí, o níž Karl Radek jednal s Rosou Luxemburgovou, klíčovou postavou Svazu spartakovců, bylo použití teroru. Ona sama k němu měla výhrady, ale její kolega Karl Liebknecht Radeka „nadšeně podpořil. Jeho jedinou námitkou bylo, proč si čeka počíná ,tak krutě'.“ Radekův argument byl jednoduchý: „Chystáme světovou revoluci (a) potřebujeme získat několik let odkladu. Jak můžete za takových okolností popírat nutnost teroru?“ Leninisté jako Radek věřili, že „skutečná“ socialistická revoluce je již za dveřmi.[ 215 ]

Dne 5. ledna proběhla v Berlíně nepromyšlená masová demonstrace. Vyvolal ji pokus o sesazení berlínského policejního šéfa a člena USPD, k němuž došlo o den dříve. KPD souhlasila, že se protestního pochodu zúčastní, neměla ale v úmyslu pokoušet se o převzetí moci, protože se domnívala, že převrat by byl předurčen k neúspěchu. Rozsah demonstrace z 5. ledna a množství nepokojů ve dnech, které následovaly, vůdce KPD a další radikály zaskočily. Rozbouřené vody nebylo jak uklidnit. Toto zmatené a nevhodně pojmenované tzv. „spartakovské povstání“ zahrnovalo kromě Svazu spartakovců i USPD a KPD. Ozbrojené skupinky jejich příznivců získaly kontrolu nad předními berlínskými novinami. V domnění, které získali z falešných zvěstí, že armáda je na jejich straně, vyzvali Liebknecht a ostatní, kteří byli připraveni použít v případě nutnosti násilí, obyvatelstvo ke generální stávce za účelem svržení vlády.[ 216 ]

Radikální socialisté jako Liebknecht a Luxemburgová se chtěli obejít bez parlamentních voleb. Mohli mít výhrady, pokud šlo o Lenina a bolševismus, ale souhlasili s řadou věcí, které Lenin symbolizoval, včetně znárodnění průmyslu a kolektivizace zemědělství. Ekonomický program Svazu spartakovců mohl být klidně Leninovým dílem. Luxemburgová kritizovala MSPD, že nezničila kapitalistickou třídu a trvala na „nedotknutelnosti soukromého vlastnictví“.[ 217 ] Takoví tedy byli vůdci Svazu spartakovců, který na počátku revoluce čítal celkově možná jednu tisícovku členů. Jejich požadavky způsobily, že vypadali jako němečtí bolševici.[ 218 ] Přestože Luxemburgová již s Leninem zkřížila zbraně, v Německu odrážela jako ozvěnou jeho oblíbené názory: socialismus nemůže být prostě „zaveden“. Prohlašovala, že vyvstane nutnost násilí a občanské války, protože: „když je buržoazie zasažena ve svém srdci – a její srdce buší v její pokladně – rozpoutá boj na život a na smrt“. Proto „je myšlenka, že socialismus může být zaveden bez třídních bojů a skrze většinová rozhodnutí v parlamentu, směšnou maloburžoazní iluzí“.[ 219 ]

Dne 7. ledna rozhodl Gustav Noske, člen MSPD a vlády, že přišel čas použít sílu. Jeho heslo znělo: „Tak dobře, ať jsem to já! Někdo se musí stát neúnavným mstitelem a já se nevyhýbám odpovědnosti.“[ 220 ] Kromě pravidelných jednotek vyzýval dobrovolníky, kteří se rekrutovali z pravicových skupin jako dobrovolný pluk Reinhard. Noske využíval také svobodných sborů pod vedením generála Walthera von Lüttwitz, jehož muži byli přesvědčení antibolševici. Tyto skupiny se později dostaly do spojení s nacismem. Do 11. června vyčistily okupované budovy v Berlíně a 15. ledna byl převrat minulostí. Luxemburgová a Liebknecht byli brutálně zavražděni. Závažnost této chvíle nelze přehnat. Jak uvádí jeden z autorů: „Pokud by bylo dosaženo jejich okamžitého cíle – svržení Ebertovy-Scheidemannovy vlády – výsledkem by byla krvavá občanská válka v celém Německu a vojenská intervence Spojenců.“[ 221 ]

Eisnerovo zavraždění 21. února, které mělo udělat tečku za pozůstatky revoluce v Bavorsku, ve skutečnosti znovu oživilo odhodlání části radikálů. V Mnichově došlo k vlně revolucí, které byly chaotičtější a více komunistické než ta Eisnerova. Mezi koncem února a počátkem května městu hrozilo, že zde nastane menší a méně krvavá verze ruské revoluce. Proběhly všechny možné experimenty včetně vyhlášení Bavorské republiky rad.

Přesně v této době na sebe v Maďarsku strhl moc Béla Kun (další komunista židovského původu) a vyrojily se zvěsti, že příští na řadě by mohlo být Rakousko a Bavorsko.[ 222 ]

V Mnichově v průběhu března a částečně i v dubnu soupeřily o moc různé instituce. Okamžitě po Eisnerově vraždě byla 22. února vytvořena radikální ústřední rada sdružující zástupce MSPD, USPD a KPD. V nejistotě, co mají dělat, uznali řádně zvolený Landtag (státní parlament). Tento akt vyvolal napětí v radě a vedl k rezignaci Maxe Leviena, hlavy komunistické strany. Landtag zvolil 17. března prvním bavorským ministerským předsedou Johannese Hoffmanna. Ten jako umírněný člen MSPD sestavil kabinet ze zástupců MSPD a USPD a Bavorského rolnického svazu.

„Židobolševismus“

Politická krize v Mnichově zatím nebyla u konce a část radikálů se pokoušela vytvořit republiku rad (Räterepublik) podle vzoru Sovětského svazu a Maďarska. Vůdci bavorských komunistů si přáli novou revoluci, ale odmítali myšlenku sovětské republiky. V chaosu nicméně přesto k jejímu vyhlášení došlo. Ernst Niekisch, předseda ústřední rady, 7. dubna prohlásil, že volby do Landtagu (který se měl sejít následujícího dne) byly přece jen neplatné.

Rozhodný tlak na vytvoření sovětské republiky nevzešel od komunistů, kteří se podíleli na režimu s jepičím životem, ale od USPD a některých anarchistů. Radikální socialista a Žid Gustav Landauer byl jmenován komisařem pro vzdělání a osvětu, a získal tedy kontrolu nad převážně křesťanským školským systémem. Jeho jmenování bylo vnímáno jako urážka převážně katolického obyvatelstva. Sliby o kolektivizaci zemědělství narazily na nedůvěru.

Dokonce i mnichovským komunistickým vůdcům se ulevilo, když tato „falešná republika rad“, jak ji nazývali, 13. dubna zkolabovala. Ministerský předseda Hoffmann se ze svého dočasného sídla v Bambergu pustil do obléhání města a nakonec se rozhodl pro překvapivý útok. Došlo k explozi násilí, ale sovětská republika krátce přežila.

Jakkoli to bylo nepravděpodobné, podařilo se Eugenovi Levinému za této situace získat kontrolu nad republikou a brzy vydal prohlášení: „Vyšlo slunce světové revoluce! Ať žije světová revoluce!... Ať žije komunismus!“[ 223 ] Leviné se narodil v roce 1883 v Sankt Petěrburgu do rodiny zámožného židovského obchodníka. Vzdělání získal v Německu, jehož byl naturalizovaným občanem. Do Mnichova dorazil 5. března na žádost Paula Leviho, který stál v čele Komunistické strany Německa a trval na tom, že komunisté nemají mít nic do činění s první Bavorskou republikou rad, již označoval za falešnou.

Dne 13. dubna se Leviné rozhodl, nikoliv na základě přímých příkazů, ale v souladu s Leninovými nadějemi, že přišla správná chvíle na převzetí moci v Mnichově. Motto nového režimu znělo: „Bavorsko dnes konečně nastolilo diktaturu proletariátu.“ Slunce komunistických revolucí nicméně nevycházelo, nýbrž se pomalu chýlilo k západu. Na východě provedly rumunské jednotky invazi do Maďarska a 10. dubna rozdrtily tamní komunisty a ti rakouští byli ve Vídni poraženi 18. téhož měsíce.[ 224 ]

Lenin zaslal 27. dubna Levinému blahopřejný telegram, ve kterém mu doporučil, aby si získal širší podporu zrušením úvěrů a nájmů malých rolníků. Teror Leninovu mysl nikdy na dlouho neopouštěl, takže rovněž navrhoval vzít rukojmí z řad buržoazie. Dny Leviného režimu v Bavorsku však již byly sečteny.[ 225 ]

Mnichov byl v obležení a ve městě panovaly neradostné podmínky. Johannes Hoffmann, toho času v Bambergu, byl stále právoplatnou hlavou kabinetu a vydal výzvu hledající dobrovolníky k rozdrcení komunistického režimu. Jeden z jeho ministrů to vyjádřil takto: „V Mnichově panuje ruský teror. Komunisté vedení cizími povstalci se chopili moci... Pokud nechceme okusit osud Ruska, musíme naši ohroženou bavorskou zemi bránit do posledního muže.“[ 226 ] „Cizí“ zde bylo kódovým označením pro Židy, Rusy a Němce nebavorského původu.

Narychlo svolaná Rudá armáda Mnichovské republiky rad nebyla pro síly, které město „osvobodily“ na konci dubna, žádným soupeřem. Rudí zabíjeli nevinná rukojmí a bílé jednotky, některé z nich bavorské, posílené o Noskem vyslané svobodné sbory, se bezhlavě mstily. Bylo zabito celkem 606 lidí, z toho 38 vládních vojáků. Leviné byl souzen za velezradu a popraven. Na další jedince čekaly tresty vězení, řada jich ale uprchla.[ 227 ]

Stejně jako Kurt Eisner i tehdejší vůdci několika dalších klíčových německých států (Pruska a Saska) byli Židé. V Bavorsku Židé stáli v čele republiky rad. Patřili mezi ně Ernst Toller, Erich Mühsam, Gustav Landauer, Towia Axelrod, Eugen Leviné a Max Levien. Tři naposledy zmínění muži se narodili v Rusku, což je v myslích Němců pojilo s bolševismem, přestože nebyli v pravém slova smyslu reprezentanty Lenina. I další komunističtí (a socialističtí) vůdci v Německu byli židovského původu, především Rosa Luxemburgová, jejíž polské židovské kořeny byly dobře známou věcí. K jejím židovským soudruhům mezi německými komunisty se počítali Leo Jogiches a Paul Levi. V komunistické vládě Bély Kuna byla většina komisařů židovských a stejného původu byla i řada čelných rakouských marxistů.[ 228 ]

Pro jejich současníky tíhnoucí ke konspiračním teoriím bylo jednoduché si tyto případy spojit s židovskými vůdci v Rusku, mezi nimiž hráli prim Trockij, Zinovjev a Kameněv. Nezáleželo na tom, že se již dávno zřekli své náboženské víry. Tak jako tak byli chápáni jako ztělesnění mezinárodního „židobolševismu“, což byl hanlivý pojem, který na Západ přinesli emigranti, kteří uprchli z Ruska.

Hitler byl v průběhu těchto „bolševických revolucí“ v Mnichově, kde byl strach ze vměšování Moskvy nejen pouhou teoretickou možností, ale součástí každodenních zkušeností.

Většinu lidí v Bavorsku nadchlo, když se dočkali konce těchto otřesů. Slavný romanopisec Thomas Mann poznamenal o svém „pocitu osvobození a veselí“, že „mnichovská komunistická epizoda je u konce“.[ 229 ] Jedna z čelných představitelek KPD Ruth Fischerová, zpětně připustila, že revoluce v Mnichově, které přirovnala k občanské válce, „zvýšily hrůzu“ bavorských středních tříd z revoluce. Nebýt těchto událostí, soudila, „Mnichov by se nikdy nestal rodištěm Hitlerova hnutí“.[ 230 ]

Antisemitské organizace v tomto období rostly a nabíraly stovky tisíc členů. Zdůrazňovaly úlohu Židů v porážce Německa a v revolucích od Petrohradu přes Berlín po Mnichov a ještě dále. Židy samotné pak líčily jako „ty, kdo tahají za nitky revoluce“. Bylo běžným tvrzením, že se Německo stalo „židovskou republikou“.[ 231 ]

Hitlerova pravicová politika

Bavorská armáda prošla obnovou a 11. května bylo vytvořeno bavorské Reichswehr Gruppenkommando 4 (čili Gruko 4) pod vedením generálmajora Arnolda von Möhl. Do jeho pravomoci spadaly pravidelné jednotky v Bavorsku a civilní záležitosti v Mnichově. „Zpravodajské“ oddělení Gruka 4 pokrývalo tisk, informace a propagandu, a navíc sbíralo informace pro „školení“ jednotek a ovlivňování politického vývoje.

Dne 28. května vydal generál Möhl příkaz, aby vybraní řečníci ze všech hodnostních stupňů zahájili protibolševickou propagandu. Nejprve se jim však mělo dostat jistého „školení“. Kurzy, které přijaly za svou antibolševickou perspektivu, se týkaly šestice témat, včetně německé historie, teorie a praxe socialismu a Ruska a jeho minulosti.[ 232 ]

Zpravodajské oddělení převzal 30. května důstojník generálního štábu kapitán Karl Mayr. Jako radikální nacionalista a antisemita se seznámil s Hitlerem, kterého považoval za spolehlivého a ve věku třiceti let za jednoho z vyzrálejších mužů. Hitlerovo vzdělávání coby protibolševického řečníka začalo 5. června 1919 přednáškami na mnichovské univerzitě. Pro Hitlera, zběhlého studenta s ambicí být vzdělanější než jeho druzi, to byla velká šance vyposlechnout si, co říkají profesoři a odborníci. Mezi lektory byli i historik Karl Alexandr von Müller a specialista na hospodářství Gottfried Feder.

Další z účastníků kurzu, Hermann Esser, tvrdil, že Feder vinil jisté „kruhy“, jmenovitě „mezinárodní židovstvo“, z „rakoviny“, která postihla německou ekonomiku. Hitler si těchto témat povšiml a stal se oddaným stoupencem Federových myšlenek. Zapůsobilo na něj jeho porozumění „spekulativnímu a ekonomickému charakteru burzovního obchodu a cizího kapitálu“. Prolomení „úrokového otroctví“ se stalo kódovým označením pro ukončení ekonomické síly Židů. Podle Hitlera Feder kritizoval některé aspekty kapitalismu včetně jeho internacionalismu, ale kapitalismus samotný nezpochybňoval.[ 233 ]

Hitler byl svými vojenskými druhy během opojných dnů Bavorské republiky rad v dubnu 1919 zvolen na nižší pozici zástupce pobočníka praporu. I když zdaleka netvrdíme, že snad mohl v té době chovat sympatie ke komunismu nebo i k pouhému socialismu, předpokládejme, že pokračoval v zajetých kolejích a byl přinejlepším „neutrální“. Neexistují důkazy, že by ho bylo kdy přitahovalo marxistické odmítání kapitalismu a nadšení této ideologie pro „mezinárodní bratrství“. „Socialistické“ názory držel jen v míře, v níž byly kritické vůči „burzovnímu“ kapitalismu a spekulantům. Pro Hitlera bylo později nepochybně nepříjemné, že měl cokoliv – i když jen po krátkou dobu – společného s levicí. Ve vlastním životopise o této epizodě lhal.[ 234 ]

Své spojení s pravicí jakožto člen detašované jednotky vojenské propagandy bral Hitler daleko vážněji. Strávil pět dní v táboře v Lechfeldu, kde se zabýval vojáky, jejichž mínění stranilo levicové politice a bolševismu. Jeho úkolem bylo vyhnat jim takové myšlenky z hlavy dříve, než budou demobilizováni.

Antibolševismus byl jedním z témat, o kterých Hitler promlouval úspěšně. Začínal odkazem k činnosti Židů, aby „vysvětlil“ klíčové události v německé historii a problémy kapitalismu. Když tímto způsobem uvedl věci do kontextu, navázal obvykle příběhem, který v sobě spojoval antibolševismus s antisemitismem a nacionalismem. Toto poselství prezentoval s takovým zaujetím, že si získal nadšený souhlas vojáků. První zdokumentované antisemitské vyjádření, které od Hitlera máme, pochází z Lechfeldu, z jeho řeči o kapitalismu. Později odpovídal na otázky Adolfa Gemlicha, svého druha v propagandě, který od něj chtěl více informací o tom, co říkat o Židech. Hitlerův dopis ze 16. září 1919 ukazuje, že o tomto tématu přemýšlel již dříve a že Židy považoval za rasovou, nikoliv pouze náboženskou komunitu. Byl přesvědčen, že je třeba udělat něco radikálního, aby se Německo Židů zbavilo. Ale co? Mínil, že pogromy by běžné obyvatelstvo šokovaly. Němci se jako národ stali poddajnými, čímž sami sebe učinili zranitelnějšími vůči machinacím Židů, kteří měli zneužívat „vyšších“ hodnot Němců – náboženství, socialismu, demokracie – aby získali to, co skutečně chtěli, tedy peníze a moc. Němci jako národ trpěli „rasovou tuberkulózou“ a bylo jeho úkolem je z ní vyléčit. Z této analýzy Hitler vyvodil závažné důsledky.

Vzhledem ke směru jeho uvažování bylo otázkou, jakou strategii v souboji proti Židům zvolit. Němečtí občané byli znechucení, neschopní strávit pogromy a příliš demokratičtí, než aby to pro ně samé bylo dobré. Jediným způsobem, jak je dovést k pochopení pravdy, tedy bylo propracovat se skrze demokracii a zákonný systém. Byla to otázka vyhánění čerta ďáblem. „Rozumný antisemitismus“ musí podle Hitlera systematicky a legálně omezovat práva Židů. Za nejdůležitější cíl považoval „úplné odstranění Židů“ (Entfernung der Juden überhaupt).[ 235 ]

Hitler začal zkoumat pravicovou politiku a v Mnichově bylo přinejmenším padesát stran a skupin, ze kterých bylo možné vybírat. Dozvěděl se o nich, když ho kapitán Mayr vyslal, aby je prozkoumal, a když přednášel v celém městě a jeho okolí vojenským a dalším seskupením, na která udělal dojem.

12. září 1919 kapitán Mayr přikázal Hitlerovi, aby se zúčastnil schůzky Německé dělnické strany (DAP) a podal o ní zprávu. V čele DAP stáli Karl Harrer a Anton Drexler a mezi řečníky byl toho večera náhodou i Gottfried Feder s tématem „Jak a jakými prostředky může člověk zničit kapitalismus?“. V debatě, která následovala, se Hitler projevil jako znalý věci a chápavý. Na Drexlera to zapůsobilo a nabídl mu, aby se k rodící se straně připojil.

Jako o mnoha dalších věcech i o tom, kdy se připojil k DAP, a dokonce i o svém členském čísle (nebylo to 7, ale 555) Hitler ve své autobiografii lhal. Počínaje zářím 1919 byl členem strany a do doby, než byl 31. března 1920 propuštěn, kombinoval své zaměstnání v armádě s promluvami na politických shromážděních.[ 236 ]

Založení nacistické strany

Hitler začal o politice přemýšlet jako o poslání. Dala mu životní cíl a dovedl si představit sám sebe jako někoho, kdo ovlivní politický osud Německa. Nikdy nevypracoval vlastní formální teorii nebo ideologii ani nepřijal za svou žádnou cizí, ale emocionálně a z hlediska temperamentu ho to táhlo k pravici.

Jako člen DAP a její zdaleka největší hvězda byl dostatečně ambiciózní, aby toužil rozšířit svůj dosah. Dne 7. ledna 1920 oslovil největší antisemitské a völkisch (lidové) skupiny v Mnichově a přilákal sedmisethlavý dav. Začínal se živit jako politický řečník. Odkazy na činnost Židů jako vysvětlení všech ran osudu, které zemi stihly, mu vynášely okamžitý potlesk.

Dalším oblíbeným tématem byla „otázka válečné viny“. Versailleská smlouva byla navzdory Čtrnácti bodům prezidenta Woodrowa Wilsona a jeho slibu otevřené diplomacie připravena bez účasti Německa na jednáních. Podle článku 231 této smlouvy bylo Německo považováno za viníka války, a co bylo horší, po zemi se požadovalo, aby zaplatila veškeré s ní související výdaje Spojenců. Ti dostali za úkol sestavit účet zahrnující i penze pro válečné veterány a finanční podporu vdov.

I když dodnes trvají spory o tom, zda Německo mohlo konečnou požadovanou částku splatit, zůstává faktem, že versailleská smlouva byla politickou katastrofou a všichni němečtí politici se cítili být vázáni povinností proti ní vystupovat, protože znamenala národní ponížení. Zemi byla předložena hotová smlouva a zazněly pohrůžky invazí, pokud ji nepodepíše. Umírněný sociálně demokratický kancléř Philipp Scheidemann raději rezignoval, než aby pod ni připojil svůj podpis. K 23. červnu 1919 vláda neměla jinou možnost než smlouvu bezpodmínečně podepsat. Byla vyslána delegace do Paříže na nechutnou ceremonii ve versailleském paláci 28. června.[ 237 ]

Teritoriální a majetkové ztráty zakotvené ve smlouvě, navíc spojené s platbou reparací, způsobily, že pro Němce napříč politickým spektrem se Versailles staly ztělesněním nespravedlnosti. Smlouvu nazývali Diktat čili nadiktovaný mír. Pravicoví politici národního pobouření využívali a smlouva se stala stěžejním pilířem v Hitlerově repertoáru. Když srovnáme, co se stalo po roce 1945, kdy byla Německu v jeho zotavování poskytnuta pomoc a v zemi zakořenila demokracie, vyhlíží mstivá úmluva z Versailles obzvlášť pochybeně.

Inflace začala již ve válečných letech, ale brzy se znepokojivě vystupňovala, až nakonec přesáhla cokoliv, co kdy některý z vyspělých průmyslových národů postihlo. Tato smrt peněz posunula německou společnost od zahořklosti k chaosu. V takovém kontextu vznikla, vzkvétala a pokusila se urvat moc Hitlerova strana.

Stranický program

Německá dělnická strana (DAP) se k 1. únoru 1920 přeměnila v Národně socialistickou německou dělnickou stranu. Jejím vůdcem byl nadále Anton Drexler, ale rozhodující postavou byl Hitler, který navrhl i její nové jméno. Oba společně vypracovali pětadvacetibodový program, který byl představen na veřejném setkání 24. února 1920.

Ve srovnání se spisy marxistů, například Lenina a Stalina, byl tento program velmi útlý. Neobsahoval předstíraná výmluvná filozofická zdůvodnění ani velkou historickou teorii. Klíčovým rozdílem oproti komunismu bylo, že se nepokoušel o univerzální apel; místo toho mohlo být cílové publikum chápáno jako „výhradně Němci“.

První zásadou tohoto programu bylo vytvoření sjednoceného Velkého Německa. Jeho občany měli být pouze lidé „německé krve“ a žádným Židům nemělo být dovoleno stát se příslušníky národa. Neobčané by mohli v zemi žít jen jako hosté, ale nebylo by jim dovoleno sloužit ve vládní nebo civilní správě a jejich činnost by byla omezena, dokonce i pokud šlo o publikování v tisku. Měla ustat veškerá imigrace Neněmců. Povinností státu mělo být občany živit a pečovat o ně a kdokoliv, koho by nebylo možné uživit, měl být deportován.

Dalším významným požadavkem bylo odmítnutí mírových dohod z roku 1919. To se pojilo s dalšími body, které se domáhaly „půdy a území“ pro obyvatelstvo.

Antisemitský charakter strany se projevoval několika způsoby a nebylo ho možné přehlédnout. Právní emancipace Židů a hrdost jejich komunity měly být vyvráceny a každý Žid, který by zůstal v zemi, by byl druhořadým občanem. Ve skutečnosti byly antisemitské tendence přítomné ve většině programu.

Strana se nezaměřovala na získání konkrétní společenské třídy, ale snažila se nabídnout každému něco. Ozvěnou se v ní vracel Federův požadavek na rozbití „úrokového otroctví“ a program obsahoval několik bodů s umírněně socialistickými tóny. Strana se stavěla příznivě k jisté sociální péči, zapojení státu do péče o zdraví, k ochraně matek a dětí a k rozšíření starobních penzí. Program rovněž zmiňoval vzdělávací plány s důrazem na podporu nadaných dětí z chudých rodin.

I když byla strana vůči kapitalismu kritická, jen těžko by ji šlo označit za antikapitalistickou. Požadovala podíly na zisku ve velkých průmyslových závodech, ale nedotáhla tuto myšlenku do konce. Později vystoupila silně ve prospěch ochrany soukromého vlastnictví, a to zejména v zemědělství, ale zde mluvila o zákazu pozemkových spekulací. To a ekonomické požadavky strany, mezi které patřil zákaz obchodních domů, které v Německu většinou patřily židovským firmám, patřilo k běžné antisemitské rétorice.

Ve stranickém programu byl také silný prvek práva a pořádku, který hrozil smrtí „běžným zločincům, lichvářům, šmelinářům“, pokud by jejich činnost „byla škodlivá pro národ“.

Základním aspektem tohoto „socialismu“ bylo odmítnutí tzv. „židovsko-materialistického ducha“ ve prospěch principu „obecný zájem před soukromými zájmy“. Nebyla v něm zmínka o hrozbě komunismu nebo marxistického socialismu, ale neříkalo se tam ani nic o dalších politických soupeřích, ale ani o pouhých kulturních záležitostech. Hlavní myšlenkou bylo, aby toto sdělení zůstalo jednoduché.

Bodem, který NSDAP odlišoval od zbytku, byl závazek vůči jejím stoupencům: „Vůdci strany slibují, že budou pracovat tvrdě – bude-li třeba obětují i vlastní životy – aby uvedli tento program v život“.[ 238 ]

Název Národně socialistická německá dělnická strana vyzdvihl jak nacionalistická, tak socialistická témata. Snažil se tedy vyrovnat s faktem, že strana soupeří s marxistickými konkurenty o podporu německých pracujících.

Antisemitismus byl symbolicky vetkán do nové vlajky, jejímž autorem byl sám Hitler. Červené pozadí vlajky mělo představovat „sociální ideu“ hnutí. Byl to pokus vyrvat atraktivní rudou barvu Rusům, pro něž červená nesla tradiční náboženský význam. Bílá na vlajce NSDAP odkazovala k „nacionalistické myšlence“ a svastika – se kterou se Hitler poprvé setkal v předválečném Rakousku – symbolizovala poslání a boj „árijského člověka“. Tvrdil, že znázorňuje také „tvůrčí práci, která byla a vždy bude antisemitská“. Přinejmenším v Hitlerově mysli tak byla svastika symbolickým vyobrazením stranického antisemitismu.[ 239 ]

Kdokoliv, kdo žil v oněch časech, musel vědět, že NSDAP je nejradikálnější antisemitskou politickou stranou v německé historii. Není pochyb, že podobně jako většina politických stran upravovala své vystupování tak, aby odpovídalo místním poměrům. Ale antisemitismus byl pro nacisty natolik zjevně středobodem všeho, že o tom nebylo třeba debatovat. Hitler nebyl vždy antisemita, ale v poválečném Mnichově se jeho s posedlostí hraničící obavy o německou národní hrdost rozvinuly takovým směrem, že už je od zvrácené a trvalé nenávisti k Židům nebylo možné oddělit.

V roce 1920 řada lidí v Německu význam svastiky ještě neznala, ale pomalu se s ním začali seznamovat. Právník a novinář Sebastian Haffner vzpomínal, že jako malý chlapec viděl jednoho ze svých spolužáků, jak si tento symbol čmárá do sešitu, a šeptem se ho zeptal, co to znamená. Dostalo se mu odpovědi, že jde o „antisemitské znamení,“ které znamená „Pryč s Židy“. „To bys měl vědět.“[ 240 ]

V průběhu roku 1920 začal Hitler za svá řečnická vystoupení vybírat vysoké vstupné, a to nejen v Bavorsku, ale i v dalších německých státech. Ceny se pohybovaly od dvou set do jednoho tisíce říšských marek, což byla v té době nezanedbatelná částka. Dostával také peníze od pravicových kruhů v Mnichově, od lidí oplývajících penězi nebo mocí, jako byli kapitán Mayr, Dietrich Eckart, Heinrich Class a Ernst Röhm, který se postupně stal jedním z Hitlerových nejbližších přátel a spojenců.[ 241 ]

Hitlerovo jméno se v roce 1920 stalo synonymem pro NSDAP, jejím vůdcem ale nebyl. Jistě nemusel o vůdcovství bojovat, protože Drexler mu je v roce 1921 sám několikrát nabídl. Hitler odmítl, zčásti proto, že cítil, že jeho dar spočívá v promlouvání a oslovování publika, nikoliv v potýkání se s všedními záležitostmi řízení politické strany.[ 242 ]

Nárok na vedení strany vznesl, jak říká ve svém vlastním životopise, když byl jeho pomocník nucen v létě 1921 zastavit „skupinu völkisch šílenců“, kteří chtěli převzít moc.[ 243 ] K záležitosti došlo v době, kdy byl Hitler v Berlíně, a 11. června, krátce po svém návratu, stranu opustil. V šestistránkovém dopise, který o několik dní později zaslal vůdci strany, si stěžoval, že zlomili stranického ducha a že za daných okolností mu nezbývá jiná možnost než partaj opustit. Hitler si nicméně byl dobře vědom své důležitosti pro stranu a bez ustání politikařil, navzdory předstírání, že politické šarvátky jsou pod jeho úroveň. Stanovil šest podmínek, za nichž by mohl změnit názor. Nejdůležitější zněla, že bude ustanoven „prvním předsedou s diktátorskými pravomocemi“. Drexler a ostatní kapitulovali a 29. července Hitler dostal, po čem toužil.[ 244 ]

Nabídl se prý jako zásadový muž, kterému bylo to, zda stranu povede, či nikoliv, v podstatě lhostejné. Tato jeho sebeprezentace ale maskovala hluboké a toužebné přání po svrchované moci, o niž se nechtěl s nikým dělit. Byl nesmírně trpělivý a v tomto okamžiku, stejně jako v roce 1933, vyčkal s prosazením své svrchovanosti do vhodné chvíle. Jeho přání mělo být uznáno za jedinou alternativu k chaosu a dezintegraci.

Rád sám na sebe nahlížel jako na velkého „teoretika a tvůrce programu“, nikoliv jako na organizátora a zcela jistě ne jako na někoho, kdo se hodí pro otročinu rutinních administrativních povinností. Být vůdcem znamenalo v Hitlerově způsobu myšlení „být schopen pohnout miliony“, „přivábit přívržence“.[ 245 ] Potřeboval, aby mu všichni leželi u nohou, loajální kolegové i zbožňující davy.

Pro Hitlera musel být vůdce prvním mezi propagandisty s cílem pracovat „na široké veřejnosti z hlediska myšlenky“ a učinit ji „zralou pro vítězství této myšlenky“. Organizace měla hrát jinou roli. Jejím úkolem bylo spojovat přívržence pomocí neustávající práce a Hitler vyhledával talentované organizátory. Maxi Amannovi, jednomu ze svých seržantů z válečných dob, svěřil řízení stranických obchodů. Amann se ukázal být schopný a pracoval také na Hitlerových osobních záležitostech. Počínaje 3. lednem 1921 se oficiálním stranickým orgánem stal Völkischer Beobachter (Lidový pozorovatel), jehož šéfredaktorem Hitler v říjnu 1921 jmenoval Dietricha Eckarta.

Eckart byl jedním z Hitlerových věrných, byl básníkem a spisovatelem s antisemitskými tendencemi. Na získání novin a vydavatelství Eher Verlag přispěl zčásti z vlastních peněz a pomohl také získat finance od armády a zámožných dárců. Vydavatelská společnost, kterou později řídil Amman, vydávala brožury a knihy včetně Hitlerova Mein Kampf.

Další důležitý detail přibyl 5. října, kdy byly jednotky sloužící k ochraně strany – do té doby označované jako oddělení gymnastiky a sportu – přejmenovány na Sturmabteilung (doslova „úderné oddíly“) čili hnědé košile, SA.

Antisemitismus a antibolševismus

Hitlerův antisemitismus a antibolševismus získaly tvar oba ve zhruba stejnou dobu po bolševické revoluci a zčásti v kontextu poválečných sovětských republik v Bavorsku.

Podobné náhledy na věc měli i lidé z Hitlerova okolí, zejména Eckart a dva muži pocházející z baltské oblasti, Alfred Rosenberg a Max Erwin von Scheubner-Richter. Hitler si dychtivě přečetl jejich publikace a vyměňoval si s nimi názory hlavně o Rusku. Znali bílé uprchlíky, kteří utekli z východu a přinesli s sebou padělané Protokoly sionských mudrců. Tato kniha o údajném židovském spiknutí k získání moci nad světem byla datována před první světovou válku a v její pravost pevně věřili jak německý císař Vilém II., tak ruský car Mikuláš II.[ 246 ] Ruská revoluce a vyvraždění carské rodiny posílily její známost na Západě. Eckart, Rosenberg i Scheubner-Richter přijali pravdivost Protokolů sionských mudrců a jeden z nich patrně tento mýtus v roce 1920 předal dále Hitlerovi. Poprvé zmínil Hitler „mudrce ze Sionu“ ve své řeči 12. srpna 1921 a o týden později tak učinil znovu. Teorii přijal plně za svou a bral ji jako fakt.[ 247 ]

Půdu pro přijetí Protokolů sionských mudrců připravily novinky o revoluci a teroru, které do Evropy proudily z Ruska. Noviny o dění široce informovaly. Völkischer Beobachter, a to dokonce už předtím, než ho převzala Hitlerova strana, byl příběhů spojujících Židy s bolševismem a jeho terorem plný. Svastika, jak tvrdil jeden článek z půli prosince 1920, je symbolem antibolševismu.[ 248 ]

Hitlerův první projev, ve kterém se zabýval tímto tématem, připadl na 9. únor 1920. V proslovu o „postoji bolševiků“ mluvil o Marxovi a Engelsovi a o systému sovětů.[ 249 ] Později v témže měsíci prohlásil, že podmínky v Rusku jsou tak špatné, že východní Židé tuto zemi opouštějí. V projevu na stranickém shromáždění 27. dubna, který nesl oficiální název „Politika a Židé“, detailně rozebíral Rusko počínaje občanskou válkou a konče „hromadným vražděním“ inteligence, zkázou ekonomiky a zavedením dvanáctihodinového pracovního dne. Vyslovil varování, že pokud Němci něco nepodniknou, stane se v jejich zemi totéž. „Kdo to všechno řídí?“ vznesl řečnickou otázku. Prohlásil, že on a jeho strana jsou připraveni pokračovat v boji, „dokud nebude z německé říše odstraněn poslední Žid“.[ 249 ]

Rozehrál téma, že Rusko trpí „hladem a bídou“ a že „vinu za tento vývoj“ nelze připisovat „nikomu jinému než Židům“. Varoval, že vůdci bavorské sovětské republiky chtěli Německu nachystat stejný osud.[ 251 ] A 27. července se zeptal, opět řečnicky: „Co sliboval bolševismus po revoluci?“ Ukončení třídní nadvlády a byrokracie, zákaz soukromého majetku a zkrácení pracovního dne. Co bolševismus udělal? Předal dělníky státním podnikům a vynutil si systém úkolových mezd, vytvořil novou (a nevzdělanou) byrokracii, dovolil zahraničním firmám vykořisťovat zemi a přinesl s sebou rozsáhlý hladomor.[ 252 ]

Vykreslil Lenina jako neschopného člověka, který vydal ruský lid napospas diktatuře Židů. Rozsah židovského vlivu přeháněl, tvrdil, že Židé představují 430 z 478 lidových komisařů.[ 253 ] V projevu, o kterém na konci roku informovaly nacistické noviny, byla zmíněna čísla 466 Židů z 674 komisařů.[ 254 ] Stále se vracel k bodu, že vítězství marxismu v Rusku bylo triumfem Židů.[ 255 ] Bolševismus nestačilo prostě jen studovat, aby se zabránilo bolševizaci Německa, stejně jako nedostačovalo pochopit židovské nebezpečí pro to, „aby je to učinilo neškodnými“ (um den Juden unschädlich zu machen). Bylo životně důležité něco s tím udělat.[ 256 ]

Být „socialistou“ pro Hitlera znamenalo stavět se proti materialismu a bojovat proti Židům. Rusové, jak prohlašoval, zaútočili jen na průmyslový kapitalismus. Nedotkli se židovského kapitalismu, čímž pravděpodobně myslel finanční kapitál. V novinovém článku z 1. ledna 1921 začal Hitler označovat Sovětský svaz za „krvavou židovskou diktaturu“, v níž údajně 150 milionů lidí trpí „krvavým terorem“ z rukou 600 000.[ 257 ]

Pokud šlo o sověty, měly pevný úmysl vyvážet komunismus v případě potřeby i silou zbraní. V půli léta 1920 Lenin nařídil invazi do jižní a západní Evropy. Počátkem července, když byla vítězství nad Poláky již minulostí, fantazíroval o přenesení komunismu do Itálie, Maďarska, Rumunska, Československa a Německa. Prohlásil, že ho nezastaví ani neúspěch v Polsku (který se brzy dostavil), tak silná byla jeho víra ve světovou revoluci.[ 258 ] Nikdy se jí nezřekl.

Německá komunistická strana se počátkem roku 1921 s podporou Moskvy pokusila o povstání v pruském Sasku, konkrétně v Halle-Merseburgu. Tato takzvaná březnová akce byla zahájena s podporou kominterny a známých moskevských osobností i Maďara Bély Kuna. Pruská policie se o plánech dozvěděla a 19. března v oblasti zasáhla. O deset dní později s pomocí ozbrojených sil udeřila. Březnová akce byla potlačena za cenu 145 mrtvých a zhruba 34 700 zadržených. S vězni bylo zacházeno ohavným způsobem, který hraničil téměř s bílým terorem. Z povstání byli obviňováni převážně „komunističtí bolševičtí“ agitátoři a „ruští Židé“.[ 259 ]

Hitler své hnutí chápal jako reakci na tento druh ohrožení a 27. ledna 1921 prohlásil, že Komunistická strana Německa chce podkopat národ zevnitř a nastolit diktaturu podle ruského vzoru. Kdo se postaví této „nahromaděné mezinárodní židovské proletářské energii“? Její protiváhu bylo podle něj možné najít jedině u samotných kořenů. Nestačilo se jen snažit zajistit zvolení dalších vhodně smýšlejících lidí. Co bylo třeba, bylo nové národní a antisemitské hnutí. Pouhý „voličský antisemitismus je nemorální“, tvrdil.[ 260 ]

Hitlerovy antisemitské interpretace událostí byly tím drtivější, čím více upadala německá ekonomika. V půli února 1921 vznesl obvinění, že Londýn a Paříž jsou pod nadvládou burzovního kapitalismu. Tato nadvláda fungovala následujícím způsobem: Na začátku byl pokus získat od Německa reparace, a když to nebylo možné, přepnuly tyto státy na politiku „likvidace“ země. Francii vinil z výstředních požadavků a touhy přivést německý národ „k židovské diktatuře, k bolševismu. Protože to je a zůstává konečným cílem židovského vedení burzy.“[ 261 ]

Nacistické poselství získávalo konkrétní podobu. Velkou otázkou však bylo, jak by se mohl Hitler a jeho nevelká strana dostat do pozice, aby jednal podle svého přesvědčení.

5 První pokus nacistů o uchopení moci

Násilné dědictví první světové války spojené s vypuknutím ruské revoluce mělo po celé Evropě dramatické důsledky. Mussolini na evropské politické mapě otevřel další radikální variantu.

Mussolini jako vzor

28. října 1922 provedl Benito Mussolini „pochod na Řím“. Byl charismatickým vůdcem poměrně malé strany, v posledních volbách jeho Partito Nazionale Fascista (fašistická strana) získala jen 35 z 535 křesel. Co Mussoliniho odlišovalo od zbytku, byly takzvané černé košile čili Squadre d'Azioni. Počet jejich členů dosahoval počínaje dubnem 1922 čísla mezi 73 000 a 110 000. Řada z nich byli vojenští ztroskotanci, iluzí zbavení veteráni z první světové války, kteří měli jen málo důvodů těšit se na návrat do vlastních vsí. Mussolini nasměroval jejich osobní a společenskou nespokojenost do pravicové politiky akce. Společně vypracovali taktiku zastrašování, napadání, žhářství a dalších podob teroru, které příležitostně vyústily i ve vraždu.[ 262 ]

Mussolini přiživoval mýtus, že Itálie je na pokraji komunistické revoluce. Fašisté si díky tomu získali pozemkové vlastníky a příslušníky elit, kteří se obávali, že by Itálie mohla následovat sovětského příkladu. Fašismus sliboval právo a pořádek. Winston Churchill v soukromí označoval Mussoliniho za „svini“ kvůli jeho krutostem, ale na veřejnosti ho chválil za zavedení pořádku a za to, že představuje ochranný val proti rudé revoluci.[ 263 ]

Pochod na Řím v roce 1922 byl vyvrcholením měsíců násilí ze strany černých košil. Jejich nositelé nyní okupovali veřejné budovy, odkud vyhodili socialisty, a vydrancovali redakce novin. Dne 28. října vedli čtyři jejich vůdci podle odhadů asi devět tisíc mužů, takzvaných squadristi, k branám Říma. Byla to ubohá skupinka, kterou by armáda rozprášila s lehkostí, a ani zdaleka se neblížila 100 000 mužům, o kterých později mluvil král Viktor Emanuel, aby tak ospravedlnil svou neochotu povolat vojsko. Mussolini si nebyl jist úspěchem a předtím, než 30. října odcestoval vlakem do Říma, čekal v Miláně.[ 264 ] Vytvořil falešnou představu o tom, že se pochodu účastní 300 000 lidí, ve skutečnosti však byl jejich počet sotva desetinový. Král zprvu váhal, ale poté jmenoval nezkušeného fašistického vůdce (ve věku třiceti devíti let) novým premiérem. V ulicích Říma zavládla radost; lidé byli naplněni nadějí, že léta špatných vlád jsou konečně u konce.[ 265 ]

Mussoliniho úspěch Hitlerovi předvedl, že charismatický vůdce zaštítěný silou požadavků veřejnosti se může dostat k moci. Mussolini byl prvním politikem Evropy dvacátého století, na němž se ukázalo, že křehké nové demokracie mohou být svrženy, aniž by se musely účastnit nekonečného volebního kolotoče.

Hitler cítil „nejhlubší obdiv“ k Mussoliniho „odhodlání nesdílet Itálii s marxisty, ale zničit internacionalismus a vlast před ním zachránit“.[ 266 ] Italské levicové strany nesvolaly (jak se Mussolini obával) generální stávku, aby mu zabránily v převzetí moci. Nacionalismus v zemi dosahoval závratných výšin, které posilovalo pobouření nad ubohými teritoriálními zisky, jež Itálii přisoudila pařížská mírová konference. Podle řady obyvatel Itálie její spojenci neprojevili dostatečnou úctu vůči 460 000 padlým a téměř milionu zraněných.

Počátkem listopadu 1922 byl Hitler dotázán na podobnosti mezi jeho a italským hnutím. Připustil, že někteří nazývají jeho stranu „německými fašisty“. Sám si tím jist nebyl, ale souhlasil, že obě strany sdílejí „společnou bezpodmínečnou lásku k vlasti, vůli vyrvat pracující třídu ze spárů (komunistické) internacionály a osvěžujícího a družného ducha hnutí“.[ 267 ]

Dvě německé levicové strany, které nyní působily pod vlajkou KPD (komunistická strana) a SPD (sociálně demokratická strana), se domnívaly, že Hitler usiluje o to, stát se německým Mussolinim.[ 268 ]Němečtí Židé byli snadným vítězstvím fašistů zděšeni a poukazovali na to, co to znamená pro nacisty.[ 269 ]

Na jedné z prvních schůzek NSDAP od doby pochodu na Řím 3. listopadu prohlásil šéf propagandy a jeden z nejnadšenějších Hitlerových příznivců Hermann Esser k rozsáhlému davu shromážděnému v jedné z mnichovských pivnic: „Také v Bavorsku máme italského Mussoliniho. Jeho jméno je Adolf Hitler.“ Bylo to poprvé, kdy vůdci NSDAP veřejně naznačili své cíle. Jejich revoluce měla proběhnout podle italského, nikoliv podle sovětského vzoru.[ 270 ]

Ekonomický chaos a politický extremismus

Hitlerův pokus o převzetí moci v listopadu 1923 se odehrál v kontextu strukturálního kolapsu německého hospodářství. Rodící se republiku zatěžovaly ohromné reparační dluhy, a když došlo na jejich splatnost, všechny vlády víceméně cítily potřebu otálet. Nechávaly hospodářské problémy běžet, aniž by je řešily, zčásti aby ukázaly, že dluh je nesnesitelně vysoký. V druhé části roku 1922 Francouzi pohrozili invazí v případě, že se brzy nedočkají platby. Kancléř Wilhelm Cuno, který nastoupil do úřadu 22. listopadu, opakoval vyjádření svého předchůdce: „Nejprve chléb, potom reparace.“

26. prosince 1922 došla reparační komise k závěru, že Německo, kterému se nepodařilo dodat požadované uhlí a dřevo, je v prodlení se svými reparačními platbami. Britové navrhovali čtyřleté moratorium, ale Francouzi této záminky využili k invazi. 11. ledna 1923 vstoupily francouzské a belgické jednotky do Porúří, průmyslového srdce západního Německa. Cílem francouzského premiéra Raymonda Poincarého nebylo jen získat reparace, ale také posunout hranici až k Rýnu.[ 271 ]

Německé pobouření bylo všeobecné a všechny politické strany se spojily k jednání, co dělat. Nápadnou výjimkou byla NSDAP. Hitler toužil svou odpověď vyčlenit ze všeobecné nevole, a 11. ledna oslovil masové shromáždění v Mnichově. Jeho heslo znělo: „Nikoliv pryč s Francií, ale pryč s listopadovými zločinci.“[ 272 ] Pojem „listopadoví zločinci“ byl všeobecně chápaným kódovým označením pro ty, kdo zradili armádu a podepsali nenáviděnou versailleskou smlouvu.

Volání KPD po generální stávce odmítly „nezávislé“ odbory, spojenci SPD, kteří prosazovali „pasivní rezistenci“. Dne 13. ledna aplaudovala drtivá většina Reichstagu kancléři Cunovi a schválila zákon v tomto smyslu.[ 273 ] Vláda instruovala pracovníky na železnici a ve státní správě, aby poslouchali pouze příkazy německých úřadů. Francouzi odpověděli vyhlášením stanného práva a ponechali na německé vládě, aby pracující a zaměstnavatele finančně podporovala. Zmíněný pokus přinesl již tak nestabilnímu rozpočtu mimořádnou zátěž. Hospodářství bylo ohroženo, protože region Porúří, hlavní německý zdroj energie a surovin, byl prakticky odříznut od zbytku země. Francouzi a Belgičané zde rozmístili 100 000 vojáků, kteří měli v Porúří vymoci jejich reparace. Tento ekonomický záměr selhal a stvořil politickou katastrofu.

Inflace se nyní dostala zcela mimo kontrolu. Tento proces byl v pohybu už od roku 1914, kdy se jeden americký dolar směňoval za skromné 4,21 marky. K lednu 1922 jeden dolar vystoupal na 191,81 marky, ale ke konci roku se číslo vyšplhalo na 7589,27 marky a francouzská invaze poté měnu bezmála zabila. Průměrná hodnota v lednu 1923 byla 17 972 marek k dolaru, v srpnu číslo dosáhlo ohromující výše 4 620 455 k dolaru a na začátku prosince bylo možné za dolar pořídit 4,2 bilionu marek.[ 274 ]

Ponížení z invaze a okupace zastínila nejhorší inflace, jaká kdy postihla některou z rozvinutých průmyslových zemí. Kilo chleba, které 3. září 1923 stálo 274 000 marek, atakovalo 24. září šílené tři miliony. Cena za kilo brambor ve stejném období vyletěla z 92 000 na 1,24 milionu marek. Nejvíce ztráceli poctiví členové středních tříd, držitelé peněžních aktiv, jako jsou obligace, a penzí.

Mezi „vítěze“ patřili dlužníci. Někteří z nich přijali pravidla hry a každý den hráli na trhu, jako kdyby šlo o loterii. Byli tu průmyslníci, kteří stvořili rozsáhlá impéria. Vynořily se nové noční kluby, sex bez lásky se stal novou módou a hodnotový svět středních tříd byl spláchnut do odpadu. Někteří si užívali nejlepší dni svých životů, pili výhradně ročníková vína a jedli jen gurmánská jídla. Jiní umírali hladem a všude bylo plno lidí bez domova.[ 275 ]

Psychologické a politické dopady se odrážely v růstu extrémních politických názorů vlevo i vpravo. Prvním, kdo začal jednat, byla KPD, která byla nyní pevně pod kontrolou Moskvy. Takzvanou březnovou akci z roku 1921 si komunisté spočítali velmi špatně, ale Moskva ve snahách o podnícení revoluce neustávala. Jak se ekonomická situace v Německu koncem roku 1922 a v průběhu následujícího zhoršovala, vůdci KPD jako Heinrich Brandler cítili, že se vytváří situace příznivá revoluci. Brandler se v zimě 1922‒23 vrátil domů z Moskvy, kde mu sovětští vůdci vštípili ducha konání odvážných kroků. Obecně se shodovali na tom, že němečtí dělníci se pod vlivem masivní inflace rozhoupou k nepokojům.[ 276 ]

Trockij, Zinovjev a většina členů politbyra nabyli do 23. srpna přesvědčení, že revoluce má šanci. Stalin si byl jist daleko méně, ale stejně jako Radek se klonil k názoru, že „by Němci měli být zdrženliví“. Ještě nebyla plně dořešena otázka, kdo je hlavou politbyra, a tak bylo dosaženo kolektivního rozhodnutí. Ve snaze zopakovat historickou událost mělo být datum revoluce co nejbližší výročí bolševického převratu z roku 1917: měl to být „německý říjen“.

Brandler prohlásil, že si není jist, zda je schopen sehrát úlohu „německého Lenina“. Ve finále požádal samotného Trockého, aby se vedení ujal on, věci se však měly vyvinout jinak. KPD každopádně získávala na síle. Počet jejích členů dosáhl v září 1923 počtu 295 000 s více než třiatřiceti tisíci místních uskupení. Vrcholní sovětští komunisté pociťovali, že situace je srovnatelná s tou z roku 1917 v Rusku, a chtěli udeřit „teď, nebo nikdy“.[ 277 ]

Moskevský plán počítal se začátkem v Sasku (jako kdyby se měl opakovat revoluční pokus z roku 1921) a odsud s šířením do Berlína, Hamburku, Porúří a zbytku země. Jednotky vyslané z Berlína však chabě organizovaný pokus rychle potlačily. Brandler, s podporou ruských expertů, pak komunistické povstání odvolal. Došlo k chybě v komunikaci mezi Berlínem a Hamburkem, kde událost 21. října proběhla.[ 278 ] Ke značnému rozčarování hamburských komunistů, kteří se pustili do pseudovojenské akce, ve městě během několika následujících dní nedošlo ke generální stávce. Povstání bylo potlačeno policejním sborem, který utrpěl ztráty v podobě sedmnácti mrtvých a šestadvaceti zraněných. Na straně povstalců byly oběti rozsáhlejší. Řádným občanům tento neúspěšný pokus ukázal, že komunisté na základě přímých příkazů z Moskvy znovu zkoušejí své revoluční štěstí.[ 279 ]

Stalin politbyro varoval, že pokoušet se o takový převrat je předčasné. Všichni jeho protivníci, kteří toto fiasko ve větší či menší míře podporovali, ztratili tvář.[ 280 ] Německo a západní Evropa nebyly pro komunismus zralé a tyto donkichotské pokusy očividný strach z něj jen přiživovaly.

První pokus nacistů o uchopení moci Sovětská hvězda či svastika

Nacistická strana se v Bavorsku stala známější během roku 1923, a to hlavně díky Hitlerovým projevům. Jeho nejčastějším tématem byl antisemitismus. Typický příklad jeho řeči představuje ta, již pronesl 18. ledna 1923 v Mnichově. Byla inzerována pod názvem „Dvě německé fronty“ a pojednávala o boji proti Židům a proti marxismu. Hitler v ní tvrdil, že Židé řídí „sovětský ráj“, a varoval, že totéž mají připraveno i pro Německo. Lidé si měli uvědomit, že bitva ve skutečnosti nezuří mezi buržoazií a proletariátem – jedna z těchto tříd je jimi vedena a druhá sváděna. V německé válce jsou dvě fronty, jedna proti bolševismu a druhá proti Židům. Hřímal, že tento jeden a tentýž nepřítel může být poražen zahájením „rasového boje“ Němců proti Židům.[ 281 ]

Jakkoliv byl Hitler šokován invazí do Porúří, koncem ledna tvrdil, že tato událost není tak významná, jak se většina domnívá. Ten pravý boj nesměřuje až tolik do vnějšího světa jako k vnitřním nepřátelům, zejména k Židům a marxistům.[ 282 ] Podobných projevů byla v té době celá řada. Zuřivě prohlašoval, že „rostoucí sovětizace“ Evropy je již na cestě, a jedním dechem říkal, že existuje naléhavé nebezpečí, že židovské peníze v Paříži podřídí Německo židovské „světovládě“.[ 283 ]

Hitler si byl vědom vzestupu KPD ve státech, jako bylo Sasko, Durynsko a Porúří. Dříve či později, tvrdil, si občané budou muset vybrat mezi sovětskou hvězdou a svastikou. Na konci března rozpaloval své útočné jednotky (SA): Až se francouzská a Rudá armáda dají na pochod, „nebudeme spát“.[ 284 ] Výmarskou republiku nazýval „marxisticko-židovským mezinárodním chlívkem“.[ 285 ]

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lenin, Stalin a Hitler.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.