Obsah

1. Nový článek

2. Nový článek 1

3. Nový článek 2

4. Nový článek 3

5. Nový článek 4

Bruncvík

a nagyery

Vlado Ríša

2016

Českými dějinami putují zlomky karmínového kamene. Nikdo si ale není jistý, jestli kdysi tvořily celek, zda přinášejí štěstí nebo smůlu, nikdo doposud neodhalil, kdo je vyslal na jejich bludnou pouť. Jen občas se vynořují z času a opět v něm mizí. Přesto jejich návraty ani v dávné minulosti, ani v době, kterou právě žijeme, neunikly pozornosti kronikářů karmínového kamene, těchto podivných rybářů, pokoušejících se polapit jejich tajemství do sítě příběhů.

Copyright © by Vlado Ríša, 2016

Cover Art © by Milan Fibiger, 2010

Edition © by XB-1, 2016

isbn 978-80-905300-5-8

1. kapitola

Medvěd

1.

Otakar Zweigste, syn Bruna zvaného Bruncvík, se zvedl ve třmenech a snažil se proniknout pohledem do hlubin lesa. Hledal hnědý medvědí hřbet. Setřel si pot z čela a rozmazal si tak po obličeji prach do nesouměrných šmouh.

„U Peruna,“ zaklel potichu, aby ho neslyšel vychovatel Jeroným, který tak nerad slyšel z jeho mladých, šestnáctiletých úst silná slova.

„Támhle je,“ vykřikl jeho přítel Spytihněv, který jel vlevo o několik  desítek stop dál.

Ukazoval ještě více doleva, ale to už nemusel. Rozzuřený medvědí samec se vyřítil z houštiny a jedním máchnutím obrovské tlapy srazil Spytihněvova koně. Ošklivě to zapraskalo, jak mu medvědí pracka přerazila páteř. Kůň se zřítil k zemi jako kámen s posledním bolestným zaržáním a uvěznil Spytihněvovu nohu pod svým bokem. Dlouhé koňské nohy sebou ještě několikrát škubly a zůstaly trčet do prostoru. Spytihněv se uhodil do hlavy o kámen, jen lehce skrytý pod mechovou pokrývkou. Omdlel bolestí, k níž se přidala ta, co vystřelila z uvězněné nohy až někam do mozku jako rozžhavený kinžál.

To už Otakar zaútočil. V ruce třímal lovecké kopí. Mezi stromy však byl jeho útok spíš k smíchu, protože kůň neměl prostor k manévrování. Proto z něj Otakar seskočil a zařváním k sobě připoutal medvědovu pozornost.

Slunce už pomalu zapadalo, bylo kolem páté hodiny odpolední a podzim se hlásil o svá práva, první barevné listí začínalo padat ze stromů. Vyděšený kůň zacouval zadkem do křovisek a tam uvízl. Po chvíli se z houští uvolnil a tryskem zamířil kamsi do lesní tmy.

Medvěd se postavil na zadní a zařval. Otakar nebyl žádný malý drobeček, tomuhle lesnímu obrovi však sahal s bídou někam k prsům. Zvíře, stojící na zadních, měřilo určitě skoro sedm stop. To Otakara nezastrašilo. Vždyť jeho otec poctivě dbal, aby cvičil své rytířské přednosti, do nichž lov patřil, což Otakarovi nevadilo, neboť ho provozoval rád.

Sveřepá žlutá medvědí očka vrhala blesky na nepřítele, který si dovolil vniknout do jeho loveckého revíru a pronásledovat ho.

Otakar zaútočil, ale medvěd byl příliš starý a zkušený bojovník, než aby ho jeden útočník, byť ozbrojený kopím, vyvedl z míry.

Mladíka, v šestnácti letech zaslepeného bojovým zápalem, ani nenapadlo, že by nemusel na tak obrovského samce stačit.

Vrhl se proti zvířeti, ale to jediným bleskurychlým mávnutím pracky srazilo kopí mimo a Otakar si musel akrobatickým přemetem stranou zachraňovat holou kůži před druhou svištící tlapou. Překulil se a vyskočil na nohy, kopí připravené k boji. Pod nohama mu zapraskaly staré větve. To na malý okamžik medvěda zastavilo. Stál na zadních a trochu směšně se pohupoval. Vyceněné zažloutlé tesáky však dávaly jasně najevo, že jde jen o tu chvilku, než se šelma rozhodne, co dál. Z hrdla se zvířeti dralo hluboké, vyzývavé vrčení, které Otakarovi připomínalo burácení rozvzteklené vody při povodních, navíc je medvěd prokládal ohlušivým zařváním.

V lese všechno ztichlo.

Když řve jeho vládce a pán, všichni ostatní se ukrývají, aby mu nepřišli na oči. I vítr ustal, a listí se přestalo chvět na větvích. Ptáci vzlétli k nebesům, jen havran, který seděl na silné větvi starého buku, naklonil hlavu na stranu, aby lépe viděl jedním černým okem boj probíhající hluboko pod ním.

Zprava se mezi stromy objevil postarší prošedivělý muž, oblečený v silnějším prošívaném kabátci do pasu, balonovitých kalhotách a vysokých, kožených jezdeckých botách. V pravičce držel podobně nedlouhé kopí, jaké měl i Otakar. V levičce třímal uzdu koně, který zřetelně kulhal.

„Pane,“ křikl. „To je holý nerozum, útočit na tu bestii samotinký! O tom si ještě promluvíme!“

„Ach, jo,“ povzdychl si Otakar, ale neztrácel přitom ostražitost.

Bylo mu jasné, že Jeroným si to s ním zítra na nádvoří otcova hradu vyřídí. Ani vychovatel si nemohl dovolit napráskat mladému pánovi jen tak, to směl jen otec, první rytíř české země Bruno, a ještě ne vždy. Ale při cvičení mu jich vychovatel nasází nepočítaně. To bylo jasné.

„Stále je to lepší, než kdybych za trest musel uklízet laboratoř starého Rollanda,“ pomyslel si mladík, když si vzpomněl na předvčerejší výbuch, který rozmetal půlku laboratoře.

Jeroným pustil uzdu a vrhl se do boje.

Medvěd, když si všiml druhého nepřítele, rozhodl se zaútočit na Otakara. A Otakar na něj. Mladík si nemohl dovolit stát na jednom místě a čekat, co zvíře udělá. Rozběhli se proti sobě, a když se míjeli, navzájem si zasadili ránu. Otakarovo kopí projelo medvědovi bokem a široký list hlavice mu prořízl nejen silnou kůži, tuk na boku, ale dostal se i mezi žebry k plicím. Ty však příliš nepoškodil. Jeroným se k útoku přidal a zasáhl lépe, ale ani on nebyl příliš úspěšný. Jeho kopí probodlo medvědovi zadní tlapu, ale muž zbraň neudržel v rukách, protože se obrovité zvíře prudce otočilo a jako prakem poslalo vychovatele mezi vzdálené stromy. Na jeden z nich,  mohutný dub, narazil rukama a vzápětí ramenem. Křupla zlomená kost a hlava zaduněla o tvrdé dřevo stromu. Jeroným se sesunul na zem a zůstal bezvládně ležet. Z rozbitého obličeje mu hojně tekla krev.

Otakar to koutkem oka zahlédl a prolétlo mu hlavou:

„Když teče krev, tak je ještě naživu…“

Byl to omyl.

Další útok rozzuřeného medvěda následoval skoro okamžitě. Obrovská šelma však nebyla hloupá a nenaběhla na kopí nastavené Otakarem. Úder tlapou však teď mladík předpokládal, takže mu dokázal zbraní uhnout. Rozmach medvěda pootočil a Otakar ho bodl do nechráněného boku. Protáhlé a dobře nabroušené ostří Otakarovy zbraně tentokrát zajelo hluboko do medvědova těla.

Další rána tlapou přerazila ratiště tak lehce, jako kdyby to byla jen tenká uschlá větvička.

Medvěd padl na všechny čtyři a bleskurychle se otočil k prakticky bezbrannému Otakarovi. Krev stékala zraněnému zvířeti po kožešině na několika místech, ale zatím to nevypadalo, že by ho něco podobného mělo zastavit. Spíš mu to přidávalo na vzteku a bojovnosti.

Otakara bolelo celé tělo, nejvíc bolestivě zhmožděná levá ruka, to když mu medvědova tlapa sklouzla po rameni po příliš pomalém úskoku do strany.

Otakar se zoufale rozhlédl a pár stop od sebe uviděl ležet na loňském listí a pahrbku mechu Spytihněvovo kopí, které mladíkovi vypadlo z ruky, když medvěd zaútočil na jeho koně.

Okamžik, kdy nedával pozor na obrovského nepřítele, ho málem stál život. Medvěd využil mladíkovy nepozornosti a vrhl se na něj. Jen zapraskání větviček pod mohutnými medvědími tlapami ho varovalo. Otakar bez přemýšlení skočil kupředu do kotoulu a šelma tak zaútočila do prázdna. Mladík chytil ratiště, překulil se na bok a vyskočil. Ulevilo se mu a bojovnost ho neopouštěla.

Ani tohle kopí však nevydrželo dlouho. Po jednom z dalších útoků přišel i o ně, když se ostří hluboce zabodlo do medvědovy zadní tlapy, tentokrát té druhé, než kterou trefil Jeroným. Medvědovi se na okamžik podlomily zadní nohy a padl břichem na zem. Zadunělo to a ratiště prasklo pod medvědím kolenem.

Otakar se zastavil a vyčerpaně se znovu rozhlédl. Podlomila se mu kolena a padl do kleku. Zhluboka oddychoval a svět se mu točil před očima. Opíral se rukama o zem a dlouhé, zpocené vlasy mu padaly do obličeje. Naštěstí to netrvalo dlouho.

„Teď jsme si podobní,“ prolétlo mu hlavou, když se podíval na medvěda a na tváři se mu objevil drobný úsměv. „Kdyby mě tak viděl otec nebo Rolland...“

Ztěžka se sebral ze země. Pohledem hledal nějakou zbraň, ale nenacházel ji. Okolo to vypadalo jako na bojišti po bitvě.

Jenže ještě nebylo dobojováno. Medvěd se ztěžka zvedl na všechny čtyři a hnán vztekem a nenávistí k tomu podivnému nepříteli, který mu způsobil tolik bolesti. Vydal se k němu potácivým krokem na podklesávajících zadních tlapách.

Otakar uvědomil si, že jediným možným východiskem z dané situace, je útěk. Otočil se a vybral si cestu, kde nebylo příliš mnoho stromů a křovin.

Rozběhl se.

Tedy myslel si, že běží. Spíš to vypadalo jako pouť opilce,  když už ho vyhodí i z té poslední otevřené knajpy. Medvěd však na tom nebyl o moc lépe, takže vzdálenost mezi oběma zůstávala přibližně stejná.

Po chvíli se Otakar zvířeti přece jen začal trochu vzdalovat. Ztráta krve z medvědových těžkých zranění se podepisovala na jeho rychlosti a nakonec i výdrži. Zuřivost ho však hnala za kořistí déle než hodinu. Potácel se po stopě, kterou za sebou vyčerpaný mladík zanechával, a vypadalo to, že nemíní honičku vzdát.

„To snad není normální medvěd,“ prolétlo Otakarovi hlavou. „tak dlouho přece žádné zvíře nikoho nemůže pronásledovat. Nemají to ve zvyku. Drží se mě jako klíště.“

Pokřižoval se ve chvíli, kdy se vyčerpaně zastavil, aby nabral vzduch do zmučených plic. Zvedl oči k potemnělému nebi a vyslal tam vroucné přání, aby ho medvěd konečně nechal být.

Nakonec narazil na neširoký potok. Vběhl do něj a vydal se proti proudu, protože byl přesvědčený, že tím směrem je otcův hrad. Byl to však další omyl, kterého se toho dne dopustil. Mířil prakticky přímo na opačnou stranu.

Doufal, že medvěd, kterého stále slyšel za sebou, i když dost daleko, ztratí jeho stopu. Chtěl se obloukem vrátit k místu boje, aby pomohl svým zraněným přátelům. Šlapal kamenitým korytem, studená voda mu cákala kolem kolen, a po chvíli ho roztřásl chlad. Podzimní slunko už nedokázalo rychle tekoucí potok dostatečně prohřát.

Musel přelézat padlé kmeny, které mu sem tam přehrazovaly cestu, občas zapadl až po kolena do bahna, nashromážděného v povlovných zátočinách potoka.

Praskot větví pod medvědími tlapami se vzdaloval a nakonec utichl docela. Otakar se pro jistotu ještě dobrou čtvrthodinu potácel vodou.

Slunko už zapadalo a v lese se objevovaly dlouhé, tmavé stíny.

Když už si byl jistý, že medvěd opravdu ztratil jeho stopu, vylezl z potoka. Zuby mu cvakaly jako španělské kastaněty, které nedávno obdivoval, ještě v Praze, u jedné mladinké, tančící cikánky. Třásl se zimou, objal se rukama, ale nepomohlo to.

Sáhl k opasku a vytáhl z malého míšku cestovní křesadlo. Najít hrstku suchých větviček nebyl žádný velký problém a netrvalo tudíž dlouho a na malé mýtince plápolal ohníček. Otakar se nad něj nakláněl a kdyby mu nebylo stydno, snad by si do něj i vlezl... Za zády se mu tyčil velký rozložitý dub, který shazoval poslední listí, aby se připravil na zimní spánek.

Otakar ještě stále pečlivě naslouchal, jestli k němu nedolehnou nějaké zvuky, které by naznačovaly, že si ho medvěd přece jen našel.

„Musel být posedlý démonem, nebo to byl samotný bůh lesa…,“ prolétlo Otakarovi hlavou. „To přece jinak není možné, aby si tak lehce poradil s třemi zkušenými lovci...“

Nebyl ochotný si připustit, že udělal chybu, když se hnal tak rychle, že se k místu boje dostali postupně a nemohli se tak vlastně postavit obrovskému pánu lesa všichni najednou.

Přestal se třást, ale vtom mu zakručelo v břiše tak hlasitě, že se až lekl. Pravička mu sjela na bok, kde visela jediná zbraň, která mu zůstala, masivní dýka ve stříbrem vykládané dřevěné pochvě. Když si uvědomil, co se děje, zasmál se.

Na obloze se objevily první hvězdy a Měsíc vypadal jako tenké písmeno cé, takže jeho světla také nebylo mnoho.

Otakar přestal přikládat klacky do kameny ohrazeného ohniště a zády se přitiskl ke kmeni dubu. Rozhodl se, že raději přespí v jeho větvích, aby měl jistotu, že ho nenapadne nějaká divá zvěř. Byl po celodenním honu a lovu unavený a boj s obrovským medvědem prakticky vyčerpal jeho síly, kterých sice nebylo málo, ale bezedné nebyly. Útěk před obrovským predátorem mu také nepřidal.

Vymočil se na dohasínající oheň a vyškrábal se do koruny dubu, kde se uvelebil v mohutné rozsoše ze tří silných větví. Tvořila jakousi kolébku, takže se tam cítil bezpečně. Zavřel oči a poslední myšlenka, než usnul, byla:

„Zítra je musím najít, i když mi to Jeroným spočítá. Co Jeroným, ale otec... To bude mazec. U Peruna!“

2.

Byla hluboká noc, když se Spytihněv probral k vědomí. První, co zaslechl, bylo křupání drcených kostí a zvuk trhaného masa. Pohnul se a vlčice, která se právě krmila z jeho koně, uskočila a ostře zavrčela. Byla přesvědčená, že ji chce připravit o kořist. To nechtěla připustit.

Mladík se znovu pohnul a z úst se mu vydralo zaúpění. Zhmožděný kotník dal o sobě vědět bodavou bolestí, právě tak jako nalomená žebra. Spytihněv se vzepřel rukama o zem a snažil se dostat nohu, uvězněnou pod mršinou koně, na svobodu. Příšerně ho bolela hlava. Zapřel se pravou nohou o koňský hřbet a s nadávkami, které se naučil od otcových knechtů, páčil pohmožděnou končetinu zpod koňského boku.

Nešlo to!

Zabral a nohou mu projela tak ostrá bodavá bolest, že znovu omdlel.

Větší část noci, mezi přicházejícími mdlobami, strávil pokusy nohu vyprostit. Když už šíralo a v lese se objevovaly první šedavé pruhy světla, konečně se mu to povedlo. Pomocí rukou a pravé nohy se odsunul od mrtvého koně a s úlevou položil hlavu do usychající trávy, nyní zvlažené ranní rosou. Přejel po ní rukama a mokrými dlaněmi si osvěžil obličej.

Posadil se. Zatočila se mu hlava a trvalo hodnou chvíli, než to přešlo.

V šedivém ranním světle uviděl bojiště a ten pohled mu na náladě nepřidal. O kus dál, u kořenů velkého dubu, spatřil nehybnou postavu. Hrklo v něm:

„Snad to není Otakar?!“

Pak podle oblečení poznal Jeronýma. Trochu se mu ulevilo, že mrtvým není jeho přítel, ale jen vychovatel.

Tmavá masa mrtvého koně mu bránila ve výhledu. Podíval se po okolí a všiml si kusu ratiště ze zlomeného loveckého kopí. Po čtyřech k němu dolezl a vstal.

Ztěžka se opíral o hůl a jen zlehka došlapoval na zraněnou nohu. Když to dělal opatrně, dokázal se na ni i postavit. Prošel místo bitky a nenašel ani Otakara, ani mršinu medvěda. Co našel, byly stopy obou, které mířily dál do lesa.

Vrátil se k Jeronýmovi. Muž ležel na boku, hlavu zvrácenou dozadu a byl úplně studený. V ruce stále ještě pevně svíral úlomek kopí. Kolem rozbité hlavy mu už zaschla černá kaluž krve. Spytihněv si k němu klekl a teprve nyní uviděl hlubokou ránu, která prorazila lebku. Jeroným musel hlavou narazit na nějaký vystupující suk nebo něco podobného.

Spytihněv se pokřižoval a zatlačil vychovateli oči. Povzdychl si a vstal. Točila se mu hlava a bylo mu špatně od žaludku. Musel se proto opřít o hůl, která ještě včera byla loveckým kopím. Objímal ji oběma rukama jako milenku, ale láska v tom nebyla, jen boj s rozbouřeným žaludkem, který chtěl za každou cenu opustit vyhrazené místo.

3.

Když se ráno Otakar probudil, bolel ho celý člověk. Se zaúpěním seskočil na zem a trvalo pár chvil, než za použití cviků, které mu do hlavy natloukl Jeroným, rozhýbal tělo. Navíc ho pohyb zahřál.

Zamířil k potoku, protože měl žízeň a hlad. Doufal, že voda zažene obojí.

Potok jako kdyby se propadl do země. I když ušel dobrých sto kroků, nenarazil na něj, ani nezaslechl zurčení. Opřel se rukou o strom a začal uvažovat.

„To musí být nějaké čáry,“ pomyslel si a zamyšleně se podrbal na horním rtu, kde mu rašily první světlé vousy.

Chvíli usilovně v duchu sestavoval větu ve staré řeči, kterou příliš neovládal, protože byl přesvědčený, že ji nikdy potřebovat nebude.

„Nechtěl jsem nikoho urazit ani mu uškodit,“ řekl nahlas do šedavého prostoru a čekal, jestli se mu někdo ozve.

Ticho, jen šumění lesa a první hlasy ptáků.

Větu zopakoval , a když se nedočkal odpovědi, kromě tichého zachichotání, mávl nad tím rukou. Vrátil se ke starému dubu, na němž strávil nepříliš pohodlnou noc. Opřel se rukama o drsnou, popraskanou kůru a snažil se vzpomenout si, jak by s ním mohl začít rozhovor. Vůbec nevěděl kde je a bez potoka, který by ho zavedl zpátky k místu boje s medvědem, si nebyl jistý, že tam trefí.

V duchu si nadával, že neposlouchal otce a Rollanda, kteří mu mnohokrát vysvětlovali, že pomoc lesních tvorů mu opravdu může být k užitku.

Nevěřil jim.

Vždyť měl kolem sebe vždycky dostatek lidí, kteří se o něj starali, ať už to byl Jeroným, Rolland, otec, matka, sluhové, štolbové...

V duchu se tloukl do hlavy a umiňoval si, že tentokrát opravdu, jen co se vrátí domů na hrad Rothštejn, zavře se ve studovně a bude se učit.

„Přece nejsem tak daleko, nanejvýš den nebo dva...,“ pomyslel si, ale pak mu najednou zatrnulo.

Ano, den nebo dva, ale na koni a po cestách. Je v lese a bez věrného oře, který by ho nesl daleko rychleji, než on kdy zvládne po svých. Pak nad tím mávl rukou.

„Však se Spytihněv a Jeroným vrátí domů rychleji než já, a pak mě začne hledat celá posádka hradu. Jen aby se to nedozvěděla matka, mohlo by se jí ještě víc přitížit. Od narození Bětky je stále nemocná, ani čerstvý vzduch tady na Moravě jí nepomohl,“ pomyslel si Otakar starostlivě. „A když se nedaří ani Rollandovi, který sem kvůli tomu přijel, jí ulehčit, tak je to...“ podrbal se za uchem a pak se klepl do čela. „Co blbnu. Nejdřív se potřebuju dostat domů a potom budu přemýšlet... No, přemýšlet,“ ušklíbl se. „Až mě přestane bolet zadek, tak opravdu začnu dřív přemýšlet, než konat,“ dušoval se Otakar v duchu. „A budu víc poslouchat otce a Rollanda...,“ pokračoval ve slibech.

Znovu mu zakručelo v břiše. Pokrčil nad tím rameny a začal šplhat do koruny vysokého, starého dubu. Když vylezl tak vysoko, že většina lesa zůstala pod ním, rozhlédl se. Viděl jen zelené moře.

Jednou rukou se pevně držel větve, nechtěl se ocitnout na zemi rychleji, než by bylo záhodno. Druhou se rozpačitě drbal ve vlasech.

Slezl dolů a zamířil směrem, o němž se domníval, že ho dovede zpátky k místu, kde zanechal své společníky. Nevěděl, že při úprku před medvědem překročil bludný kořen, a tak míří přesně opačným směrem.

4.

Spytihněv šel pomalu a ztěžka se opíral o zbytek ratiště, který mu sloužil jako cestovní hůl. Šel jak nejrychleji mohl, přesto mu bylo jasné, že takhle dorazí na Rothštejn nejdřív za dva tři dny. Držel se ve stopách obou koní, kteří utekli z místa boje. Předpokládal, že se budou vracet do domovské stáje.

Les zůstával stejně hustý a po lidech ani stopy. Slunce pálilo jako o život i mezi větvemi jehličnanů a listnáčů. Vypadalo to, jako kdyby se snažilo dokázat, že podzim ještě nepřevzal vládu nad stávajícím ročním obdobím. Spytihněvovi stékal pot po tvářích i po těle. Košili už měl propocenou skrznaskrz, ale nepovoloval. Dokonce se mu zdálo, že čím déle jde, tím míň ho noha bolí. To však neplatilo o žebrech. Špatně se mu dýchalo a také prudké pohyby, jimiž se snažil odhánět vlezlé mouchy, komáry, ovády a vůbec všechen další hmyz, který si usmyslel pochutnat si na něm, mu nedělaly dobře.

Bylo už drahně po poledni, když narazil na potok. S úlevou se u něj zastavil a pak si k vodě klekl. Oplachoval si zpocený a pokousaný obličej, chvílemi ho s chutí ponořil do tekoucí vody. Vypil jí hodně, aby zahnal hlad a v duchu si nadával, že ho nenapadlo vzít si ze sedlové brašny nějaký ten proviant, který mu tam ještě zbyl. Vracet se pro něj však nehodlal. Stáhl si i košili a omyl se celý.

Osvěžilo ho to a za necelou půlhodinu vyrazil na další cestu.

Noha mu trochu ztuhla a trvalo nějakou chvíli, než se rozešel.

Bylo k večeru, když narazil na cestu, která se klikatila lesem. Byla hojně používaná, o tom svědčily hluboké koleje a také štěrk, kterým ji kdosi nechal zpevnit. Spytihněv se zastavil a chvíli přemýšlel, kudy by se měl vydat. Pak se ale podíval na slunce a podle něj odhadl, kterým směrem je Rothštejn.

Zabočil doprava a vyrazil. Chvílemi si dokonce začal pískat do kroku jednu z pražských odrhovaček, kterou kdyby slyšel jeho přísný otec, velmi pravděpodobně by neměl žádnou radost a dal by to Spytihněvově šestnáctileté zadnici zcela jasně najevo. Nebo, což by bylo ještě bolestivější, vzal by ho se sekyrou a štítem na cvičiště, a to by pak Spytihněv minimálně dva dny nebyl schopný zvednout ruce nad ramena a ani si v klidu sednout.

Netrvalo dlouho a mladík vyšel na kraj lesa. Nechal za sebou poslední skoro holé velikány. Rozprostřelo se před ním široké údolí, které protínala řeka. Nikde v dohledu nebylo vidět žádné lidské obydlí, ani nějaký tenký sloupek kouře z komína domku. To mu však nevadilo, protože cesta mu jasně říkala, že jde správně a stačí jen vytrvat.

Unaveně se opřel o poslední strom a zhluboka si ulehčeně oddychl. Už věděl kde je a nyní si byl jistý, že přinejhorším pozítří k poledni dorazí na Rothštejn.

Sedl si do stínu a kochal se krajinou, aby nechal „vydechnout“ znavené nohy.

Uplynula čtvrthodinka a už se chystal, že se zvedne a vydá na další cestu, když za sebou v lese zaslechl skřípot kol a polohlasné vozkovo povzbuzování .

„Nakonec mám štěstí,“ zvedl oči k nebi a pokřižoval se. „Aspoň si chvíli odpočinu.“

Po cestě hrkotal velký vůz se dvěma volky, kteří ho táhli rozvážnými kroky. Na kozlíku seděl drobný opálený mužík a vedle něj urostlý mladík.

„Prrrrr,“ křikl vozka a volci přeochotně zastavili. „Potřebujou něco, mladý pane?“ zeptal se, když jediným pohledem zhodnotil Spytihněvovo oblečení.

To sice vypadalo poměrně poničeně a špinavě, ale stále na něm bylo poznat, že patří šlechtici. Spytihněv se narovnal, otevřel ústa a chtěl křiknout cosi neuctivého , ale pak si to rozmyslel a odpověděl slušně:

„Stala se mi nehoda na lovu a potřebuji se co nejrychleji dostat na hrad Rothštejn.“

„Tak to si nasednou, pane,“ pokýval rozšafně vozka hlavou, což při jeho drobné postavičce vypadalo docela směšně. „Dneska přespíte u nás na statku, pan šafář se o vás postará, a zítra dojedete na hrad. Vidím, že máte pochroumanou nohu...“

„Spadl mi na ni kůň,“ odpověděl Spytihněv, když se s obtížemi drápal nahoru na kozlík vedle mladíka.

Ten si zřejmě příliš nepotrpěl na hygienu, protože smrděl víc než čuník, když se vyválí v hnoji. Spytihněv chvíli uvažoval, že ho shodí dolů, aby šel vedle vozu, ale pak nad tím jen unaveně mávl rukou. Opřel se o plachtu, zavřel oči a okamžitě upadl do mrákotného spánku.

5.

Otakar rázoval lesem a co chvíli se drápal na nějaký příhodný strom, aby se pokusil najít cestu ven z lesa nebo k nějakému lidskému obydlí. Stále kolem viděl jen zelené, rudé, žluté a všelijak barevné moře korun stromů. Slezl na zem a zhluboka si povzdychl.

Otřel si ruce od smůly do kalhot a zamířil dál směrem, kterým šel původně.

Před ním se ozvalo zadusání a z křoví vyběhlo stádečko laní vedené jelenem s rozložitými parohy.

„To musí být alespoň šestnácterák,“ prolétlo mladíkovi hlavou a zachvácený loveckou horečkou se málem rozběhl za nimi, když stádečko mizelo v dálce.

Všiml si, že jedna laňka musí být zraněná, protože běžela poslední a pokulhávala na levou přední nohu.

Otakarovi znovu zakručelo v žaludku. To uspíšilo jeho rozhodování.

Vyrazil za stádečkem, zmizevším v dalších křovinách, které ještě neztratily všechny listy, ale jejichž barva už ani zdaleka nebyla zelená, ale hrála do červené, žluté, hnědé… Snažil se, aby ho nebylo slyšet, aby mu nepraskaly suché větvičky pod nohama. Pomalu se blížil k poslední laňce, která zřejmě ostatním už nestačila. Byla bolestí tak unavená, že přestala dávat pozor na okolí.

Otakar vytáhl z pochvy dýku.

Zkontroloval, odkud vane vítr, a ten byl pro něj příznivý. Vanul mu prakticky přímo do obličeje. Plížil se stále blíž a blíž k unavenému zvířeti, které se nakonec sklonilo k hladině lesní studánky a dlouhými doušky pilo vodu.

Mladík potěžkal dýku v ruce, přimhouřil oko a zatajil dech. Pak rukou prudce mávl , zbraň vylétla a po krátkém, asi dvacetistopovém letu se ostří zabořilo laňce hluboko do krku. Vyskočila všemi čtyřmi do výšky a zavřeštěla. Vyplašila stádečko, které se páslo na nedalekém palouku. Jelen se dal na útěk a šest laní pádilo za ním. Těžce zraněné zvíře je následovalo, právě tak jako Otakar.

Stačil mu.

Za chvíli se celé stádo ztratilo v dálce a Otakar doběhl zraněnou laň, které se podlamovaly přední nohy a hlavu měla svěšenou mezi nimi.

Skočil po ní a srazil ji k zemi. Vytrhl dýku z rány a podřízl laňce hrdlo. Vystříkl proud krve a zvíře zachrčelo naposledy.

Otakar padl vedle oběti na zem a zhluboka oddychoval. Do tváře ho tlačil nějaký kamínek, proto se na rukách vzepřel do kleku. Trvalo dobrých pět minut, než se vydýchal a byl schopný vstát.

Pak znovu poklekl ke kořisti a dýkou ho začal vyvrhovat. Šikovnýma rukama vyřízl kus kýty a zamířil k potůčku, který se klikatil paloukem. Opláchl v něm maso a vrátil se zpátky k úlovku. Byl si jistý, a zcela oprávněně, že by se o něj brzy někdo z lesních tvorů rád postaral. Bylo mu jasné, že to nebude jako kdyby byla zvěřina odleželá, ale hlad je mocný kuchař.

Za chvíli už opékal kus masa nad malým ohníčkem a v úst se mu sbíhaly sliny, které skoro ani nestačil polykat. Hořící větve praskaly a vzhůru do večerního šera vylétaly velké jiskry. Maso vonělo.

Jakmile se nějaký okraj plátku opekl tak, že se stal poživatelným, okamžitě ho ukrojil a snědl, i když si při tom spálil ústa.

Když už na klacku zbýval jen opravdu malý kousek, zapraskaly za Otakarovými zády větve. Mladík odhodil klacek s masem a skokem se otočil. V tom okamžiku už měl v ruce tasenou dýku. Ruka mu však poklesla, když viděl rusovlasého muže s mohutným vousiskem, které mu končilo až někde pod očima, jak na něj míří kuší.

Šipka, která ležela v žlábku zbraně, vypadala velmi nepříjemně.

Usmál se na muže a otevřel ústa…

„Ticho!“ houkl muž a zvedl kuši tak, že mířila Otakarovi někam na krk.

Mladík pustil dýku a ukázal prázdné ruce. Bylo mu jasné, že muž tu není sám. Očividně na něco nebo někoho čekal.

Dočkal se.

Za Otakarem v trávě něco zašustilo a dýka, která mu ležela u nohy, zmizela jako mávnutím kouzelného proutku. Podíval se dolů a už jen zahlédl stahující se ruku, která mu zmizela z dohledu.

„Co seš zač? Co tady děláš?“

„Zbloudil jsem. Lovili jsme medvěda a nedopadlo to zrovna nejlíp…,“ přiznal zahanbeně Otakar. „Hnal mě dost daleko lesem. To jsem rád, že jste se objevili. Poradíte mi, jak se dostat zpátky domů?“

Za ním se rozezněl vysoký pištivý smích.

„Pytlák, a chce domů!“ ozvalo se v přestávce mezi hýkáním nepříjemně kvíkavého smíchu.

„Nejsem žádný pytlák,“ protestoval Otakar.

„A co je tohle?“ ukázal vousáč na skolenou laň.

„Už druhý den bloudím po lese a měl jsem hlad. Kromě toho si myslím, že to jsou lesy mého otce. Pokud jsem zabloudil až na cizí panství...“

„To nás nezajímá. Seš na panství našeho pána a ten pytláky nemá rád. Většinou skončí velmi rychle na šibenici,“ zubil se vousáč, který se zjevně na tu chvíli těšil. „Houpají se, škubou nohama…“

„Tak půjdeme,“ zakvičel hlas za Otakarovými zády. „Eště si vezmi ten svůj úlovek. My se s tím tahat nebudeme. Doneseš ho na hrad našeho pána…“

2. kapitola

Zajatec

1.

Bruncvík tichounce otevřel dveře manželčiny ložnice. Nakoukl a teprve potom vešel, našlapoval zlehka. Leona spala na širokém lůžku z mahagonu. Závěsy nebes byly vytažené vzhůru, aby ke spící ženě mohl vzduch. Na křesle vedle postele poklimbával Rolland z Arkenu, hubený stařec s dlouhými, pěstěnými, bílými vlasy a vousy, který však normálně na sedmdesátníka nevypadal. Nyní však měl únavou zašedlou tvář a velké váčky pod očima. Bděl u nemocné celou noc.

Bruncvík se s láskou zahleděl na jemnou tvář své ženy, která za společných sedmnáct let života nezestárla, alespoň v jeho očích určitě ne. Drobnou štíhlou postavu jí nyní zakrývala velká nadýchaná peřina. Na ní ležely dvě vyhublé ruce. Pergamenově bílou pokožkou prosvítaly modré žíly.

Bruno si povzdychl. Podivná nemoc, která propukla přede dvěma týdny, mu trhala srdce. Churavěla sice trochu již od té doby, co se narodila dcerka Bětuška, ale to bylo jen takové vysílení organizmu. Nebylo to nic podstatného.

Šibalské zelené oči se však v poslední době už neusmívaly na všechny kolem, a když byly otevřené, sálala z nich bolest. Jen zlatá hříva rozhozená na polštáři připomínala ještě nedávno veselou a rozjívenou princezničku, která nejen nevypadala na svých třiatřicet let, ale ani na správnou matrónu, kterou už dávno měla být, vzhledem ke svým dvěma dětem. Takhle ji velmi často považovali za Otakarovu starší sestru, což jí, jako ostatně kteroukoli ženu, opravdu blažilo.

Bruncvík se tázavě podíval na Rollanda, který pootevřel levé oko. Králův dvorní alchymista a Bruncvíkův přítel nepatrně zavrtěl hlavou. S povzdechem vstal a došel k otevřenému oknu v hlubokém výklenku, ze kterého se otevíral nádherný pohled do krajiny.

„Nelepší se to,“ zašeptal, když se k němu pán hradu Rothštejn připojil.

Když viděl Bruncvíkův smutek, pospíšil si ho utěšit.

„Na druhou stranu se to ale ani nehorší. Večer dokonce snědla trochu vývaru. Možná, že si s tím tělo poradí samo bez mého přispění. Nicméně, nechám tady teď Bětku,“ kývl hlavou ke dveřím, do nichž nakoukla Leonina nejmilejší služebná a důvěrnice.

Rolland na ni kývl ukazováčkem a tmavovlasé děvče pochopilo gesto správně. Vklouzlo do ložnice. Rolland se k ní sklonil, byla minimálně o hlavu menší než on.

„Zůstaneš tady u paní. Kdyby měla hlad...“

„... tak jí přinesu vývar,“ dořekla chápavě Bětka.

Rolland přitakal.

„My budeme v laboratoři. Kdyby se něco...“

„... dělo, tak přiletím,“ znovu horlivě kývla služebná.

Rolland mávl rukou, Bětčina mnohomluvnost byla všeobecně známa a nedalo se s ní nic dělat. I kdyby jí snad zašili pusu, určitě by si našla nějaký způsob, jak brebentit.

2.

Vyšli na chodbu a teprve tam se starý alchymista sklonil k Bruncvíkovu uchu a tiše řekl:

„Mám podezření na otravu. Ale stále nejsem schopný přijít na to čím. Navíc by se muselo otrávit víc lidí. Přece není možné, aby to bylo tak cílené,“ mumlal zamyšleně a prsty probíral dlouhé bílé vousy. „Udělal jsem všechny možné rozbory, ale žádný jed jsem neobjevil.“

Rychle se podíval na Bruncvíka.

„Ty spory s německými pány utichly nějak rychle , ne?“

„Král je velký diplomat,“ nepřítomně odpověděl Bruncvík, který nad čímsi usilovně přemýšlel.

„Co ti vrtá hlavou?“

„Ale, donesla se ke mně zpráva, že z Itálie přijel kurýr, který se sháněl po nějaké výpravě z Cařihradu. Její stopy končí někde v Horních Uhřích, nebo snad na Moravě. Císaři prý velmi záleželo na zprávách o ní. A to mi připomnělo knihu, kterou jsem kdysi přivezl z Itálie od Demétria. Opisoval jsem ji tam sám, abych se lépe naučil ...,“ mávl rukou. „To není podstatné. Byly tam nějaké návody na jedy, které do Evropy přivezl Jang-Ti-Sej.“

„Už si vzpomínám,“ Rolland se rozpačitě podrbal na nose. „Úplně jsem na ni zapomněl. Zřejmě už stárnu,“ dodal a Bruncvík se v duchu ušklíbl.

Rolland se za ta léta vůbec nezměnil, vypadal stále stejně: učeně, rozvážně a usměvavě, jen někdy dokázaly alchymistovy modré oči vrhat takové blesky, že se všichni, včetně krále, klidili z jeho blízkosti.

Rolland se zastavil před vysokými zdobenými dveřmi a otevřel je. Za nimi se nacházela velká alchymistická laboratoř, plná chemikálií, skleněných, mosazných, zlatých, stříbrných a hliněných nádob nejrůznějších tvarů, kahance i řady tyglíků. Na stěně vlevo viselo několik polic nádobek s mastičkami, prášky a vodičkami nejrůznějších barev a vůní. Sem tam se mezi nimi vyskytovala skleněná nádoba, v níž plavala nějaká obzvláštní zrůdnost uložená v alkoholu. Služky, ale i většina sluhů sem odmítali chodit uklízet. Ostatně Rolland si to ani nepřál a jediné, koho tu snášel nebo zaměstnával, byli Bruncvík, Otakar a Brunův sluha Boušek, který v sobě s narůstajícím věkem objevil vlastnosti dobrého alchymistického pomocníka. Zato Spytihněva tu starý alchymista neviděl zase zrovna moc rád. Jeho šikovnost se rovnala  nule a spoušť, kterou za sebou zanechával, byla strašlivá.

Bruncvík se zastavil na prahu a řekl:

„Dojdu pro tu knihu do knihovny a přinesu ti ji.“

„Jo, jo,“ kývl Rolland, pohroužený do myšlenek.

Bruncvík se otočil na patě a zavřel za sebou dveře. Prošel dlouhou chodbou, kde na stěnách visely portréty bývalých majitelů hradu, ale také obrazy jeho přítele a kumpána Milána Fibigeriose, který se v poslední době uchytil na dvoře toskánského krále jako jeho dvorní malíř.

Došel ke schodům jež vedly do přízemí, do velké vstupní haly hradu a také nahoru do druhého patra. Zastavil se, protože zdola zaslechl rozčilené hlasy. Mezi nimi i Spytihněvův. Usmál se, pětidenní Otakarova nepřítomnost mu už připadala dlouhá a docela s chutí by mu předal některé povinnosti, aby se lépe mohl starat o nemocnou manželku a také o malou dcerku, s níž měla chůva plné ruce práce. Bylo to živé stříbro a ne dítě.

Rozběhl se po schodech.

3.

Bruncvík se překvapeně zastavil v půli schodiště a zíral dolů do haly. Tam sluha podpíral Spytihněva, jehož oblek nesl známky těžké pouti, která však neměla co dělat s lovem. Ztěžka kulhal a celou dobu se držel za bok. Byl v obličeji bílý a zcuchané vlasy mu visely kolem hlavy jako klubko hadů.

Právě cosi přikazoval uctivě se uklánějícímu sluhovi, který přinášel vysokou vyřezávanou židli, aby si mladík mohl sednout. S hlasitým povzdechem na ni dopadl a schoulil se.

Bruncvíka polilo horko. V takovém stavu ještě dobrosrdečného obra, který se tak podobal svému otci a to nejen jménem, neviděl. Seběhl posledních pár schodů a zastavil se před ním.

„Co se stalo?! Kde je Otakar?!“ vyhrkl.

Mladík zvedl hlavu a ve špinavém a unaveném obličeji se mu zableskla úleva.

„Tak jsem se sem nakonec přece jenom dostal,“ vydechl úlevně a otřel si ústa rukou. „Napadl nás obrovský medvěd. Zabil mého koně a taky Jeronýma...,“ se sklopenýma očima se odmlčel. „Já jsem omdlel. Medvěd bojoval s Otakarem, který ho zranil, jenže pak musel utíkat. To zvíře se za ním pustilo...

Strašně dlouho jsem se nedokázal vyprostil zpod koně. Mám něco s nohou a taky asi zlomená žebra. Proto mi trvalo dva dny, než jsem se dokázal vrátit. To mi ještě pomohli sedláci, které jsem potkal cestou.“

Zabublalo mu v hrudním koši, rozkašlal se a chytil se za bok. Pak sklouzl ze židle na zem a nestačil ho zachytit ani jeden ze sluhů, kteří postávali kolem. Omdlel, protože ho definitivně opustily síly. Splnil úkol, který si dal: Oznámit neštěstí, aby mohla být vyslána záchranná výprava.

Bruncvíkovi prolétla hlavou vzpomínka na příběh z Řecka, který kdysi četl v jakési knize. Byl o vojákovi, který běžel strašlivou dálku, aby oznámil vítězství v bitvě, a jakmile to udělal, padl mrtvý k zemi. Proto teď s úlekem přiskočil ke Spytihněvovi, ale ten byl vcelku v pořádku, byl jen vyčerpaný. Dýchal sice mělce, ale pravidelně.

„Odneste ho do jeho pokoje a ty, Jaroši,“ ukázal prstem na postaršího sluhu, „zajdi k Rollandovi do laboratoře a řekni mu, co se stalo. Hned!“

Na okamžik se zastavil a zamyslel se. Rozběhl se ke dveřím. Zahlédl totiž, že v jejich rozevřených křídlech postává starší sedlák s bičem v ruce a s vykulenýma očima pozoruje zmatek, který způsobil příjezd mladého pána.

„Kdes ho naložil?“ zeptal se přísně Bruno.

Tím tónem dokázal vytrhnout vozku z vytržení. Muž zamrkal, několikrát naprázdno otevřel a zavřel ústa, pak je zaklapl s takovou razancí, až mu cvakly zuby.

„Ano, pane,“ vymáčkl ze sebe nakonec a vyděšeně mrkal.

Bruncvík otevřel kožený kapsář, který měl u pasu na opasku, a vytáhl z něj zlaťák.

„Tady máš odměnu za záchranu Spytihněva.“

„Ani nevím, že se tak jmenuje,“ ošil se sedlák, „ale viděl jsem ho před pár dny jet s mladým pánem a s panem Jeronýmem na lov, tak jsem si řekl, že mu pomůžu.“

„Kde jsi ho naložil?“ opakoval Bruncvík otázku, tentokrát už klidně a s úsměvem, který však lepil na tvář dost ztěžka, neboť si dobře uvědomoval, že tam někde v lesích je jeho syn.

„U Černého hvozdu, tam, co teče Modrý potok. Jel jsem právě z trhu v...“

„Hm,“ zamyslel se Bruno, „to je v pořádku. Nikoho dalšího jsi neviděl?“

„Ne, pane,“ zavrtěl hlavou muž a pravou ruku měl sevřenou v pěst, jak v ní svíral darovaný zlaťák. „Už můžu jít?“ zeptal se a zvedl hlavu, aby se podíval Bruncvíkovi do tváře.

Bylo na něm vidět, že chce zmizet pánovi z dohledu, aby si nerozmyslel ten velkorysý dar. Vždyť zlaťák bylo víc peněz, než kdy v životě viděl.

„Nemůžeš to určit přesněji?“ zeptal se Bruncvík. „Někde tam v lese zůstal můj syn.“

Muž pomalu zavrtěl hlavou a bylo vidět, že se snaží něco vymyslet, ale pak s povzdechem pokrčil rameny.

„Jel jsem z trhu a tam, kde potok dělá takovej velkej oblouk, skoro až na okraj lesa, se vypotácel mladý pán na silnici,“ ukázal do síně, kde ještě před chvílí seděl Spytihněv. „Byl zkrvavenej a kulhal, tak jsem ho vzal na vůz...“

„To je v pořádku. Můžeš už jet. Děkuji ti,“ řekl Bruno a otočil se k přibíhajícímu štolbovi.

Díky tomu neviděl zkamenělého sedláka, který se nemohl vzpamatovat z toho, že mu pán poděkoval.

„Okamžitě mi osedlej Vichra. Sežeň Bouška a připrav pro něj taky koně. Támhle jde Jaroslav,“ oddychl si Bruncvík, že ho nemusí nechat nikde hledat.

Zamával na lovčího Jaroslava, a ten jakmile zahlédl hradního pána, se dal do běhu. Vysoká hubená postava lovčího se podivně klátila ze strany na stranu, ale rychlost nabral pořádnou. Během několika okamžiků stál před Brunem. Pozdvihl levé obočí v němém dotazu.

„Neštěstí na lovu. Ti blázni zaútočili na medvěda a Jeroným je mrtvý, zraněný Spytihněv se dopotácel domů a Otakar zmizel v lesích,“ Bruncvík si naštvaně odplivl. „Je to nezodpovědný klacek!“ vztekal se a z očí mu sršely blesky.

„Kde by měl být?“ sklonil Jaroslav hlavu na stranu, „a kdy vyrážíme?“

Na rozdíl od Bětky toho Jaroslav moc nenamluvil. Ono v lese mnoho lidí se zvířaty mluvit neumí.

„Okamžitě!“

Jaroslav kývl, otočil se a rozběhl se ke stájím.

„Kdyby byl v pořádku, tak by se už musel vrátit domů,“ prolétlo Bruncvíkovi hlavou. „Ještěže je Leona nemocná a o tomhle neví. To by nepřežila. Prvorozený... Seřežu ho jako... No, asi tak jako vždycky otec seřezal mě,“ usmál se v duchu, ale na tváři mu stále seděl starostivý a vážný výraz.

To už zpoza rohu od stájí přijížděl Boušek a vedl za sebou osedlaného Vichra, Bruncvíkova nejoblíbenějšího koně. Seskočil z hnědky a zkoumavě se podíval na rozrušeného Bruna.

„Doufám, pane, že nechcete jet takhle?“ sklonil hlavu k rameni a zkoumavě si prohlížel Bruncvíkovo oblečení.

Bruno se vzpamatoval a plácl se do čela.

„Jasně, že ne,“ křikl a pelášil do svého pokoje. „Vezměte s sebou zásoby na dva tři dny!“ křikl ještě.

Boušek se ohlédl přes rameno a sledoval pohledem přijíždějícího Jaroslava, který za sebou vedl nákladního koně naloženého potřebnými věcmi. Spokojeně se ušklíbl, i když mu dvakrát volno nebylo. Měl Otakara rád, snad právě proto, že se podobal Bruncvíkovu otci Stillfredovi, jako kdyby mu z oka vypadl. Mladík nezdědil po svém otci chuť učit se nepotřebným věcem u Rollanda, ale zato na kolbišti byl jako doma a ani svalnatý Spytihněv pro něj nebyl velkým soupeřem. Snad jen v hospodě mu jeho kamarád stačil. Proto na ně musel v Praze často Boušek nenápadně dohlížet, aby oba mladí pánové nezpůsobili nějaký podstatný problém a hlavně, aby se o jejich eskapádách nedozvěděli páni otcové. Ne, že by v mládí nebyli stejní, ale se stářím přichází rozum. Tedy někdy.

Za deset minut se Bruncvík vyřítil z otevřených dvoukřídlých dveří do dolního sálu, kde stále ještě ošetřovali Spytihněva. Už byl u něj i Rolland z Arkenu.

Bruno z rozběhu naskočil na Vichra, který dostál svému jménu, a nebýt pevné Jaroslavovy ruky, tancoval by snad na kameny vyloženém dvoře ruského kozáčka.

Za okamžik už kavalkáda vyrazila ven z hradu otevřenou branou a po několika minutách předjela sedláka, který natěšený ujížděl k domovu.

4.

Nevelká kamenná tvrz postavená na ostrohu nad Modrým potokem se vyloupla z lesa, když vyšli na jeho okraj.

„To by měl být Modrý potok,“ pomyslel si Otakar, když před sebou uviděl bublající vodu, která ho k sobě magicky přitahovala. „O téhle tvrzi jsem nikdy neslyšel,“ zavrtěl v duchu hlavou. „Že bych byl přece jenom dál, než jsem si myslel?“

Po několikahodinovém pochodu s laňkou na rameni už toho měl opravdu dost. Nohy se mu chvěly a únavou občas špatně šlápl, takže měl obavy, že si zlomí nohu. Zdálo se mu, že mrtvá laň váží snad víc než Spytihněv.

Opřel se o poslední strom na kraji lesa a zhluboka oddychoval.

„Pokud je kopec tak strmý i z druhé strany, tak jim ta palisádová hradba stačí proti jakýmkoli útočníkům. A z věže mohou lučištníci postřílet půlku armády... I když ty stromy mohou útočníky chránit hodně dlouho,“ dumal při pohledu vzhůru. „Ale proč by tady v hlubokých lesích někdo stavěl tvrz? Musíme být daleko od všech cest i splavné vody...“

„Snad se nám mladý pán tou krátkou procházkou neunavil?“ šklebil se mu do tváře rusovlasý chlap, jehož dlouhé vlasy se už hodně dlouho nepotkaly ani s hřebenem, natož s vodou.

Už delší dobu nepršelo.

„Ani ne,“ vzchopil se Otakar, „ale mám žízeň,“ hodil úlovek na zem a zamířil k říčce.

„Počkat, počkat,“ zakvičel drobný mužík, zjevně poskok rusovlasého muže. „Co si to dovoluješ? Kdo ti to dovolil?“

„Ty to určitě nebudeš,“ odsekl opovržlivě Otakar přes rameno a přejel pohledem mužíka v ufudlané šedé haleně, pytlovitých kalhotách stejné barvy a dobrých kožených botách.

„Ty musel někde ukrást,“ zhodnotil ho Otakar. „I když...,“ přejel pohledem dobře vypracovaný luk, který měl mužík přehozený přes rameno, kožený toulec plný dlouhých šípů a hlavně masivní dýku v ošoupané pochvě, zavěšenou u pasu na provazovém opasku.

Mužíkova vyzáblá ruka k ní právě sjela jako útočící had.

„Nech ho, ať se napije, Lískovče,“ zachechtal se rusovlasý muž a popotáhl se za řemen kuše, kterou měl hozenou na zádech, aby ho tolik netlačila. „Třeba to bude poslední potěšení, které ho v životě čeká. Viset za hrdlo není nic příjemného a málokomu se to líbí...“

Otakar si klekl na kamenitém břehu a nabral vodu do rukou. Napil se do sytosti. Kradmo se rozhlížel, jestli se nenajde nějaká pomoc v okolí, která by mu umožnila útěk.

Lískovec se hýkavě rozesmál, ale stejně ho ostražitě pozoroval. Nechtěl, aby jim vězeň náhodou utekl.

Na to však Otakar neměl dost sil. Ne že by na to nepomýšlel, ale bylo mu jasné, že rusovlasý lovec umí s kuší zacházet, právě tak jako Lískovec s lukem, a nechtěl dostat šipku či šíp mezi lopatky.

Napil se ještě jednou, pak se pomalu a s námahou a heknutím zvedl. Chytil se za záda.

„Chlapeček není zvyklý spát v lese. Však ona mu viselice záda řádně protáhne,“ chechtal se rusovlasý lovec.

Lískovec se k němu rád přidal. Otakarovi se jejich vtipy zase tolik nelíbily, ale neměl šanci se jim nějak účinně bránit.

Mladík se po svých věznitelích vztekle podíval, nebyl zvyklý, aby se k němu někdo choval takhle drze. Ten pohled byl dobrý jen k tomu, že Lískovec uchopil rukojeť dýky pevněji a s úšklebkem sledoval, jak si mladík znovu háže na rameno úlovek.

„Už to není daleko,“ šklíbil se rusovlasý. „Pán bude mít z našeho úlovku radost.“

„Já si to s vámi vyřídím,“ syčel v duchu Otakar jako přetopený kotel na prádlo. „Mít tak v ruce meč, nadělám z vás nudle do nedělní polévky.“

Přešli říčku po kamenech, které vyčnívaly nad vodu jen nepatrně, a pokud by o nich člověk nevěděl, tak by ho ani nenapadlo, že je tu vlastně přechod. Otakar supěl, laň byla opět čím dál těžší. Po několika stech krocích dorazili ke stěně, která z dálky vypadala sněhobíle, zblízka už tomu ale bylo trochu jinak. Světloulince šedivý kámen tak působil jen z dálky.

„Nezavážeme mu oči, Heřmane?“ zeptal se pisklavě Lískovec.

„Proč?“ pohnuly se lovcovy vousy. „Bude viset a o vstupu do hradu už nikdy nikomu nebude moct říct. Ale když myslíš,“ pokrčil rameny a vytáhl ze záňadří šátek, který kdysi musel patřit nějaké vesnické dívce.

Původně byl barevný a vyšívaný. Nyní byl špinavý a rozdrbaný. Hodil ho Lískovcovi.

Otakar mrskl laní na zem a natáhl ruce před sebe. Měl rudo před očima. Něco tak hnusného, že by si měl nechat dát na obličej?

„Když po něm skočím, tak to Lískovec nemusí stihnout,“ pomyslel si. „Zabiju ho!“

Zřejmě mu to bylo vidět na očích, protože Heřman už v té chvíli měl v ruce dýku a významně si s ní pohazoval. To Otakara zchladilo rychleji než kbelík studené vody.

Pak mu ale blesklo hlavou:

„Když vezmou můj šátek, tak nic neuvidím. Tímhle děravým hadrem bych přece jen mohl něco zahlédnout.“

Vzpomněl si na Jeronýmova slova, která mu vychovatel leckdy i dost bolestivě vtloukal do hlavy:

„Nevztekej se a mysli, pokud možno hlavou! Každá, byť i drobná výhoda může být podstatná a vede ke konečnému vítězství!“

Ruce mu klesly k bokům a nechal si už bez odporu zavázat oči.

Opravdu zůstala na levém oku malá škvírka, kterou viděl na zem a kousek před sebe. Když mu Heřman zamával pěstí před obličejem, měl co dělat, aby sebou neškubl.

„Vem to,“ Heřmanův hlas byl studený jako zimní ráno.

„Proč já?“ kňučivý hlas Lískovce málem Otakara rozesmál. „Proč zase já? Proč musím vždycky všechno oddřít já?“

„Protože seš trouba,“ uťal jeho nářky Heřman a plácl Otakara do zad.

Mladíka to popohnalo kupředu. Zapotácel se.

„Dobře,“ zabručel Heřman nevrle, „tu laň vezmu já a ty ho povedeš. Přece jenom mu radějc svaž ruce. Je ti příliš blízko. I když za moc nestojíš, kdo by se zakopával s tvojí mrtvolou,“ Heřman se hýkavě rozesmál svému vtipu.

Lískovec mlčel, ale zručně svázal kusem provazu Otakarovi ruce před tělem.

Pak uchopil konec provazu a trhl s ním. Otakar něco takového čekal, takže se ani nepohnul, zatímco s Lískovcem to škublo.

„Do prdele,“ zapištěl drobný slouha.

Heřman zafuněl, jak si házel vykuchanou laň na rameno, a pak už Otakar slyšel jenom chrastění kamínků pod jeho nohama.

„Tak jdeme,“ zavelel svým vysokým hlasem Lískovec a povel doprovodil dalším škubnutím za provaz.

Tentokrát se Otakar podvolil. Pomalu a šouravě se vydal za Lískovcem.

5.

„Stůj,“ zarazil Otakara vrčivý Heřmanův hlas, když už stoupali do kopce asi čtvrt hodiny.

Před okamžikem to ale mladík už stejně udělal, když narazil do zastavivšího se Lískovce. Uslyšel tupé bouchnutí, jak dopadl jeho úlovek na zem. Zvedl ruce a otřel si zpocený obličej. I když si přece jen poněkud viděl pod nohy, byla cesta značně obtížná, protože Lískovec mu to ani trochu neusnadňoval.

Nenápadně zvedl hlavu, aby viděl škvírkou před sebe. Heřman se oběma rukama opíral o bílošedou kamennou stěnu stoupající kolmo vzhůru. Měl je hodně roztažené a vypadalo to, jako kdyby se snažil stěnu zatlačit dál od sebe.

Otakar skoro vyprskl smíchy, když rudovousovi podjely nohy na spadaném jehličí a upadl. Znovu si otíral zpocenou tvář a snažil se nevnímat vzteklé Heřmanovy nadávky, když se rudovous ztěžka zvedal z kolen.

„Bohové, to snad není pravda,“ hučel rusovlasý lovčí. „Nech ho stát a pojď mi pomoct! Nestůj tam jako vesnickej blb!“ vztekal se. „A ty se ani nehni!“ obrátil se k Otakarovi. „Šipka z kuše je daleko rychlejší než tvé nohy,“ vyhrožoval.

Toho si Otakar byl vědom a útěk zatím neplánoval. Jedním okem sledoval, jak se oba muži, každý jednou rukou, opírají do nenápadných prohlubní ve skále, které jsou asi tak velké jako jejich dlaně.

Ozvalo se kvílivé zaskřípění a v kameni se objevila tenká škvíra, která se každým okamžikem zvětšovala. Před oběma muži vznikl otvor, do něhož se dalo celkem pohodlně vlézt. Otakar se rozhlédl kolem - využil nepozornosti obou mužů a hledal nějaký orientační bod, kterého se případně mohl chytit, kdyby to bylo potřeba.

Asi patnáct stop vlevo kopec prudce spadal skoro kolmou stěnou a hluboko dole tekl potok. Teprve nyní si Otakar uvědomil, že celou cestu do kopce vnímal jeho zurčení. Dolů byl dobrý výhled, protože tam nerostly žádné stromy, které by ho mohly zakrývat.

Otakar se odvrátil, aby na sebe zbytečně neupoutal pozornost, a stihl to v posledním okamžiku.

„Zatáhni ho dovnitř,“ řekl Heřman Lískovcovi. „Já to zavřu.“

„Zvládneš to sám?“ nevěřil mu drobný mužík.

„Lehce,“ zavrčel lovčí a plácl Lískovce do ramene, až se mužíkovi podlomila kolena.

„Jo, už to chápu,“ třel si mužík pohmožděné místo.

Popadl provaz a zatáhl Otakara do chodby. Neupozornil ho, že je nízká, takže rána do hlavy rozsvítila mladíkovi před očima tisíce hvězdiček. Otakar začal nadávat, což vyvolalo hurónský smích obou mužů. Zvedl ruce k čelu, kde mu bleskově rostla velká boule, a snažil se ji zamáčknout.

Za zády se mu ozvalo skřípění a zadunění. To zapadly kamenné dveře.

„Už mu to můžeš sundat,“ řekl Heřman, „ať dostaneme chlapečka před pána vcelku a ne po kouskách.“

Lískovec strhl Otakarovi šátek z očí, ale moc to nepomohlo. V chodbě byla černočerná tma.

Za okamžik se však ozvalo škrábnutí křesadla o kámen a jiskry, které vylétly do vzduchu, zapálily pochodeň, kterou přičinlivě držel v ruce Lískovec. Otakar si zakryl oči, světlo bylo příliš jasné a bolelo. Trvalo hodnou chvíli, než si zase zvykly.

„Tak dělej!“ bručel nespokojeně Heřman a nohou postrčil Otakarův úlovek, který se válel na zemi, směrem k mladíkovi. „Snad si nemyslíš, že se s tím potáhneme my?“

Lískovec sňal Otakarovi z rukou pouta. Mladík se sehnul a vtom ho Lískovec kopl do zadku. Otakar se zapotácel. Oba muži vybuchli v smích, ale to netrvalo dlouho. Otakar se bleskurychle otočil a jeho pěst vyletěla jako buchar hamru. Křuplo to, když dopadla Lískovcovi do obličeje. Drobný mužík odletěl, jako kdyby ho kopl kůň. Zády narazil do kamenné stěny, hekl, a zvedl ruce k obličeji. Z nosu mu začala téct krev. Sesunul se po zdi na zem, držel se za zlomený nos a kvílel bolestí. Přitom si olizoval krev, která mu stékala po obličeji.

Otakar se otočil k Heřmanovi, který držel v ruce zapálenou pochodeň a teď ji jen zlehka sklonil směrem k němu. Bylo mu jasné, že na připraveného muže, který má navíc v pochvě u opasku dýku, nemá šanci. Zastavil se. Pak se otočil k Lískovcovi a sklonil se nad něj:

„Zabiju tě, skrčku! Takovej chám se nebude takhle chovat ke šlechtici!“ houkl na schouleného mužíka.

Odpovědí mu bylo jen skučení.

„Nech toho,“ ušklíbl se Heřman. „Dostal jsi jenom to, co sis zasloužil. Kdyby sis dával větší pozor, nemohlo by se ti to stát. A ty se tady nevytahuj!“ podíval se upřeně na Otakara. „Seš jenom pytlák a budoucí viselec, pokud se pánové nerozhodnou jinak. Žádnej šlechtic! To si pamatuj! Uhni!“

Otakar ustoupil stranou, Heřman se sklonil k Lískovcovi, odtáhl mu ruku z obličeje a podíval se na zkřivený nos.

„Nebyl jsi žádný krasavec ani před tím, teď jsi to jenom vylepšil,“ šklebil se zakrvácenému mužíkovi do tváře.

Při tom si však stále dával dobrý pozor na Otakara.

„Felčar ti to srovná, až se dostaneme nahoru. A to nebude dlouho trvat. Tak přestaň skučet a vstávej!“ Popadl Lískovce za ruku a škubnutím ho postavil na nohy.

„Tak jdeme!“ zavelel a oba, Lískovec i Otakar, ho poslechli.

Mladík s úlovkem na rameni šel první a brzy narazil na schody vytesané do skály. Byly točité a vedly kamsi vzhůru.

Vládlo tu hluboké ticho, jen sem tam bylo z dálky slyšet podivné dunivé rány. Byly ale velmi tiché, takže si Otakar nebyl jistý, jestli se mu to nezdá.

3. kapitola

Horník

1.

Heřman se před kdysi ozdobnými dveřmi oprášil a Lískovec ho napodobil. Otakara překvapilo, že na tvrzi se něco takového vyskytuje.

Cestou odložili ulovenou laň dole v kuchyni. Lískovec si tam omyl zkrvavenou tvář a už jenom posykával bolestí, když mu tělnatá kuchařka hadrem otřela kromě obličeje i krk.

„Na felčara si budeš muset počkat, je zase ožralej jako motyka,“ řekla hlubokým, skoro mužským hlasem.

Lískovec mávl rukou a zahuhňal:

„To se spraví samo. Než aby mi na to šahal von, tak to radši nechám tak.“

Kuchařka se k němu sklonila, byla víc jak o dvě hlavy vyšší než on, a jemně uchopila zkřivený nos. Stiskla prsty k sobě a narovnala ho. Lískovec zaúpěl, ale nebránil se. Kuchařka ho pustila a kritickým pohledem zhodnotila svoji práci. Zatvářila se spokojeně a otřela si ruce do nepříliš čisté zástěry.

„To ti udělal on?“ kývla hlavou k Otakarovi, který stál na prahu rozlehlé hradní kuchyně pod zamračeným Heřmanovým dohledem.

„Hooo,“ kývl Lískovec.

„Tvoje chyba,“ konstatovala kuchařka, „nemáš se k takovejm lidem přibližovat. Na první pohled je vidět, že je od rány. Vedete ho k pánům?“

„Ho,“ kývl zase Lískovec a jemně si osahával narovnaný nos, z něhož už kupodivu krev netekla.

Pak vystoupali po dřevěném schodišti do prvního patra. Při tom postrkovali Otakara před sebou.

Mladík se rozhlížel po nevelké tvrzi vybudované v hlubokých lesích. Přízemí postavili z otesaných kamenů, první patro bylo celé ze dřeva. Byla to hrubá stavba, drsná a strohá, a určitě tu stála už drahně let. To poznal podle ztmavlého dřeva. Výzdoba tu nebyla žádná, ani nějaký obraz na stěně, či staré zbraně či zbroje. Zdi byly holé a kdysi dávno nabílené.

„Že jsme neslyšeli o nějakém loupeživém rytíři,“ vrtalo Otakarovi hlavou. „Takové věci se přece velmi rychle roznesou...“

Nevysoké, nahoře obloukem zakončené dveře se otevřely s jemným zaskřípěním. Masivní železná klika dokazovala, že tu nežije žádný zaostalec, i když na vnitřní straně dveří důkladně kovaná závora dokazovala, že zdejší páni svým poddaným zase až tak nedůvěřují.

Vešli do rozlehlé místnosti, která byla vším jiným jen ne sálem loupeživého rytíře, jehož představa o životě tkví v oloupení co největšího počtu lidí, jejich zmordování, a posléze prochlastání získaných peněz. Na zdech nevisely meče a halapartny, ale police s alchymistickým náčiním. Bylo sice hrubé, Rollandovu se vyrovnat nemohlo, ale to byl jenom vnější pohled, všechno bylo plně funkční.

Za masivním stolem seděl muž středního věku a cosi psal. Když zvedl hlavu, Otakar před sebou uviděl inteligentní tvář s modrýma očima orámovanou dlouhými, černými vlasy. Měl přimhouřené pravé oko, jako kdyby špatně viděl. Otakar se podíval pořádně a všiml si, že je to způsobené malou jizvou, která stahuje oční víčko. Vypadalo to na spáleninu, žádné válečné zranění.

Usmíval se.

„Co jste mi to přivedli za návštěvu?“ Hlas měl hladký, až trochu úlisný.

Otakarovi se stáhl v břiše žaludek do malinkaté kuličky. S takovými lidmi se občas setkával na pražském hradě a většinou to byli vyslanci cizích mocnářů. Nejvíc se mu podobal kardinál, který přijel asi před měsícem od Svatého otce z Říma. Takovým se snažil vyhýbat, byli mu nesympatičtí a leckdy i odporní. Vždycky obdivoval otce a Rollanda, že jsou schopni s takovými lidmi jednat.

„Pane,“ uklonil se trochu prkenně Heřman, „tohodle mladíka jsme chytli ve vašich lesích. Pytlačil tam. Laň, kterou ulovil, jsme dali do kuchyně. Je to jasný důkaz...“

Muž přejel pohledem Otakara a jeho potrhané oblečení, které přes všechnu špínu bylo zjevně bohaté a určitě nepatřilo nějakému běhavkovi nebo potulnému kmánovi.

„Heřmane,“ hlas chladl každým vysloveným písmenem. „Jsi ještě pitomější, než jsem si myslel. To už je druhá chyba, kterou jsi udělal. Měl jsi ho nechat běžet. Copak nevidíš, že...“

„Říkal, pane, že je šlechtic...“

„Ha takhy, že je v lesích svhého hotce,“ vmísil se do hovoru Lískovec. „Hale tho nhení pžhece mhožnhé... Tho jshou vašhe lhesy...“

Modré oči muže za stolem byly v tom okamžiku studené jako led.

„Vy idioti!“ zařval, až se zatřásly křivule, které stály na policích, a zelená tekutina v jedné z nich zašplouchala.

„Co se děje, bratře?“ ozval se tichý, ale nepřeslechnutelný hlas z kouta.

Otakar byl přesvědčený, že tam ještě před chvílí určitě nikdo nebyl. Prudce tím směrem otočil hlavu. U okna se opíral o zeď menší chlapík s velkým hrbem a dlouhýma rukama. Špička obrovského nosu sebou neustále pocukávala jak mluvil, ale přesto nevypadal nijak odpudivě. Každé oko měl jiné, jedno bylo černé a druhé zelené. Po tváři mu přebíhaly úšklebky a vypadalo to, jako kdyby ji snad tvořila voda, tak byl ten obličej pohyblivý a jeho výraz se tak neustále měnil.

„Ti kreténi sebrali v lese mladého Zweigsteho,“ řekl muž za stolem starou řečí.

Otakarem to maloučko trhlo, ale nikdo v místnosti si toho zřejmě nevšiml. Sklonil hlavu, aby nebylo vidět, jak napjatě poslouchá.

„Když už je tady, tak ho pustit nemůžeme,“ hrbáč si promnul pravičkou bradu. „Co myslíš, Jimrame?“

„Nevím zatím jistě, jestli je to on, ale máme tu přece Petra, který byl poskokem u magistra Pauknera, a ten viděl jeho otce. Možná i synka.“

„Za pokus nic nedáme. Pošli Lískovce, ať nám Petr přinese vzorky rudy z dnešního dne. Stejně je potřebuji na rozbor.“ Trpaslík se odmlčel.

„Ať sem přijde Petr,“ řekl domácí pán normální řečí a podíval se těžkým pohledem na Lískovce.

Ten prudce potřásl hlavou, aby naznačil, že příkaz pochopil, a s velkou úlevou vyběhl z místnosti. Dveře nechal pootevřené a za pár okamžiků se jimi protáhl štíhlý asi čtyřicetiletý muž tak všedního vzezření, že si Otakar byl jistý, že kdyby ho za půl hodiny potkal, určitě by si ho nevšiml. Nesl v ruce kožený váček, ve kterém cosi chrastilo. Položil ho na alchymistický stůl v koutě místnosti, který stál hned vedle velkého krbu, v němž praskala hořící březová polena. Podle zvuku bylo ve váčku kamení.

Zvědavě se rozhlédl po místnosti a při pohledu na Otakara mu ztuhla tvář. Prkenně se narovnal a chtěl něco říct.

Jimram ho prudkým gestem zarazil.

„To by stačilo, Petře! Je mi to jasné! Můžeš jít!“

Muž se ztuhle otočil a vypochodoval z místnosti. Velmi pomalu a tiše za sebou zavřel dveře. Otakar se hluboce zamyslel. Nebyl schopný si vzpomenout, jestli toho muže někdy viděl, ale jméno magistra Pauknera určitě už kdysi někde zaslslechl.

„Rolland o něm přece mluvil,“ málem se plácl do čela. „Zmiňoval se o něm, když nám vykládal o jedech! Jasně! Tak to jsem v dobré společnosti,“ hrklo v něm jako před chvílí v onom váčku.

„Je to on,“ řekl starou řečí Jimram. „Co s ním, Arklebe, uděláme? Pověsit ho? Nebo...“

„Zatím máme čas. Nikdo o nás neví,“ trochu křivě se usmál hrbáč. „Dáme ho dolů. Zatím si může vydělávat na chleba, než se rozhodneme, co s ním. Nikdo nás nezradí. Starý lid mám pod kontrolou, dostávají od nás desátky a přece si nezničí lehké bydlo...“

„Když myslíš. Já bych se ho raději zbavil hned. Je nebezpečný už tím, že žije,“ pochybovačně vrtěl hlavou Jimram.

„Neboj se,“ usmál se Arkleb. „Zbavit se ho ve štolách není těžké. Můžeme například využít i něco z Pauknerova dědictví.“

Jimram se lehce otřásl.

„Vždyť víš, že tohle nemám rád,“ řekl pohněvaně a plácl rukou do stolu. „To není nic pro šlechtice.“

„Když je může využívat Svatý otec, tak proč bychom nemohli my?“ Arkleb se otevřeně šklebil a Otakarovi z něj běhal mráz po zádech.

„Dobře,“ přikývl Jimram a obrátil se k Heřmanovi, který stál krok za Otakarem nehybně jako socha. „Odveď ho dolů. Zatím do klece. Pak se uvidí.“

Rusovlasý muž kývl, s ulehčením popadl Otakara za ruku a vlekl ho ke dveřím.

„Ještě si promluvíme,“ ozval se za nimi Jimramův hlas.

Otakar nevěděl, jestli to patřilo jemu či Heřmanovi. Tón však byl tak chladný, že by ten hovor s chutí Heřmanovi přenechal.

2.

Bruncvík nelítostně popoháněl koně. Kavalkáda pádila po královské silnici až ze zvířat odkapávala pěna.  Jen chvílemi museli zpomalit, aby je neuštvali.

Bylo už pozdě odpoledne druhého dne, když se dostali do míst, která popisoval vozka. Tam Bruncvík převedl koně do kroku. Oddychli si i jeho průvodci. Také byli unavení. Bruncvík seskočil z koně, hodil uzdu Bouškovi a vydal se po levé straně silnice.

Oba jeho průvodci také slezli z koní a začali je provádět, aby se zklidnili. Netrvalo ani čtvrt hodiny a Bruncvík se vrátil s nepořízenou.

„Z lesa žádná stopa nevede,“ řekl unaveně. „Museli jsme to přejet.“

Jaroslav kývl, předal mu uzdy a pěšky se pustil zpátky. Za pět minut byl zpět a už z dálky ukazoval, že něco nalezl. Oba muži se k němu rozběhli a koně poklusávali, vedeni za uzdy, za nimi.

„Našel jsem to, pane,“ hlásil udýchaně Jaroslav a ukazoval za sebe.

Bruncvík si za tu chvíli také vydechl a teď vytáhl koženou lahvici, v níž bylo víno ředěné vodou. Napil se a podal lahvici Bouškovi. Ten ho napodobil a podal ji Jaroslavovi.

„První úspěch bychom tedy měli,“ řekl Bruncvík s ulehčením. „Sedlák nelhal.“

Uložil pečlivě zašpuntovanou lahvici do sedlové brašny a skočil na koně.

Jaroslav jel vpředu a pobízel své zvíře stejně jako Bruncvík. Netrpělivost v něm bušila jako srdce zvonu při poledním zvonění. Mladý pán už byl pryč příliš dlouho.

Ujeli asi patnáct set stop, když Jaroslav zarazil koně a ukázal směrem k lesu. Stopy se po dvou dnech daly přehlédnout, ale když člověk věděl kam se podívat, našel je.

Bruncvík kývl a poprvé od odjezdu z hradu se pousmál.

Zamířili k lesu a vedení se znovu ujal Jaroslav, který byl nejlepším stopařem.

Proplétali se mezi stromy, naštěstí tu les nebyl příliš hustý, ani nemuseli sesednout z koní.

Pod stromy bylo temno a Bruncvík obdivoval Jaroslava, neboť je vedl tak bezpečně, jako kdyby mu někdo nad stopou svítil lucernou. Jeli asi tři čtvrtě hodiny a už se začínalo stmívat. Co chvíli některý z jezdců přehlédl zrádně rostoucí větev, a ta ho bolestivě zasáhla i při tak pomalé jízdě. Bruncvík už nějakou dobu jel s rukou nataženou před sebe ve výši očí. Slzelo mu levé, protože ho do něj šlehla větvička lískového keře, kterou jako luk napnul zadek Jaroslavova koně.

Les voněl večerem, ptáci se už pomalu ukládali ke spánku a na lov se připravovali noční dravci. Vzduchu zatím vládla mračna pískajících komárů, která jezdci nestačili rozhánět volnýma rukama. Koně pohazovali hlavami, když jim hmyz lezl do nozder.

„Někde se musíme utábořit na noc,“ zastavil Jaroslav koně a otočil se k jezdci, který ho následoval, a v němž podle tiše pronášených kleteb poznával Bruncvíka.

Bruno vykašlal posledního vdechnutého komára:

„Jenom oheň může zahnat tuhle nesnesitelnou havěť,“ zavrčel naštvaně. „Tohle si Otakar vypije,“ zabručel si pod nos.

„Támhle odtud je slyšet potok,“ mávl rukou Boušek, který oba jezdce dojel, ale pak si uvědomil, že ve tmě jeho gesto nemohlo být vidět.

„Jo,“ potvrdil Bruncvík, „taky ho slyším.“

„Já jsem před chvílí zaslechl něco jiného,“ vmísil se do debaty Jaroslav. „Jeďte k potoku, já budu ještě pokračovat.“

„Co?“ narovnal se v sedle Bruno Zweigste.

„Nejsem si jistý, ale zdálo se mi, že to bylo skuvíknutí vlka. To by mohlo znamenat...“

„Vím, co by to mohlo znamenat,“ přerušil ho prudce Bruncvík. „Jedeme!“

„Mohlo se mi to zdát,“ řekl nejistě Jaroslav. „Bylo to slabé, nebo daleko.“

„Prověříme to!“ Bruncvíkův hlas připomněl Bouškovi Stillfreda, který, když šlo do tuhého, také uměl použít kovový tón, kterému se nedalo odporovat.

Jaroslav se sklonil ke koňskému krku, možná, aby lépe viděl na zem, ale spíš aby se chránil před nebezpečnými stromy.

Čtyřčlenná kavalkáda se znovu dala do pomalého pohybu.

3.

Jaroslav zarazil koně.

„Pane,“ obrátil se na svého pána, „už nevidím na stopy. Musíme zastavit.“

„Ne,“ zavrtěl prudce hlavou Bruncvík, „teď tvé stopařské umění nepotřebujeme. Jdeme po vlčím hlasu.“

V té chvíli je dojel Boušek. Bruno se zadíval na tmavou oblohu nad svou hlavou.

„Za chvíli bychom měli vidět líp.“

Boušek vytáhl velkou koženou lahvici s vodou. Byla zteplalá, ale stejně osvěžila. Chvíli vestoje odpočívali, opřeni o sedla.

Vyšel měsíc a stříbrné světlo jim usnadnilo cestu. Vytvářelo však strašidelné stíny a okolí vypadalo neskutečně. Všichni tři si najednou připadali, jako by se ocitli v jakémsi cizím, bájném světě, kam člověk obvykle nemá přístup. Bruncvík musel několikrát energicky potřepat hlavou, aby kouzlo nočního lesa setřásl. Mrkl na Bouška, který se držel hned vedle něj, a bylo mu jasné, že i on bojuje s tímtéž pocitem. Dodalo mu to na sebevědomí a dokázal se znovu, po dlouhé době usmát.

„To se ti jenom zdá,“ šeptl potichu, aby ho Jaroslav neslyšel.

Měl pocit, že se na okamžik vrátil do dětství, kdy mu kojná vyprávěla pohádky o snových říších plných běsů a démonů.

„Jdeme,“ zavelel Bruncvík a Jaroslav se vydal směrem, odkud před nějakou dobou zaslechli vlčí zavytí.

Netrvalo dlouho a ocitli se na mýtině.

Vlevo od nich u velikého dubu ležela, na kořenech vystouplých ze země, zkroucená mrtvola staršího muže. Nepřirozeně vyvrácená hlava se zkrvavenou skrání a dírou ve spánku, tělo s rozhozenýma rukama, levá noha pod ním.

„T-to je přece Jeroným,“ vydechl Boušek a rychle sklouzl z koně a vrhl se k Otakarovu vychovateli.

Nechtělo se mu uvěřit, že jeho přítel je mrtvý. Poklekl vedle něj a uchopil zmrzačenou hlavu do rukou.

Koně zavětřili krev a začali se plašit. Jen Vichr, držený pevnou rukou válečníka Bruna Zweigsteho, se ani nepohnul, když z něj Bruncvík seskočil, aby uklidnil Bouškova koně i toho nákladního.

„Je mrtvý!“ vydechl tiše Boušek a z očí mu ukáply slzy.

„To jsme přeci věděli,“ otočil se k němu Bruncvík. „Spytihněv to říkal.“

„Já tam nebyl a neslyšel jsem to,“ ohradil se otřesený Boušek.

Bruncvík předal otěže Jaroslavovi a zamířil ke koni, napůl ohlodanému vlčími čelistmi.

„To je Amanda pana Spytihněva,“ Jaroslav si ztěžka povzdychl.

Miloval zvířata a koně zvlášť, takže těžce nesl, když o kteréhokoli přišel. Uvázal uzdy k malému stromku a prošel se po místu bojiště. Za chvíli se vrátil k Bruncvíkovi a řekl:

„Je to celkem jasné. Pan Otakar zaútočil na medvěda a zřejmě ho zranil. Pak se medvěd zbavil pana Spytihněva tím, že zabil jeho koně. Navíc jsem našel na blízkém kameni pár kapek krve, takže pan Spytihněv mohl být v bezvědomí poté, co se udeřil do hlavy. To mu asi zachránilo život, protože se nehýbal. Jeroným přijel poslední a měl zchromlého koně, zapojil se do boje, ale medvěd ho srazil jedinou ranou, která se mu stala osudnou. Oba koně, jak pana Otakara, tak i Jeronýmův, utekli tamtím směrem,“ mávl lovčí kamsi za sebe do lesa. „Zraněný medvěd pronásledoval pana Otakara. Pojedeme dál po stopě?“

„To je jedna z nejdelších řečí, kterou jsem od něj za ta léta slyšel,“ pomyslel si Bruncvík.

V té chvíli se měsíc schoval za mrak a okolí ztmavlo. V dálce zahoukala sova, zřejmě se právě vydala na lov. V houští zašustily na uschlém listí čísi tlapky.

„Nepojedeme,“ zavrtěl hlavou Bruncvík. „Musíme pohřbít Jeronýma, ale to by nebyla žádná potíž, mohli bychom tady nechat Bouška...,“ zaváhal.

„Já bych to, pane, nedělal. Z koně pana Spytihněva se neživili jenom vlci. Jsou tam i jiné rány. Pojďte se podívat.“

Bruncvík následoval svého lovčího a sklonil se nad Spytihněvovým koněm. Hned mu to bylo jasné. Ze sedla zmizely všechny stříbrné ozdoby, právě tak jako z uzdy. Navíc byl z kýty vyříznutý dlouhý pruh masa a to nemohly způsobit zuby lesních dravců. Na to byl řez příliš čistý a dlouhý.

„To nebyl člověk, kdo tohle udělal,“ řekl Jaroslav trochu třesoucím se hlasem.

„Nebyl,“ kývl na to Bruncvík. „Ale lehce zjistíme, kdo to byl. A třeba nám pomůže s hledáním.“

Podíval se na pobledlého Jaroslava, který v měsíčním světle nevypadal, že by mu bylo nejlíp. Lovčí něco málo o schopnostech svého pána věděl, právě tak, jako se mluvilo o čarodějných vlastnostech Rollanda z Arkenu. Bruncvík se jimi však příliš nechlubil, neměl zájem, aby ho kvůli čarodějnictví začala vyšetřovat církev. Ne, že by se takové věci příliš obával, přece jen král Václav byl jeho blízkým přítelem a Bruncvík převzal po svém otci roli prvního rytíře království, ale jak mu kdysi řekl Daresten: Je zbytečné bosou nohou dráždit hada.

„Postarejte se o Jeronýma, já se jdu projít po lese. Pokusím se najít další Otakarovy stopy.“

„Ano, pane,“ Jaroslav souhlasně sklonil hlavu.

Otočil se a zamířil k Bouškovi, který stále ještě klečel u mrtvého přítele.

Bruncvík se vydal na opačnou stranu, kam vedly stopy obrovského medvěda. Ušel několik set kroků. Už neslyšel tupé údery malých lopatek, kterými Jaroslav a Boušek hloubili hrob pro Otakarova vychovatele. Narazil na mýtinu, které uprostřed vévodil skoro stejně obrovitánský dub, jako byl ten, na jehož kůře ukončil svůj život Jeroným. Bruncvík k němu přistoupil, opřel se o jeho drsnou kůru rukama a zašeptal ve staré řeči:

„Prosím o pomoc kohokoli ze Starého národa. Jsem přítel. Zmizel mi v těchto lesích syn,“ stál s očima zavřenýma a čekal.

V koruně dubu šumělo nažloutlé listí. Pohyboval jimi tichý noční vítr, který sám o sobě slyšet nebyl.

Ticho.

Nikdo se neozýval. Přesto Bruncvík cítil, že tu jsou, a nepříliš daleko. Ve vzduchu se chvěla opatrnost, nedůvěřivost a slabý odpor. Brunovi bylo jasné, že bude muset udělat víc než jen požádat o pomoc, ale zatím ho nenapadalo nic, co by stálo za to. Odstoupil od stromu a smutně se obrátil na zpáteční cestu.

Vrátil se na mýtinu, kde Boušek stál u rovu a modlil se. Jaroslav postával opodál a držel uzdy koní. Boušek se podíval se na svého pána a ten rozpačitě pokrčil rameny.

„Nikdo mi neodpověděl. Jsou proti nám popuzeni. To znamená, že se někdo postaral...“

„Tak se budeme muset obejít bez jejich pomoci,“ pokrčil Boušek ramenem a ušklíbl se. „Umíme toho taky dost. Však medvědí stopa jen tak nevychladne.“

„Utáboříme se na noc tady,“ rozhodl Bruncvík. „Potřebujeme si odpočinout. Ne, že bych nevěřil tvým stopařským zkušenostem, ale kdybychom se měli utkat s tím medvědem...“ nechal slova uplynout jako vodu v řece. „Je to podle stop pořádné chlapisko.“

„To je, pane,“ přikývl Jaroslav, „minimálně sedm stop vysoké. Takový v blízkém okolí Rothštejna nikdy  nebyl. Musel bych o něm vědět.“

„Jsme od Rothštějna dost daleko a mohl sem zabloudit...“

Vyrazili zpátky na mýtinu k potoku. Přímou cestou to nebylo zase až tak daleko.

Boušek uvázal koně rozložil vydělané volské kůže, které spáče chránily před chladem od země, kolem ohniště z kamenů, které připravil společně s Bruncvíkem. Jaroslav zmizel v houští a za pár chvil se vrátil s náručí suchého klestí. V lese ho bylo habaděj.

Rozdělal oheň a Boušek nad něj zavěsil na vidličku ze silnější čerstvé větve měděný kotlík s vodou.

„Mám uvařit polévku nebo jahodníkový odvar?“

„Na polévku nemám chuť,“ zavrtěl Bruncvík hlavou. „Myslím si, že uzené, placka a kus cibule budou tak akorát. A odvar, to ano. Bude přece jen něco teplého do žaludku. Potřebuji si odpočinout. Zítra nás čeká perný den.“

4.

„No tak padej, mladej,“ obořil se malý rozložitý horník na Otakara, když mu otevřel celu v podzemí toho podivného hradu.

Otakar se zvedl z hromady slámy, kterou mu dali místo postele, a neochotně vyšel do rozlehlé jeskyně. Stále se ještě podivoval tomu, jak velké podzemní prostory jsou pod nevelkým a nenápadným hrádkem. Zřejmě se tu kutalo už dlouho a tajně, protože po obvodu jeskyně bylo cel několik desítek. Všechny byly stejné. Nepříliš velká jeskyňka vytesaná do skály, vpředu zahrazená dřevěnou mříží, která se dala odklopit a tvořila tak jakési dveře. Obsazených však bylo jen pár.

Když sem Otakara vedli, díval se kolem sebe pozorně, hledal jakoukoli příležitost k úniku, ale tady neměl šanci. Navíc jeskyni, kde byly cely, osvětlovala v době jeho příchodu jediná louče, takže toho moc neviděl.

Proto si teprve nyní všiml, že v jedné z cel, kolem kterých ho vedli a z nichž se přidávali další havíři, je zavřená dívka. Byla drobná, měla mandlové oči a broskvovou pleť. Oblečená byla skoro po mužsku, jen drobné ruce a dlouhé černé vlasy na první pohled prozrazovaly, že nejedná o muže. Tmavé oči upírala na procházející řadu mužů v havířském. Mezi nimi se Otakar vyjímal ve svém loveckém oblečení jako pěst na oko. Podívali se na sebe a Otakara zaujaly její šikmé oči, které se leskly ve světle olejových kahanců.

Štulec do zad ho však popohnal, aby nezaostával za skupinkou mužů, oblečených do starých hadrů a opásaných koženými zástěrami.

Netrvalo dlouho a došli k otvoru v podlaze, nad nímž se tyčil masivní hornický rumpál. O něj se opíral muž, který na sobě měl také onu koženou zástěru, ale jeho oblečení bylo podstatně lepší než všech ostatních. Za ním se tyčili dva obrovití muži.

„To jsou snad ogři,“ blesklo Otakarovi hlavou, když jeden z nich otevřel ústa, aby si do nich vložil kousek bělavého kořene, který žvýkal.

Neměl žádné velké tesáky.

„Tak jsme tady,“ ohlásil se malý horník. „Počítám, že pro dnešek by mohli stačit čtyři havíři a čtyři pacholci. K nim dva běhači. Jedním z nich by mohl být tenhle nový. Ať se zaučí.“

Otakar to všechno mlčky pozoroval a údivem kulil oči. Nikdy v životě v žádné šachtě nebyl, natož aby tam pracoval.

Na rumpálu se pohupoval velký proutěný koš a kladka pod jeho tíhou povrzávala. Obrovití chlapi přistoupili ke klikám rumpálu a do koše si vlezli první dva muži. Než je začali spouštět do hlubiny, podal jim dobře oblečený muž nástroje.

„Tady máte mlátek a želízko,“ zabručel. „Jestli je zničíte, nebo ztratíte, víte, co vás čeká, že?“

Muži se po sobě podívali a kývli. Převzali kladiva, z nichž jedno mělo obě strany uzpůsobené k bušení do skály či želízka, zatímco druhé mělo z jedné strany lochu, jíž se bušilo, a z druhé zoban, který se do skály zarýval.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bruncvík a nagyery.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.