Ediční rada Edice Magnetka:

Prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc., (FF UK Praha, Technická univerzita Liberec)

Doc. PhDr. Jan Halada, Csc., (FSV UK Praha, Institut komunikačních studií)

Prof. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. (FF UJEP Ústí nad Labem)

PhDr. Miloslav Martínek, CSc.

JUDr. František Čermák

Copyright © Roman Cílek, 2016

Czech Edition © Nakladatelství Epocha s. r. o., 2016

ISBN (e-Pub) 978-80-7557-319-3

ISBN (mobi) 978-80-7557-320-9

Obsah

Úvodem

Kulka od hraničního mezníku 32

„Mlč! – Všechno beru na sebe“

Sólo pro Evžena

„Missing“ rovná se smrt

Příliš vzdálený cíl maratonského běžce

Dlouhá cesta do Zubří

Ozvěna ze skal

Sliby a pláč řeky

Brácha

Útočník aneb Takové kolečko na mapě

Muže doprovázejí na smrt jejich sny

O autorovi

Obrazová příloha

Kulka Od Hraničního Mezníku…

Mlč! – Všechno beru na sebe

Sólo pro Evžena

Missing rovná se...

Příliš vzdálený cíl...

Dlouhá cesta do Zubří

Ozvěna ze skal

Sliby a pláč řeky

Brácha

Útočník

Muže doprovázejí na smrt jejich sny

Úvodem

Kolik podob mají hrdinství, statečnost, odvaha?

Těžko lze cosi takového spočítat, podobalo by se to touze po doteku absolutna. Každý z deseti příběhů v této knize je toho novým důkazem. Prostřednictvím dokumentů a osobních svědectví lidí, z nich naprostá většina již nežije, v nichž vyprávím o lidech, kteří byli tak různí, jak různorodé je lidské společenství, odlišná byla i prostředí, v nichž vyrůstali, a co do vnějších okolností se od sebe lišily i jejich postoje a skutky. Jedno však u nich bylo společné: měli blízko ke sportu, někteří dokonce dosáhli špičkových výkonů a postavení – třeba boxeři Vilém Jakš a Václav Procházka, olympionik Oskar Hekš, fotbalista František Kloz, horolezec Josef Smítka, mistr světa v tělocviku Jan Gajdoš. Byli to lidé, kteří milovali život, uměli se z něho radovat a vychutnávat všechny jeho podoby, a přesto dokázali v okamžicích, kdy toho bylo třeba, vše obětovat ku prospěchu myšlenek, v něž idealisticky věřili, a nejen to: své přesvědčení dokázali zmnohonásobit činem. Důstojník naší prvorepublikové armády, který padl na hranicích v době mnichovské krize, odbojáři, partyzán, západní letec, povstalečtí dobrovolníci – ti všichni jsou tu přítomni a jejich dramatické a dějově vypjaté osudy hovoří samy za sebe. Nebyli to andělé, měli své slabosti a nedokonalosti, ale postaveni v nesnadné době před osudovou volbu, vybrali si cestu, kterou jim určovalo jejich svědomí.

Je to málo, nebo hodně?

Nechť čtenář zhodnotí a rozsoudí.

R. C.

Kulka od hraničního mezníku 32

Čtvrtek 22. září 1938: blížilo se ukřižování.

Pouhý týden zbýval do podpisu ponižující mnichovské dohody. Toho dne padla československá vláda, která čtyřiadvacet hodin předtím pod silným diplomatickým nátlakem, který se podobal až vyhrožování, přijala anglofrancouzské podmínky, do značné míry vycházející ve věci našeho pohraničí vstříc Německu. Toho dne se přes dvě stě tisíc lidí sešlo na náměstí před pražským parlamentem, který sídlil v budově Rudolfina. Dlaněmi zvednutými k přísaze tu občané republiky dali najevo svou touhu neklesnout na kolena. Toho dne britský premiér Neville Chamberlain vzal do ruky svůj příslovečný deštník a vydal se na další ponižující cestu za Hitlerem, aby společně s ním připravil okleštění země, o níž – jak sám řekl – nic neví a jejíž zájmy považuje z hlediska celokontinentálních zájmů za vcelku nevýznamné.

Toho dne se však událo ještě něco jiného.

Z pohraniční vesnice Havraníky na Znojemsku si Josef Chlup odvážel domů důstojnickou uniformu svého osmadvacetiletého syna Otmara, řečeného Otyn, známého brněnského sportovce, který před několika hodinami padl.

Jak daleko se v té chvíli zdály šťastné okamžiky před šesti lety, kdy nadšení diváci odnášeli Otyna na ramenou.

✳ ✳ ✳

Půl třetí odpoledne, třicet stupňů vedra.

Prvních pár minut se skoro jen bránili. Soupeř je zatlačil k brankovišti, chvílemi si museli připadat jako hrstka Moravanů u zdi na Bílé hoře, jeden za druhým se valily útoky na královopolskou branku, některé z nich zneškodnila obrana, řadu střel pochytal brankář Jarda Rožek, ale bylo jasné, že takovému náporu se nedá s čistým kontem čelit donekonečna. Kdyby se tak povedl náhlý zvrat… Podařil se v desáté minutě. Levý záložník Jindra Duchoň zachytil soupeřovu špatnou přihrávku, vycítil za svými zády Otyna Chlupa, otočkou mu podal, ten míč bezpečně přijal, vystartoval, kličkou se zbavil osobního strážce – a vystřelil. Brankář stačil sotva reagovat. O osm minut později se Otyn postaral o reprízu. Tentokrát šel dopředu pravý útočník a kapitán královopolského družstva Mirek Divoký přilákal k sobě obránce, pak přehodil nalevo Chlupovi – a ten se zase trefil. Hráči z Prahy vzápětí znovu přidali, ale z jejich kanonády se ani jedna rána neujala.

Poločas.

„Otyn! Otyn!“ ozývalo se z hlediště.

Sokol Královo Pole vedl nad Sokolem Vinohrady 2:0.

Brněnští fandové, kteří s mužstvem přijeli, tomu ani nechtěli věřit.

Psal se tehdy 5. červenec 1932.

Utkání se konalo na hřišti Sokola Smíchov I na Mrázovce, a bylo to finále přeboru v mezinárodní házené mužů v rámci IX. Všesokolského sletu.

Začala druhá půle zápasu.

Házenkáři Vinohrad věděli, co je v sázce, vložili všechny síly do útoku a po několika minutách snížili na 2:1. Hra se oboustranně přitvrdila, rozhodčí Kopečný z Hradce Králové musel častěji pískat a trpěla tím plynulá ladnost útočných akcí. Hrálo se čím dál méně pro potěšení divákova oka a čím dál víc pro výsledek. Po jednom z dlouhých obléhání královopolské branky se Vinohradům podařilo vyrovnat. Nyní jásali v hledišti zase místní, kterých tu byla přece jen převaha. Jenže zápas ještě neskončil. Kdo chce vyhrát, musí bojovat až do posledního hvízdnutí píšťalky. Družstvo Králova Pole to dokázalo, našlo v sobě ještě dost sil, vzchopilo se a v závěru utkání předvedlo exhibici. Zejména jejich levé křídlo se nedařilo obráncům Vinohrad zadržet. Otmar Chlup vstřelil ve spolupráci se středním útočníkem Pepíkem Havelkou další dvě branky. Ta poslední, po rychlém úniku, jako by se zrodila přímo na stránkách házenkářské učebnice. Konec a výsledek 4:2. A všechny čtyři góly vítězů na kontě jediného hráče.

ZÁPIS HLAVNÍHO ROZHODČÍHO: „Přebor 1932 se vzhledem k sletu včlenil do sletových závodů a zúčastnili se ho přeborníci země České a země Moravskoslezské, protože Slovensko tehdy přeborníka neurčilo. Přeboru Čech dobylo družstvo Sokola Vinohrady v soutěži pěti krajových vítězů, zástupcem země Moravskoslezské se stalo družstvo Sokola Královo Pole, které předtím zvítězilo nad Sokolem Svinov. Finálové utkání mělo urputný a ostrý průběh. Střetly se tu celky sice nejlepší, ale odlišných způsobů hry. Družstvo vinohradské vynikalo technikou, přesnými přihrávkami a krytím hráčů, družstvo moravské pak plně spoléhalo na své rychlé útočníky, zvlášť ty křídelní, a na pohotovou střelbu, která také zápas rozhodla.“

Házenkářský celek Králova Pole se stal přeborníkem.

A střelecký triumf dvaadvacetiletého Otyna Chlupa ocenili diváci. Z hřiště do šatny plul vzduchem na ramenou a v rukách těch, kterým udělal takovou radost.

✳ ✳ ✳

Pokřtili ho jménem Otmar. Kdekdo ho však znal jako Otyna. Ulice, kde vyrostl, končila tehdy loukou.

Tišnovka. Eldorádo omladiny. Otyn byl nejmladší ze čtyř sourozenců, uprostřed této řady přišla na svět děvčata, první a poslední byli kluci. Narodil se 17. října 1910, tedy tak trochu vstříc válce. Když mu bylo pět, padl jejich táta do zajetí, sedm let tam musel zůstat, maminka všechno táhla sama. Pak se otec vrátil, mistroval v továrně Austria, kde se vyrábělo smaltované nádobí, snažil se dohnat otcovskou tvrdou ruku i otcovskou lásku a vášnivě rád hrál kuželky. Sport jako by byl sedmým členem rodiny. Všechny děti chodily cvičit. Otyn se do výšky přespříliš nevytáhl, ale stal se z něho rychlý a mrštný mládenec. Klukovské party v Králově Poli mezi sebou soupeřily, která ho získá jako posilu do týmu. Měl smysl pro legraci, moc toho sice nenamluvil, raději jednal, ale když něco řekl, stálo to za to. A když se pro cosi rozhodl, pak to málokdy bylo rozhodnutí jen pro čas od rozednění do soumraku.

SESTRA MARIE: „Hrávala jsem v královopolském Sokole házenou, prý mi to docela šlo. Otyn mne párkrát na házenou vyprovázel anebo na mne čekal, když jsme večer končili. Cítila jsem, že mu to dělá dobře, byla jsem o tři roky starší a to je v určitém věku ohromný rozdíl. Kluk prostě doprovázel slečnu, aby se sama nebála. Jednou zůstal v sokolovně po celou dobu, už ani nevím, jestli to byl zápas nebo jenom trénink, a při zpáteční cestě se neustále vyptával, všechno ho zajímalo, i takové maličkosti, na které bych sama nepřišla. Pak už se mnou chodil skoro pokaždé, nakonec se přihlásil, začal hrát, časem vyrostl v jednoho z nejlepších házenkářů, jakého kdy Královo Pole a možná vůbec Brno mělo. Střelec, kterého se brankáři soupeře doslova báli. Kamkoli družstvo Králova Pole přijelo, tam každého brankáře nejdřív zajímalo: Bude hrát Chlup? Střelec. A ohromně vyrovnaný chlap, což je pro sportovní kolektiv také důležité. I když rozhodčí při pískání faulu udělal třeba stoprocentní chybu, Otyn mlčky položil míč a odešel. To bylo pro něho příslovečné. A zůstal házené věrný až do konce.“

Když Otyn skončil obchodní akademii, vládla hospodářská krize.

Polovina spolužáků zůstala bez místa.

Otyn byl už jako házenkář v Brně dostatečně známý, pomocí sportovních mecenášů by zaměstnání určitě našel, nabízeli mu to, potřebuješ mít klidné zázemí a hrát, říkali – ale to byl celý on: paličatě si postavil hlavu. „Nesnesl bych pomyšlení, že jsem dostal místo jen díky sportu,“ prohlásil doma. Bylo to jasné, znali ho a nikdo se neodvážil mu jeho názor vyvracet. Nenechal se odradit, šel do vojenské školy v Hranicích, sport tím začal trochu trpět, občas sice do Brna dojížděl, přece jen už to ale nebylo ono. A za pár let ho vyřadili jako poručíka. Taková náhoda! Narodil se čtyři roky před vypuknutím první války, důstojníkem se stal čtyři roky před prvními výstřely té druhé války. V pětatřicátém roce ho přidělili k 24. pěšímu pluku ve Znojmě. O něco málo později začal dělat zpravodajského důstojníka v plukovním štábu. Nepochybně to byla dost důležitá funkce u útvaru, jehož operační prostor se rozkládal na území, v němž si drželi převahu sudetoněmečtí občané, většinově už tehdy sázející na brýlatého tělocvikáře a nepřítele republiky Konrada Henleina.

Znojemští házenkáři získali cennou posilu.

Kdysi ve třiatřicátém hrál Sokol Znojmo s Královým Polem, prohráli tehdy neuvěřitelným poměrem 48:2 a spoustu branek jim nastřílel právě Otyn Chlup. Nyní měli poručíka Chlupa mezi sebou. Lecčemu je naučil, mnozí z nich dodnes vzpomínají, že jeho cesta z kasáren vedla rovnou do sokolovny, brzy se stal vedoucím oddílu a jejich výsledky se začaly lepšit. Byl to prý zvláštní člověk, učil je nejen technice přihrávek, střelbě, přechodu z obrany do útoku, ale vykládal jim i o docela jiných věcech, o tradici, o tom, co by sport měl pro člověka znamenat. Učil je, vzdělával, ale podmínky pro házenou se u něho měsíc z měsíce zhoršovaly.

Být to tak v jiné době…

SESTRA MARIE: „Čím dál méně také jezdíval domů do Brna. A to v naší rodině nebylo zvykem bez skutečně vážného důvodu. Nechci ho nadměrně idealizovat, proč také, ale v Otynovi byl opravdu skoro absolutní smysl pro spravedlnost, čest a vlastenectví. To brzy vycítil každý, kdo se s ním setkal. Snad ho něco z toho naučil i sport, to neumím posoudit. Když přijel ze Znojma, často jsme si celé hodiny povídali. Měl práci v armádě rád, ale mnohé ho také rozčilovalo. Kriticky se díval na názory některých důstojníků, se kterými sloužil. Mluvil o ješitnosti, zištnosti, nafoukanosti. On byl neuvěřitelný idealista. Sama jsem se několikrát přesvědčila, jak blízko měl k řadovým vojákům. Jak si s nimi rozuměl. A to asi nebylo tehdy v armádě docela běžné.“

✳ ✳ ✳

Vánoce v roce 1937.

Doba se zmítala v horečce.

Odevšad přicházely zprávy, které nedokázaly probouzet radost. Jižní Morava – stejně jako ostatní pohraniční oblasti republiky – vřela uměle vyvolaným neklidem, pár kilometrů odtud, v Rakousku, se mluvilo o společné říši všech Němců, v československé armádě se zase otevřeně hovořilo o nutných přípravách obranné války. Věřící se ve svých vánočních modlitbách přimlouvali za mír, za vraty kostelů však ve spěchu pokračovaly práce na opevňovacím systému podél hranic. Nejistota byla pánem lidských myšlenek, nikdo nevěděl, co bude zítra, za měsíc, natož pak napřesrok. A v tomto rozháraném čase usedl 23. prosince 1937 ve znojemských kasárnách nad čistý list papíru důstojník československé armády, domů jet nemohl, měl službu, a psal tedy mamince jemný, citlivý a přemýšlivý dopis, jehož řádky – dovolíme-li si tento vstup do jeho soukromí – obnažují vnitřní tvář a myšlenky člověka, který nemohl vědět, že tyto vánoční svátky jsou jeho poslední.

„Matko moje,

dnes, kdy letí světem »pokoj lidem dobré vůle« a myšlenky nás všech se spojují, byť bychom byli od sebe vzdáleni, kdy vzpomínáme tepla domova, jehož proud nelze zapomenout a jehož milé pohlazení dovede v nás probudit tu řadu prožitých let, která kdysi člověk odhodil bezstarostně za sebe, aby jednou se k nim vracel jako k nejhezčím letům vůbec, přijmi dárek, jenž ti má trochu nahradit mne, který odešel z domova poslední, aby dokázal konečně svoji úplnou samostatnost. Nezatahuj tvář, nermuť oči, muselo k tomu jednou dojít, abychom se rozprchli z rodinného hnízda. Někdo zalétl blíž, někdo dál. Ale všichni vzpomínáme stejně vřele. A vzpomínání toto je dnes milé. Bude nás hřát všechny, vás v kruhu doma, mě ve Znojmě. Víme všichni, že od poslední pohody štědrovečerní je nás opět stejně, že nám nikdo nezmizel, že opět všichni tvoříme ještě živoucí kruh, který nemá mezer. Přejme si dnes, aby příští rok, příští svátky zastihly onen řetěz opět se všemi články pevně semknutými… Každému nebude stejně dáno. Vždyť vzpomeňme jenom těch, kterým dnešní večer uběhne bez pocitu tepla, bez možnosti dát něco do úst. A bude jich hodně. Podívejme se nikoli nahoru, nýbrž dolů, podívejme se nikoli na ty, jimž se vede lépe, nýbrž na ty, jimž se vede hůře. Bůh potrestal první lidi prací a vyhnal je z ráje, podívejme se na ty, kteří nemohou dnes ani ten trest – práci – najít. Vzpomeňme je opravdově, vzpomeňme jich s láskou a pak snáze překleneme tu vzdálenost, která nás od sebe dělí.

Pěkné svátky vám přeje…“

✳ ✳ ✳

SESTRA MARIE: „Nadcházejícího roku se řetěz, o kterém Otyn psal, skutečně přetrhl. Vypadl, použijeme-li jeho vlastního přirovnání, jeden z článků.“

✳ ✳ ✳

Prvních pár týdnů osmatřicátého se ještě dalo vydržet, pak už to nebylo k dýchání.

Zrovna v téhle zvláštní době dosáhli znojemští házenkáři pod vedením Otmara Chlupa vytouženého cíle. Probojovali se mezi šest nejlepších družstev Moravy, tedy do zemského mistrovství. Porazili celek Baťa Zlín a po pěti letech se opět utkali se Sokolem Královo Pole – tentokrát už jako s rovnocenným soupeřem. Chlup své někdejší spoluhráče a kamarády z Brna nešetřil, netaktizoval, byla to bitva až do poslední minuty a Znojemští prohráli nakonec jen nejtěsnějším poměrem 14:13.

Jenže mistrovství se stejně nedohrálo.

Mnohem větší starosti překryly zájem fanoušků.

V březnu se na jižní Moravě změnil soused za čarou, hitlerovci obsadili Rakousko a připojili jeho území k „třetí říši“. Hranice s nepřítelem, který se netajil svými rozpínavými úmysly, byla zase o něco delší. Přibývalo provokací. Čeští lidé v pohraničních vesnicích – a stejně tak hrstka těch sudetských Němců, kteří se nepřipojili k Henleinovi – prožívali očistec. Co chvíli přivezli někoho z nich do nemocnice s přeraženou rukou, rozbitou hlavou či okem, do něhož udeřil zákeřně vržený kámen. Po květnové mobilizaci se musely posílit předsunuté oddíly 24. pěšího pluku v blízkosti hraniční linie. Pak už tam vojáci zůstali. Zpravodajský důstojník pluku poručík Chlup měl na starosti vyhodnocování veškerých informací. Ve dne i v noci se sledovalo rakouské příhraniční území, pohyb vojsk, každá maličkost mohla něco znamenat, svůj význam měly i zprávy o chování zdejšího sudetoněmeckého obyvatelstva, o projevech otevřeného nepřátelství, to vše pomáhalo zvážit předpokládané šance v případě konfliktu.

Jedna z pohraničních obcí na Znojemsku se jmenovala Hnanice. Tehdy se psalo dlouhé á – Hnánice.

Po německu Gnadlersdorf.

Osm kilometrů od Znojma, 760 obyvatel, vesnice se starou vinařskou tradicí, zdejší víno nechává na jazyku mech s tisíci bodlinkami postupně sládnoucí trpkosti. Kdysi se tu muselo žít dobře, pak už hůř, z Čechů tu v osmatřicátém roce vydrželi jen farář, učitel a slečna Fanynka, která posluhovala na celním úřadě, stojícím přímo ma hranicích.

✳ ✳ ✳

„Hnanice byly tehdy nejrušnější silniční přechod přes státní hranici ve směru od Znojma do Rakouska,“ vzpomínal po letech v místech, o kterých je řeč, Jaroslav Buchtela, v roce 1938 správce zdejšího celního úřadu. „Cítili jsme se tam jako ve válečném stavu. V kritických dnech a týdnech jsme museli být stále ve střehu. Finanční stráž byla zároveň součástí Stráže obnovy státu (SOS) a vykonávala velmi namáhavou a nebezpečnou práci. Stále častěji po nás z druhé strany stříleli. Německá letadla přelétávala kolem státní hranice nízko nad zemí, a často i těsně nad celní budovou. A my měli striktní pokyn, abychom se ničemu nebránili, a nedávali tak protivníkovi záminku k protestům. Zrovna v nejhorší době projížděl celním úřadem Hnanice do Rakouska sám Konrad Henlein, který předtím řečnil v Národním domě ve Znojmě a němečtí starostové zdejšího kraje mu museli přísahat věrnost. Znojemská policie ho pak málem s poctami vyprovodila až k naší celnici.“

Bylo to zkrátka zvláštní, moc zvláštní léto. Nejen na hnanické celnici, ale v celém pohraničním území se žilo skoro jako v bojovém pásmu. Poručík Otmar Chlup si toho roku chtěl vzít do Znojma na prázdniny synovce Otakara z Brna, na poslední chvíli to musel odvolat. A na návštěvě doma už nebyl, ani nepamatoval. Jednou napsal, že přijede, maminka napekla, všichni čekali – jenomže nakonec nedorazil. U jednoho z předsunutých strážních oddílů se zrovna cosi dělo, nechtěl tam kluky nechat samotné, vyčítal by si, kdyby k něčemu došlo a on by nebyl s nimi. Také znojemský házenkářský oddíl ho čím dál víc postrádal. Nevyčítali mu to, znali ho a věděli, že nemůže jinak, když povinnost vůči uniformě, kterou nosí, bere vážně.

Kritickou byla zejména druhá polovina září.

Dny plné nejistoty a z hodiny na hodinu se měnících zpráv – a pak také noc, v níž už se tady bojovalo doopravdy.

✳ ✳ ✳

Takový tu bývá počátek podzimu: mlha soupeřila s tmou.

Dvoučlenná hlídka hnanické finanční stráže, k níž patřil také dozorce František Bernat, se v noci z 20. na 21. září vrátila z obchůzky podél hranic. Následovat měly dvě hodiny odpočinku – a pak znovu ven. Nemělo ani cenu se svlékat, jen si rozepnuli pár knoflíků, něco málo pojedli, přitáhli knot petrolejky a položili si utahaná záda na kavalec.

Pár metrů od nich byla Hitlerova „tisíciletá říše“.

Kdo se posadil k boku jednoposchoďové budovy, měl už nohy v zemi nikoho.

Bernat a jeho kolega skoro ani nestačili zavřít oči, když se jim henleinovci postarali o ošklivé probuzení. Do dřevěné okenice uhodila salva z automatu. Takových deset nebo dvacet ran. Kulky létaly v místnosti jako podrážděné včely.

Financové vyskočili z kavalců a běželi do přízemí.

„Než jsme se tam dostali,“ vrátil se při osobním setkání do minulosti František Bernat, který se navzdory špatným vzpomínkám v Hnanicích natrvalo usadil, „pálili už ze všech stran. »Mládenci, opatrně, venku se to nebezpečně mele,« vykřikl inspektor Buchtela. Bylo nás jen pár, těch za čárou ohromná síla. Útočili jako diví a do oken se nám strefovali lahvemi s benzínem. Slyšeli jsme i kulomety. Telefon ještě fungoval, volali jsme do Znojma, ale co jiného nám mohli poradit, než abychom se rychle stáhli. Poslat posilu zatím odmítli. Až prý co řeknou ti nahoře. Měli jsme jen karabiny a pár nábojů. A také bedničku granátů, kterou nám snad den nebo dva dny předtím zřejmě napůl protipředpisově opatřil poručík Chlup. Nedali jsme jim celňák hned, to ne, tak dobré dvě hodiny jsme se drželi, ale pak už to nešlo. A nechtěli jsme jim udělat tu radost, aby nás všechny pozabíjeli, nebo ponižujícícm způsobem odtáhli někam do zajetí.“

Poslední hlášení do Znojma: „Ustupujeme před přesilou.“

Vzápětí zamířilo několik karabin na izolátory telefonního vedení, nemělo cenu nechávat jim k dispozici spojení, ještě by toho mohli všelijak zneužít. A pak už museli rychle pryč. Plazili se brambořiskem, kulky nad nimi hvízdaly, nikoli už mladý inspektor Buchtela tam na chvíli zůstal ležet, zlobilo ho srdíčko, vrátili se pro něho a pomohli mu dál.

Za zády slyšeli německý jásot.

„Běžte do hajzlu!“ vykřikl do tmy jeden z příslušníků finanční stráže.

Proklínali je, proklínali ale nejenom tamty, ty za svými zády, taky proklínali všechny, kteří zavinili, že český člověk se musí takhle nedůstojně plazit českou půdou. Bylo jim nanic, měli vztek a asi i nějaká ta chlapská slza vzdoru se v těch chvílích neoddělitelně spojila s krůpějemi vody v kalužinách a s hroudami černé země.

✳ ✳ ✳

Jedenadvacátého ráno.

Palba zmlkla, nízce zvlněná krajina, v jaké se daří hroznům, z nichž se ždímá tekuté slunce, se ponořila do ticha a jen bachraté obláčky mlhy proplouvaly nad polem a mezi kůly vinohradů.

Obránci celního úřadu ustoupili až k Havraníkům a Šatovu.

Tady se už cítili v bezpečí, aspoň tedy relativním bezpečí, vedla tudy linie obranných bunkrů a měli tu svou předsunutou základnu vojáci strážního oddílu z 24. pěšího pluku. Poddůstojník Jan Koch, v té době zástupce velitele oddílu, zrovna obcházel jednotlivá stanoviště a setkal se s vyčerpanými financi u bunkru těsně pod šatovským hřbitovem.

„Vyhnali nás,“ řekli chlapi z finanční stráže.

„Lumpové zatracení…!“

„Tušili jsme,“ vyprávěl Jan Koch, to už jako důstojník v záloze, po několika desetiletích, jež změnila svět, na stejném místě, kde se nezměnilo skoro nic – jen šatovskou hřbitovní zeď, poznamenanou kulkami podzimu osmatřicet, před časem nahodili, „tušili jsme samozřejmě, že se něco takového stalo. V noci jsme slyšeli silnou střelbu, výbuchy granátů, ve směru od celního úřadu jsme viděli oheň, vždyť je to vlastně kousek. Jenomže pomoci financům jsme sami o své vůli nemohli, i když nás svrběly prsty na pažbách pušek. To bylo tehdy nejhorší ze všeho – ta bezmocnost, ta idiotská bezmocnost: být vojákem, mít zbraně, a skutečně dobré zbraně, mít chuť jít do toho, a pořádnou chuť, ale smět se bránit jen na povel. Bez rozkazu velitele pluku jsme se k hranici nesměli přiblížit ani o metr. A vystřelit už vůbec ne. Teoreticky nesměla ani jedna kulka padnout na rakouské, tehdy už tedy říšské území. Smůla spočívala v tom, že celní úřad postavili v devětadvacátém roce přímo na čáře, ačkoli podle nějakých mezinárodních úmluv má budova, v níž jsou umístěny ozbrojené složky, stát alespoň sto padesát nebo dvě stě metrů od hraniční linie. Tohle si henleinovci vzali za záminku a nám to do jisté míry svazovalo ruce.

Co tedy dělat?

Mládenci z finanční stráže zaujali svá stanoviště v systému takzvaných polních hlídek. A já zavolal do Znojma na pluk poručíku Chlupovi, ke kterému jsme z mnoha důvodů měli pocitově nejblíž.“

Poručík přijel během slabé hodinky.

Obhlédl terén, vyslechl podrobnosti, rozčílil se slovy nehledanými nad drzostí těch odnaproti, chvíli se díval do mapy a pak oslovil desátníka Kocha: „Co navrhuješ, Honzo?“

„Proč se ptáte? Známe se přece – a vy moc dobře víte, co vám odpovím.“

„Jít na ně?“

„Jistě.“

Chlup přikývl. „Asi máš pravdu. Všechno si přece dovolit nemůžou. To by za chvíli mohli obsazovat Znojmo a my bychom jim jen salutovali. Jestli se ti tedy do toho chce, postav četu dobrovolníků. Zdůrazňuji, že dobrovolníků. Nechci, aby tam někdo šel na rozkaz. Postarám se o souhlas pluku, i když to možná nebude snadné. Večer v jedenáct se sejdeme.“

„Kde?“

„U hnanické kapličky, tam pod kaštany. Uvidíš, že to zvládneme.“

Takový byl.

Takového ho ti, kteří válku přežili, pamatují.

JAN KOCH: „Bohužel nebyli všichni stejní. Zažil jsem i jiné. Přidělili k nám poručíka, záložníka. Šli jsme spolu na obchůzku podél trati ze Šatova do Znojma. V nás vojácích, ve většině z nás, bylo tehdy takové vyhecované přesvědčení, že nedáme ani metr půdy, i kdybychom tu měli všichni zůstat. A tenhle důstojníček, jinak to nemohu říct, vytáhl mapu a lhostejně ukazoval: Tohle odevzdáme, támhleto jim dáme… Já se na něho podíval a z očí do očí mu rovnou vpálil, co si myslím: »Pane poručíku, kdyby k něčemu vážně došlo, první, koho bych zastřelil, byste byl vy.« A on se mne pak skutečně bál. Když jsem přišel do bunkru a on musel na záchod, udělal to jako kočka: hned vedle vchodu vyhrabal polní lopatkou jamku a zase ji pak zahrabal, dál jít se neodvážil. Byli prostě různí, ti naši důstojníci. Za Chlupem by vojáci šli, kdyby se mohlo, třeba až do Vídně.“

Sotva poručík odjel, dal desátník dohromady dobrovolníky.

S tím nebyly žádné potíže, v lidech se jejich nadšení muselo spíš tlumit. Během chvilky stála připravena nikoli jedna četa, ale dokonce dvě. Zařídili vše potřebné, rozdali munici a od odpoledne už jenom čekali. Málokterý den jim připadal tak dlouhý. Málokdy se tolikrát podívali na hodinky: tomuhle se ve válečných románech říká horečka před útokem.

Proboha, teprve pět hodin, šest…

Desátník Koch zvedl dalekohled a přiložil ho k očím. V průsečíku stupnic bylo Rakousko.

Zdálo se, že je tam klid. Nervózní klid před bouří – anebo vítězný klid po bouři?

Ohlédl se po svých lidech.

Měli v očích leccos, jen ne strach a váhání. Nikdo z nich nevěděl, že daleko odtud na Rýně – v godesberském hotelu Dreesen – se na zítřek chystá další jednání Chamberlaina s Hitlerem. Že mužný hlas herce Zdeňka Štěpánka čte v rozhlase zprávu o ponižujících ústupcích československé vlády vůči nátlaku Německa a západních velmocí. Tady u Hnanic, Šatova a Havraníků vyhlíželo vše mnohem přímočařeji, tady – v jednom z malebných koutů jižní Moravy, čekali na povel k útoku muži dobrovolně připravení bojovat o zdánlivě bezvýznamný kousek půdy své země.

Jakmile se setmělo, pohnuli se vojáci kupředu.

Chtěli zaujmout dobré výchozí postavení. Vidět a nebýt viděni. Poručík Otmar Chlup počítal s jednou četou dobrovolníků, desátník Koch sestavil dvě, ale nakonec to stejně dopadlo jinak. Když se postupující rojnice dostaly až k šatovskému hřbitovu, odkud už byla hnanická celnice vzdálena jen kilometr či dva, ale přes zcela otevřený terén, dohnala je spojka od nádraží v Šatově, kde měl strážní oddíl své muniční sklady. Hlídku jedna plus čtyři tam prý napadli záškodníci palbou z okolních továrních budov, dokonce snad došlo i k použití granátů.

Co udělat?

Materiál ze skladů se za žádnou cenu nesměl dostat do rukou henleinovců. A potom – koleje do Rakouska měly za dané situace svou strategickou váhu. Vědělo se totiž, že v Unterretzbachu, nebo snad ještě blíž k hranici, stojí připraven obrněný vlak wehrmachtu, který by mohl snadno proniknout na naše území. Vždyť noc nato pak vojáci z 24. pěšího pluku trhali koleje od hranic do vnitrozemí zvláštním pluhem… Nedalo se nic dělat, železnice a sklady se nemohly ponechat osudu, jedna četa se uvolnila z útoku na hnanickou celnici a šla posílit nádražní hlídku do Šatova.

Zůstalo jich míň, ale snad to postačí.

V tichosti se přesunuli až k potoku Daniš na okraji Hnanic a soustředili se na dohodnutém místě u kapličky.

A zase dlouhé hodiny čekání.

Deset, jedenáct, půlnoc…

Poručíka Chlupa zdržela velitelská porada ve Znojmě. Čekalo se na vyjádření nadřízených. Ne všichni důstojníci měli stejný názor na to, jak čelit henleinovským provokacím z rakouského území. „Mezi těmi, kteří prosazovali nutnost okamžitého a účinného zásahu, a tím i důkaz, že jsme připraveni odpovídat na sílu silou, vynikal zpravodajský důstojník poručík Chlup,“ zní autentický záznam v dokumentech pluku.

Konečně štábní porada skončila.

Dobrovolnická četa u Hnanic se však už zatím dala do pohybu.

VZPOMÍNÁ JAN KOCH: „Rozdělili jsme se do tří menších celků. Vedl jsem druhé družstvo a postupovali jsme strouhou podél silnice, zbývající dvě družstva šla terénem – přes pole a sad. Klid té noci, který nás zpočátku trochu ukonejšil, byl jen zdánlivý. V tichu jsme se dostali jen asi tři nebo čtyři stovky metrů za Hnanice. Pak nás najednou zasáhla ostrá střelba zprava, z malého lesíka poblíž hraničního mezníku číslo 32. Ještě po pětačtyřicátém roce, když jsem se do těch míst schválně zašel podívat, tak jsem tam našel takové provizorní bunkry z drnů a kamení a střelecké okopy.

Byla to noční palba naslepo, ale dost přesná.

Zřejmě si už ve dne zaměřili kulomety na silnici vedoucí z Hnanic k celnímu úřadu. Pálili po nás z kulometů i pušek, hvízdalo to vzduchem těsně nad našimi hlavami. Kryli jsme se, jak se dalo. Snad je to za chvíli přestane bavit, myslel jsem si…“

V té chvíli se na místě střetnutí objevil poručík Chlup.

Přivezl ho svobodník Ježek ze Znojma, motorku nechali v Hnanicích u hospody, a poručík – když poznal, že boj už začal – bez váhání postupoval dopředu. Jediný důstojník, který se vydal až tak daleko.

Po pár minutách dostihl desátníka Kocha.

„Jak to vypadá, Honzo?“

„Však vidíte. Pálí přímo od hranic. Kdybychom se měli držet předpisů, nemůžeme proti nim poslat ani kulku.“

„K čertu s předpisy! Přece se tu nenecháme postřílet. Kde je první družstvo?“

„Tamhle v sadu. Trochu víc dopředu. Slyšíte? To je jejich kulomet.“

„Půjdu k nim.“

„Pozor, pane poručíku, ta střelba je nebezpečná.“

„Nějak se tam dostanu. Třeba si ve střelbě dají pauzu. Držte se tu…“

Vyhoupl se nad příkop a zmizel ve tmě rozlehlého sadu.

JAN KOCH: „V okamžiku, kdy přece jen trochu riskantně a s jistotou, že se mu nemůže nic stát, opustil úkryt a vzdaloval se ode mne, jsem ho viděl naposledy.

Naposledy živého.“

✳ ✳ ✳

Uplynulo pár desítek minut.

Možná půlhodina, čas ztratil své všední hodnoty.

Pak se v sadu cosi pohnulo a do strouhy u silnice vklouzla zablácená postava. Byl to velitel prvního družstva. I v té tmě poznal desátník Koch, že jeho kamarád má nepřirozeně vytřeštěné oči.

„Poručíka trefili,“ zachroptěl.

„Cože!“

„Pronikl až k našemu kulometu, zrovna ale znovu začala palba tam zprava… Koupil zásah.“

„Seženu doktora.“

„Zbytečně. Tomu nikdo nepomůže. Kulka ho zasáhla těsně pod nosem a vylétla zadem…“

„Vojáci o tom vědí?“

„Ne, zatím jen já a kulometčík.“

„Panebože! No… tak se vrať na své místo. Půjdeme na věc. A hned!“

JAN KOCH: „Pak už jsme úplně kašlali na to, kam dopadnou naše kulky. Vztek dokáže člověka hnát dopředu třeba s holýma rukama, a my přece holé ruce neměli. Spojili jsme se s financi, kteří drželi polní hlídky, někde v okolním terénu se snad pohybovali i četníci z pohotovostního oddílu a samozřejmě také jednotky Stráže obrany státu.

Postupovali jsme tvrdě dopředu.

Cílem byl celňák.

Palba jako o manévrech – jenže ostrými.

V té době snad padl nějaký rozkaz, že se dál postupovat nemá, tedy nesmí, ale my se na nic neohlíželi. Šili jsme to proti nim jako divočáci. Po válce, když jsem sloužil u SNB, jsem si rozvaliny celňáku pořádně prohlédl. Jen v jedné jediné místnosti, v někdejší odbavovací kanceláři, jsem v železných traverzách napočítal dvaašedesát zásahů.“

Zbývalo jim překonat už jen pár metrů, když vyšlehl plamen.

V okolí jako kdyby se rozednilo.

Henleinovci zřejmě poznali, že se neudrží. Našli ve sklepě objektu zásoby pohonných hmot, vylili obsah nádob na podlahy a škrtli sirkou. V té chvíli už přískoky a za stálé palby pronikli naši vojáci, příslušníci finanční stráže a dobrovolníci ze Stráže obrany státu až pod okna budovy. Kdyby se jim tu jejich protivníci postavili na odpor, mohl začít boj nejčestnější – muž proti muži.

JAN KOCH: „Dodnes mám před očima třeba takového Pepka Bertáka, to byl civil z SOS, místní sirotek, kolikrát měl hlad a my mu tajně dávali jídlo z vojenské kuchyně. Byl to ale ohromný vlastenec a postrach Němců, říkalo se mu Lecián. Když někde bili Čecha, šel na pomoc, ať těch druhých bylo třeba deset. K celňáku se uprostřed té řežby dostal jako jeden z prvních. Z bezprostřední blízkosti, vlastně pod nepřátelskou střelbou a osvětlen tím ohněm, házel granáty do oken. Poručík Chlup, který si vážil statečnosti, by měl radost, kdyby ho v té chvíli viděl.

Kdyby ho mohl vidět.“

✳ ✳ ✳

Brzy bylo po bitvě.

Záškodníci měli nadmíru odvahy jen ve tmě a za dobře ukrytou hlavní kulometu. Boj zblízka si vnutit nenechali. Jakmile došlo k nejhoršímu, kvapně ustoupili nazpět přes hranici. Věděli, že tam za nimi už nikdo nesmí. Co tedy podniknout dál? Z výše položeného rakouského území se stále střílelo. A postavy kolem hořící budovy, to je ideální terč: mohli by je z druhé strany odstřelovat jako zajíce.

„Vrátíme se zpět. Směr Hnanice,“ tlumočil desátník Koch jasný pokyn důstojníků.

Celní úřad za jejich zády stál v plamenech.

Z krajiny nad ránem se ozývalo sténání raněných.

„Hilfe! Hilfe…“

✳ ✳ ✳

Stalo se mnoho – anebo málo?

Vojáci země, o níž mluvil svět, ale málokdo o ní něco podstatného věděl, dokázali bránit nedotknutelnost hranic. Maličký, zdánlivě zanedbatelný kousek půdy v koutku světa, který se stal umělým jablkem sváru a o jehož vlastnictví se úporně přeli státníci velmocí, se dostal zpět do rukou těm, jimž patřil. A kdesi v polích mezi vinohrady jižní Moravy leželo tělo mrtvého důstojníka československé armády, který plnil svou povinnost a šel do boje spolu s těmi, co mu věřili. Zabila ho kulka henleinovce, vypálená od hraničního mezníku číslo 32. Ten padlý se jmenoval Otmar Chlup, přátelé mu říkali Otyne, pět dní předtím mu bylo osmadvacet let, byl dobrým synem, bratrem, sportovcem, kamarádem – a v dané chvíli především vojákem.

Zemřel v prvních hodinách čtvrtka 22. září 1938.

Den před všeobecnou mobilizací.

Týden před navždy černým okamžikem mnichovské zrady.

„Mlč! – Všechno beru na sebe“

Z brány nemocnice vyšel na brněnskou ulici urostlý mužský, měl už na krku třicítku, ale uhodla by mu ji jen kartářka. Našlapoval opatrně, byl po operaci menisku, zatracená věc, která ho trápila už delší čas, poležel si, trochu odpočinul. Nemocnice není většinou žádný ráj, ale za války tam člověk přece jen trochu zapomene na všechno svinstvo, co se děje venku. Řád některých věcí se prostě nedá vykolejit, doktoři poletují po chodbách se stejně vlajícími plášti jako v době míru, sestřičky mají stejně zkušené ruce, vrchní sestra stejně přísný pohled.

Šel po ulici! Ještě pár rohů a bude doma.

Skoro labužnicky vtahoval do plic předjarní ozon a myslel na to, co bude dál. Co všechno musí dohnat. Co všechno je třeba se rychle, co nejrychleji dozvědět, aby překlenul špitální mezeru.

Zastavil se u dřevěné desky na plotě parku.

Uprostřed červený plakát.

Takový, jakých se tehdy lidé báli: pár řádek textu, jména a data.

Panebože…!

Písmena se mu slila do jediného černého bodu. Právě se dočetl, že popravili člověka, kterého dobře znal. Ale co – dobře znal?! Přítel z nejvěrnějších to byl! Kdysi patřili k sobě jako chleba a sůl. Kdysi je spolu fotografovali za zeleným stolem s bílými lajnami. Kdysi o nich dvou psávali v našich i evropských novinách…

Kdysi bylo však daleko.

Blízko bylo jen jaro třiačtyřicátého roku.

✳ ✳ ✳

BRNO – RESTAURACE HOTELU GRAND

16.30–17.10 HODIN.

„… vypněte to ještě na chvíli. Takovéhle věci se dost dobře neříkají do mikrofonu. Anebo ne, natáčejte, když chcete – vždyť to, co říkám, je pravda. Karel Svoboda byl skutečně nejlepší kamarád, jakého jsem kdy měl. Takové to kamarádství, které začne už před školou a pak se táhne až do doby, kdy ty dva násilím roztrhne život… Je fakt, že jsme měli ke kamarádství nejlepší podmínky. Vždyť jsme vyrostli doslova vedle sebe v jednom domě na brněnské Smetanově ulici, to je v centru města poblíž Lužánek. Karel měl přede mnou v životě trochu náskok, byl o necelé dva roky starší. Žádné bohatství nepodědil, chudá rodina stejně jako ostatní partaje v našem domě, jeho otec jen málokdy dělal, už je také na pravdě boží, tak ať mi tam nahoře promine, když řeknu, že dost často si to zaviňoval sám. To víte, hospoda, Karlova maminka se dřela, denně prala pro několik brněnských rodin, a co dětem nesehnala ona, to nebylo. Karel měl ještě starší sestru, Marie se jmenovala, krásná holka, a hodná, nezpychla, i když po škole dělala manekýnku pro módní firmu v Brně a pak se ve stejné branži dostala dokonce do Prahy. Za okupace to s ní nedobře skončilo, ale k tomu se ještě dostaneme.

O klukovských letech se toho dá napovídat habaděj.

Není to však většinou důležité – alespoň ne pro jiné. Každému to, co prožil v době, kdy nosil krátké kalhoty, připadá ohromně zajímavé, a druzí si v duchu říkají: no a co. Začnu tedy tím podstatným. Stolní tenis jsme společně poznali v YMCE v tehdejší Otevřené ulici, později to byla Burešova. Několikrát jsme si zkusili vzít pálku do ruky, hra se nám začala líbit a ti starší, kteří to tam vedli, brzy poznali, že máme asi trochu talentu, takže by se z nás mohlo něco vyklubat.

To bylo v sedmadvacátém roce.

Karel měl čtrnáct, já dvanáct let, prostě kluci.

A začali jsme to, jak se říká, baštit. Dospělý člověk umí najít střední cestu, odložit trochu času na tohle a trochu na tamto. Takoví životní zelenáči, jako jsme byli my dva, nic z toho nedokážou. Buďto prostě něco dělají, anebo nedělají. Stolní tenis se pro nás stal středem vesmíru. Hráli jsme se strašnou chutí. Denně tři nebo čtyři hodiny. Skončila škola a hurá ke stolu. Neděle celé. V létě jsme si vždycky jen zaběhli k vodě spláchnout pot a pak začali znovu. Museli bychom být úplní dřeváci, kdyby se tahle rasovina někde neprojevila. Kamarády z YMCY, kteří to nebrali moc vážně, jsme přerostli už v devětadvacátém roce, a proto jsme odešli do Viktorie Brno, což byl mezinárodní table-tenisový klub. Vydrželi jsme tu rok. Další naší zastávkou se stal Vysokoškolský sport Brno. Tady se nám líbilo nejvíc. Už proto, že to byl klub vysloveně český – na rozdíl od jiných, německých a mezinárodních. V Brně, kde to bylo s národnostmi dost propletené, mělo zrovna tohle velký význam. Ale i jinak tu měli vynikající podmínky. Krásná tělocvična. A sportovní prostředí. Ne jako v jiných klubech, kde se v sálech hulilo a stolní tenis tam byl spíš společenskou záležitostí, skoro něco jako kulečník.

Ve Vysokoškolském sportu Brno pro nás skončilo pinkání.

Začalo se doopravdy trénovat.

Pak už bylo jen otázkou času a trpělivosti, kdy se nám podaří prorazit. Trpělivost jsme měli a čas jsme si dokázali udělat. I školu jsme museli při tom všem zvládnout, jinak by nás doma i s celým stolním tenisem pěkně hnali. A reálka nebyla tehdy zrovna lehká škola. Prorazili jsme v třicátém roce. Karel se tehdy také výrazně zlepšil, ale já udělal najednou úplný skok. To mluvím podle výsledků, ne aby to znělo jako sebechvála. Na mistrovství Moravy jsem ve finále vyhrál nad tehdy naším nejlepším hráčem Antonínem Malečkem a v semifinále nad Bedřichem Nikodémem, jinak skladatelem velmi populárních šlágrů.

Najednou jsme prostě začali vynikat.

Přijeli k nám tenkrát Maďaři a všiml si nás jejich špičkový hráč Štěpán Kelén, který později, myslím že od jedenatřicátého do pětatřicátého, dělal trenéra Vysokoškolského sportu v Praze ve Strakově akademii u profesora Smotlachy. V Brně jsme už s Karlem dosáhli nad Maďary krásných výsledků, a tak nás pozvali do Prahy na vylučovací zápasy, to bylo něco, jako se dnes dělá soustředění třeba před mistrovstvím. Kdekoho jsme překvapili a začalo se o nás mluvit. Ale zase nás nechtěli, to jsme vycítili, moc nahlas chválit, měli strach, aby nám sláva nestoupla do hlavy. Bylo nám přece jenom teprve sedmnáct a patnáct. Stolní tenis mi zatím šel trochu líp než Karlovi, ale já se zase od něho učil jiné věci. On měl takové zdvořilé, mírné vystupování, žádný frajírek, opravdu sympaťák. Moc toho nenamluvil. Já byl z té naší dvojice mnohem divočejší, hovornější a neposednější. Říká se, že způsob hry je obrazem člověka. U nás tahle teorie neseděla. Bylo to právě naopak: on výrazný útočník, já obranář.

Pak jsme také jeli za brněnský klub poprvé za hranice.

V Rakousku jsme se utkali s významnými vídeňskými kluby WAC a Hakoah. Porazili jsme Fehera, Fleischmana, také vynikající Flussmann, který asi v roce 1929 držel titul mistra světa v deblu (jak v deblu – MS 1926 v Londýně, tak v soutěži jednotlivců – MS 1928 ve Stockholmu – se umístil na 3. místě; byl členem rakouského družstva, které v letech 1926, 1928 a 1929 v Budapešti skončilo na 2. místě; pozn. redakce), na nás nestačil. Cosi takového se vůbec nečekalo. Karel vyhrál všechna utkání a já také. Dokonce i vedoucí rakouských reprezentantů pak sedl a napsal do Prahy, jak je překvapen, že dosud nereprezentujeme Československo.

To nám pomohlo.

Rok nato, v únoru 1931, jsme už oba jeli na mistrovství světa do Budapešti. Pod vedením ing. Heyduška přijeli z Prahy Standa Kolář, Maleček, Nikodém a reprezentantka Šmídová, v Brně jsme přistoupili do vlaku my dva. To víte, že bez trémy se to celé neobešlo, ostatní nás museli dokonce uklidňovat. Já byl benjamínek. Když jsme někam přijeli, ozvalo se: »Dámy, pánové a Lauterbach, vystupovat!« Ještě mě zkrátka nepokládali za pána. Nic jsem si z toho nedělal. Když šlo o něco vážnějšího, Karel Svoboda se mne uměl pořádně zastat. Ale většinou to nebylo třeba, parta nebyla zlá a nějaká ta hecovačka přece patří k věci. V Budapešti na nádraží nás čekali maďarští funkcionáři a hráči Barna, Szabados. Jména, která pro nás do té doby znamenala legendu. Spali jsme v krásném hotelu proti divadlu. Takové jsme dosud vždy viděli jen zvenčí. Všechno bylo zkrátka pro nás zážitek. Ale ty největší zážitky přišly až při mistrovských bojích. Nevybrali jsme si nejlehčí dobu pro vstup do světové table-tenisové arény. A přijeli jsme v pravém smyslu do jámy lvové. Však nám také, Karlovi i mně, bylo i v tom sebekrásnějším budapešťském hotelu dost těžko na duši, když jsme usínali toho večera před zahájením mistrovství. Skoro se nám zdálo o čertech…“

✳ ✳ ✳

FAKTA – DOKUMENTY

Od roku 1926, kdy došlo k založení Mezinárodní table-tenisové federace (ITTF), se začalo každoročně hrát mistrovství světa. Od počátku dominovali Maďaři a vyhrávali všechny šampionáty. I v žebříčku jednotlivců se na téměř všech předních místech drželi maďarští hráči. Českoslovenští stolní tenisté však rok od roku postupovali kupředu.

1926 – Londýn – skončili předposlední

1928 – Stockholm – šestí

1929 – Budapešť – pátí

1930 – Berlín – třetí

1931 – Budapešť – druzí (spolu s Anglií)

Případné dobré umístění Čechoslováků na budapešťském mistrovství světa v roce 1931 získalo ještě větší význam, když V. kongres Mezinárodní table-tenisové federace přijal návrh, aby příští šampionát světa, tedy v roce 1932, se konal v Československu. Zbývalo jen rozhodnout, zda se uskuteční v Praze či v Piešťanech.

✳ ✳ ✳

BRNO – KAVÁRNA BOHEMA

19.00–20.00 HODIN

„Skončili jsme, pokud se pamatuji, v Budapešti jedenatřicet. Jedna věc mi tam od začátku trochu kazila náladu. Mrzelo mne, když to takhle rozhodli, ale nemohl jsem nic dělat. Mne totiž nasadili do soutěže národních družstev, kdežto Karel Svoboda hrál jen v soutěži jednotlivců. Proč k tomu došlo? Tehdy prostě převládala tendence sázet víc na hráče obranářského typu: předpokládalo se, že toho obranář míň zkazí. Já byl v obraně jako doma, kdežto Karel hrál, jak už jsem říkal, pořád útočně. Hodnotili ho dokonce jako nejútočnějšího hráče celého mistrovství.

A pak to tedy začalo.

O Swaythling Cup, což byla mistrovská trofej, se hrálo systémem každý s každým a v soutěži bylo takových dvanáct národních družstev. Největší nervák jsme prožili v utkání se Švédy, kteří platili za druhé nejlepší na světě a rvali se o to, aby si postavení korunních princů udrželi. Jejich hráč Kolmodin byl také do té doby jediným, který se protlačil do špičky světového žebříčku mezi maďarskou přesilu. Se Švédy tedy úplná bitva. Kolmodin, Nilsson, na třetího si už nevzpomínám. Za nás Maleček, Kolář a já. Vyhráli jsme 5:3. Maďaři nás sice nakonec porazili, jediný bod na ně udělal Kolář, ale už to také nebyl tak hladký triumf jako kdysi, výsledky většinou těsné, zápasy na tři sety a rozhodovalo se kolikrát až ve hře o dva míče. Pak jsme ještě nešťastně podlehli Německu. Ale i tak jsme s osmi vítězstvími z deseti zápasů skončili druzí před Anglií a Švédskem.

Ohromný úspěch.

Další pak přišel v soutěži jednotlivců. Tam jsme s Karlem Svobodou hráli debla a protlačili se hodně dopředu. Rakouskou dvojici Billig – Flussmann jsme porazili 21:18, 21:14, 21:13. Ale diváky úplně rozdováděl náš zápas s maďarským deblem Nyitrai – Házi. První set jsme prohráli 19:21, budapešťští fanouškové se namlsali, ale my druhý set vydřeli na 23:21, pak už nám to sedlo a dosáhli jsme 21:17 a poslední set dokonce 21:9. Ale abych to nenatahoval, celkově jsme se umístili jako třetí, první byli legendární Barna – Szabados, kteří nad námi vyhráli v pěkném a dost vyrovnaném zápase. Prostě slávy nad hlavu. Kdekdo nám tisknul ruce, mluvili na nás všelijakými jazyky, nikdo nás do té doby neznal, každý nás chtěl poznat a my si připadali skoro jako v začarovaném lese. Pochopte to, za stolem jsme možná už byli páni hráči, ale mimo stůl stále jen kluci, kteří si v mnoha situacích nevěděli rady. No – přežili jsme to. Vrátili jsme se domů, pěkně nás přivítali, doma se podával slavnostní oběd, Karlova krásná sestra Marie mi přišla dát pusu, ale my už pomalu mysleli zase dopředu.

Král je mrtev, ať žije král! Jedno mistrovství skončilo, začalo se uvažovat o dalším – o tom v Praze. Co kdyby tady se podařilo, tak kalkulovali ti nejoptimističtější, dovršit nadějnou řadu vítězstvím. Samozřejmě že jsme si neustlali na vavřínech a dřeli dál. Jenže Karel tehdy v zájmu dobré věci udělal něco, co ho později muselo naštvat. Začal totiž předělávat svůj hráčský styl. Smůla. Do té doby byl útočným hráčem, který rovnou ze servisu liftovaným způsobem drajvoval. Nyní došel k názoru, že s tímto stylem má sice úspěchy, ale mohl by mít ještě lepší, kdyby se změnil v univerzálního hráče. To znamená spoléhat se na perfektní obranu s rychlým přechodem do útoku. Tak jak jsem to tehdy trochu hrál já a později hlavně Ivan Andreadis. Jenže předělávat styl ve stolním tenisu, kde velký význam má okamžitý reflex, není tak jednoduchá věc a potřebuje čas. Karel se snažil, ale do pražského mistrovství světa, na kterém mu tolik záleželo, to nestihl, prostě se nekvalifikoval. On měl své největší úspěchy teprve před sebou, kdežto já netušil, že u mne to bude…

Ale ne, nebudu předbíhat.

Tak tedy Praha dvaatřicet. Vlastně jedna z největších událostí v předválečné a možná i celkové historii našeho stolního tenisu. Hrálo se o pololetních prázdninách na Smíchově v Národním domě. Karel jel samozřejmě do Prahy se mnou, zúčastnil se soutěže singlistů, ale nedostal se moc daleko. Bylo to tehdy fantastické ovzduší, spousta diváků, v novinách se nikdy předtím nepopsalo o stolním tenise tolik řádků, Maďaři tušili bouřku, jejich kapitán a bývalý mistr světa Mechlovits ještě před mistrovstvím otevřeně přiznal, že největší obavy mají z utkání s Čechoslováky. Jeho zlé tušení se vyplnilo. Jenomže nikoho předem nenapadlo, že by to mohlo dopadnout tak, jak dopadlo. Ani Karel Svoboda, a to byl hodně velký optimista, by se neodvážil něco takového předpokládat. Anebo aspoň ne nahlas vyslovit.“

✳ ✳ ✳

FAKTA – DOKUMENTY

Mistrovství světa 1932, Praha. Deníkový záznam dojmů Karla Svobody z klíčového utkání Československo – Maďarsko.

„První zápas. Szabados – Lauterbach. Vida, co zmůže promyšlená defenziva i proti ofenzivě tak velkého hráče jako je Szabados. První set Szabados vyhrál 21:17, ale jako by tento set posloužil mému kamarádovi Jindrovi, aby mohl soupeře důkladně poznat. V druhém a třetím setu již Jindřich Lauterbach plně ovládal situaci a útoky světového mistra ztroskotávaly na jeho klidné a skoro už věhlasné obraně.

Druhý zápas. Barna – Kolář. Snad ještě větší nervák. Role se tu trochu vyměnily. Ofenzívu vedl Kolář, který také Barnu v prvním setu poměrně snadno přehrál. I na začátku druhého setu zůstala iniciativa v rukou Koláře, ale pak najednou došlo k zvratu, stačilo pár přeplacírovaných smečů, dokonalá Barnova obrana a ten zvítězil 21:19. Kolář viditelně znervózněl a jen s největším vypětím vůle dokázal vyhrát třetí set, a tím i rozhodnout celý svůj zápas. Začali jsme tedy dobře a vedli 2:0.

Třetí zápas. Bellak – Maleček. Zdálo se, že Bellak až příliš snadný postup Čechoslováků zastaví. Jeho útočná hra končící často efektním smečem dodala zápasu od počátku ráz zoufalé Malečkovy obrany proti valící se lavině. Jenže Maďar začal brzy chybovat, Tonda hrál soustředěně, klidně – a získával bod po bodu. Proti jeho promyšlené obraně Bellak nakonec kapituloval. 21:19, 11:21, 21:18. Už v této chvíli ziskem třetího bodu padlo tedy rozhodnutí o našem prvním vítězství nad Maďary v historii světových šampionátů.

Čtvrtý zápas. Szabados – Kolář. Podle mého názoru nejlepší z celého utkání. Standa šel do boje s nádhernou energií a vyřídil mistra světa ve dvou setech. A to ještě ztracené body Koláře padaly spíš na vrub jeho vlastních chyb při prudkých útocích než na konto Szabadose. Neuvěřitelné – vedeme 4:0.

Pátý zápas. Bellak – Lauterbach. Po prvním setu se zdálo, že Maďaři uhrají alespoň svůj čestný bod. Jindra se nezdál ve své kůži a prohrál dost hladce 21:10. Pak se však vzpamatoval, začalo se mu dařit a Bellakovi se jeho útoky přestaly vyplácet. Po napínavém druhém setu, který skončil výsledkem 21:23, se už pánem stolu stal Lauterbach a rozhodující set 16:21 završil celé utkání s Maďarskem do podoby triumfu. Československo zvítězilo 5:0.“

✳ ✳ ✳

BRNO – KANCELÁŘ TĚLOVÝCHOVNÉ JEDNOTY ZBROJOVKA

NÁSLEDUJÍCÍ DEN

9.00–10.45 HODIN

„No jo, utkání s Maďary v Praze. Na takové věci se nezapomíná. Když jsem nastupoval k poslednímu zápasu s Bellakem, skandovalo publikum ve smíchovském Národním domě: My – chceme – pět – nula! Bylo to tak trochu pokoušení štěstěny, nemuselo to vyjít, ale vyšlo. První, kdo mi po zápase přiběhl gratulovat, byl Karel Svoboda. Prý si docela omačkal palce, jak mi je držel. Jenomže mistrovství ještě nekončilo. Prohráli jsme s Rakouskem 4:5, a tak jsme se museli s Maďarskem utkat ještě jednou. Chtěli nám za každou cenu porážku oplatit, ale vyhráli jsme 5:3. A bylo hotovo! Maďarští hráči prý při zpáteční cestě museli vystoupit už před Budapeští, protože měli strach z rozlítostněných fanoušků. Taková hegemonie, jakou si do té doby ve stolním tenise drželi, se neztrácí s lehkým srdcem.

Byli jsme tedy mistry světa.

Titul prospěl především samotnému našemu stolnímu tenisu. Probudil fantastický zájem. Hrálo se všude. Jezdili jsme na propagační zájezdy po republice. V Hodoníně se sešlo sedm set lidí. Do Přelouče jsme se vydali s Waldesem a přišlo také několik stovek zájemců. Ale aby nevznikla mylná představa. Stále jsme sportovali ve velmi skromných podmínkách. Nikdy jsme se neptali, za co hrajeme. Bavilo nás to – a to byla naše největší odměna, víc nám nikdo dát nemohl. Už jako uznávané světové špičky jsme si s Karlem třeba sami převáželi na ligový zápas pingpongový stůl z klubovny do tělocvičny. Přes půl Brna jsme stůl táhli na vozíku a nikdo se tomu nedivil. Byli jsme ve městě dost populární dvojice, to ano, ale ta popularita měla tehdy trochu jinou podobu. Sportovci, to byla taková jedna velká rodina. Setkávali jsme se hlavně při tradiční nedělní promenádě. Češi se procházeli po České ulici, Němci po Běhounské. Všechny řeči se točily kolem sportu, chodili sem atleti, fotbalisté, boxeři, mladí kluci, kteří teprve čekali na své úspěchy, i ostřílení borci, vše se odbývalo veřejně. Pak jsme vzali děvčata a šli jsme sem na stadion na gulášovou polévku. Měli jsme málo peněz, každý desetník, co nám dali doma, jsme šmudlali v kapse…

Ale abych se nestal moc sentimentálním.

Jiná doba je jiná doba.

Co bylo tehdy dál? Karel šel po reálce studovat vysokou elektrotechnickou, měl na to buňky, já si dělal abiturientský kurz na obchodní akademii. Koncem dvaatřicátého roku se Karlovi podařilo dokončit předělání svého hráčského stylu natolik, že začal zase sbírat úspěchy. Hůř to dopadlo se mnou. Pražské mistrovství se stalo mou labutí písní – jak se tomu vznešeně říká. Prostě jsem skončil. Na dlouhou dobu mne vyřadilo zranění, pak se mi udělal na ruce vřed, dostal jsem otravu krve, půl roku jsem s tím ležel. Vyšel jsem z formy, zeslábl, pak mne vzali na vojnu. Konec! Reprezentačně jsem si už nikdy nezahrál. Karel se v době mé nemoci ukázal jako ohromný parťák, navštěvoval mne, povzbuzoval, chtěl, abych u stolního tenisu zůstal. Nevyšlo to. Přišly ty chvíle v životě, kdy se i nejvěrnější kamarádi, kteří se do té doby stýkali denně, musejí učit žít každý sám. Já vojančil, Karel studoval. A hrál. Výborně hrál. Už na mistrovství světa 1933 v Badenu u Vídně se skvěle uplatnil.

Včera večer jsem se díval do starých novin.

Víte, kolikátého odjížděli z Prahy na mistrovství do Badenu? Třicátého ledna 1933. Toho dne se přece v Berlíně dostal k moci Hitler. A zrovna v zápase proti Němcům se Karel v Badenu jaksepatří uplatnil.

Náhoda.

Ale zajímavá, ne…?“

✳ ✳ ✳

FAKTA – DOKUMENTY

Mistrovství světa 1933, Baden.

Pražské noviny o důležitém utkání s Německem: „Oslnivě se předvedl Svoboda. Je zatím naším nejlepším hráčem. Získal tři body a díky Svobodovi jsme nad Německem vyhráli 5:4. Kolářovi se podařilo dosáhnout dvou bodů.“

Celkové hodnocení účasti Československa: „Bez vynikajícího hráče Lauterbacha jsme byli v soutěži mužstev jen těsně (5:4) poraženi Maďarskem a ostatních devět účastníků jsme nechali za sebou. To je velmi čestné umístění. V soutěži jednotlivců jsme mezi osmi nejlepšími měli čtyři závodníky (Kolář, Svoboda, Kohn, Grobauer), zatímco Maďaři tam měli jen dva. Československo přesvědčilo, že průměrem kvality svých závodníků je téměř rovno Maďarsku. Pochvalu zaslouží všichni. Proti Maďarsku dominoval Kolář, zápas s Německem zachránil zase skvělý Karel Svoboda.“

✳ ✳ ✳

BRNO – RESTAURACE HOTELU AVION

13.15–14.50 HODIN

„Pak už jsem jen sledoval jeho úspěchy.

Byl to přítel, povídám to tedy bez trpkosti. Změna stylu se mu vyplatila a v letech 1933–1935 patřil k našim nejspolehlivějším hráčům. O Badenu 1933 jsme už mluvili, ještě téhož roku, v prosinci, se konalo v Paříži další mistrovství. Dělili jsme se tehdy o druhé a třetí místo. Poslední šampionát, na který Karel jel, se hrál v roce 1935 v Londýně. Jako bychom to místo měli propachtované: zase jsme skončili druzí. V Londýně se také jako velmi mladý chlapec předvedl světu náš pozdější nejúspěšnější stolní tenista Bohumil Váňa. Viděl jsem fotografii ze schodů nějaké londýnské historické budovy, největší a nejmenší hráč československého družstva: Svoboda a Váňa. Váňa tehdy ještě nosil krátké kalhoty a já si vzpomněl, že podobně jsem začínal i já. »Dámy, pánové a Lauterbach, vystupovat!«

No nic, bylo to pryč.

Karel na mne nezapomněl, kdykoli to šlo, sešli jsme se, bylo vidět, že ho můj odchod ze sportu mrzí. Ale on sám se pak už také pomalu chystal opustit table-tenisovou reprezentaci. Za největší svůj úspěch považoval vítězství na mezinárodním mistrovství Maďarska. Byl před válkou jediným hráčem na světě, kterému se to podařilo. S reprezentací skončil v pětatřicátém. Začal ho totiž čím dál víc přitahovat tenis. I tady měl určitě talent, byl vysoký tak sto osmdesát, v dobré fyzické kondici. Když jsem se na něho chodil na kurty dívat, zdálo se mi, že má jedinou vadu. Moc dobře mu to neběhalo. Ale takový Kodeš také ideálně neběhal – a jaký to byl tenista. Kdyby nepřišla vojna a válka a to všechno kolem, myslím, že by i v tenise Karel vynikl. Starý ještě nebyl, měl čas. A šel rychle nahoru. Někdy v letech šestatřicet nebo sedmatřicet patřil na kurtech tak mezi šest našich nejlepších borců. Už vyhrál i mistrovství Moravy a porazil třeba Ference Maršálka, Vodičku a jiné hráče extratřídy. Jenže si Karel, stejně jako mnoho jiných, nevybral dobře svůj životní čas.

Jo, kdyby tak šlo vybírat!

Techniku skončil někdy v sedmatřicátém, a to už začaly jiné starosti než jen kolem sportu. Tady v Brně jsme to cítili moc dobře. Němci se začali na nás vytahovat, provokovali, kolikrát to skončilo i rvačkou. Karel šel pak také na vojnu, myslím že k dělostřeleckému pluku se sídlem v Olomouci, jako vysokoškolák dostal podporučíka, oba jsme v uniformě prožili obě mobilizace v osmatřicátém roce. V květnu i v září. Já už vlastně přesluhoval. Když jsme se vrátili, vyprávěl mi, že byl někde u Opavy v hraničních pevnůstkách. Těžko se mu po demobilizaci hledalo místo, doba byla taková rozvrácená. Nakonec si našel zaměstnání v Západomoravských elektrárnách na dnešní Lidické ulici.

Když v březnu 1939 přišli Němci, skřípal zuby.

To neokázalé češství bylo v nás a ani jsme o něm nemuseli mluvit, život v mnohonárodním Brně i mladého člověka lecjak poučil. Do odboje se zřejmě zapojil prostřednictvím lidí, které znal z vojny. Organizace se jmenovala Obrana národa… ale o tom mnoho nevím a nebudu si vymýšlet, nebo vyprávět věci z druhé ruky. Vlastně málokdo o tom ví něco do všech detailů, protože většina zúčastněných z Brna okupaci nepřežila. Jen jednou jsme o tom s Karlem mluvili. Potkali jsme se na chodníku. Povídal mi: »Jindro, něco se chystá. Počítáme s tebou jako s velitelem čety. Bližší by ses včas dozvěděl. I zbraně budou, a bude jich dost. Souhlasíš?«

Souhlasil jsem a víc mi neřekl.

Kdo by se také tehdy zbytečně ptal?!

Naposledy jsem ho viděl v únoru čtyřicet na stadionu. U kluziště. Byl tam s ing. Proškem, kterého jsme oba znali už z YMCY, také tenista – a také jeden z těch, kteří nepřežili. Týden po tomhle setkání jsem na schodech našeho domu, v němž Karel Svoboda vlastně prožil celý život, narazil na jeho uplakanou maminku. Pověděla mi, že Karla zatkli. Odvedli ho rovnou z kanceláře v elektrárnách.

Prý zrada, říkalo se v těch dnech mezi lidmi…“

✳ ✳ ✳

FAKTA – DOKUMENTY

Odbojovou organizaci Obrana národa, vedenou důstojníky předmnichovské československé armády, opravdu citelně zasáhla zrada. V říjnu 1939 byl na základě udání vlastní milenky zatčen František Šmíd, zaměstnanec Zbrojovky a účastník odboje. V protokolárním vyjádření brněnského gestapáka W. Brauna ze srpna 1946 se o tom uvádí: „Protektorátní občan Šmíd bez většího nátlaku vyzradil vedoucí činitele Obrany národa a ilegálního Zemského národního výboru v Brně. Od té doby jsme činnost těchto podvratných a proti zájmům Německé říše zaměřených organizací sledovali.“ Šmíd se později stal pod číslem B-105 jedním z nejúspěšnějších agentů gestapa. Odhaduje se, že vydal nacistům do rukou přes dva tisíce lidí. Vystupoval také pod označením „Velký Franta“, byl odhalen až koncem války a 6. února 1945 za dodnes ne zcela vyjasněných okolností zastřelen odbojáři ve Valašském Meziříčí.

Po několika měsících tajného sledování udeřilo gestapo proti Obraně národa a s ní spolupracujícím organizacím v listopadu a prosinci 1939. Někteří ze zadržených nedokázali odolat krutému nátlaku – a tak mohl řetěz zatýkání pokračovat i v prvních měsících roku 1940.

V únoru přišel na řadu také ing. Karel Svoboda.

✳ ✳ ✳

BRNO – KAVÁRNA BOHEMA

18.00–18.45 HODIN

„Kdo prožil okupaci, tohle moc dobře zná. Čekal jsem, jestli nepřijdou také pro mne, bál jsem se každého zazvonění. Nebudu ze sebe dělat hrdinu odboje, k žádné mé konkrétní činnosti přece nedošlo, ale tehdy stačilo, že člověk věděl, mlčel a souhlasil.

Nepřišli pro mne.

Karel zřejmě vydržel.

Mluvil jsem později s jedním, kterého zatkli také v té velké akci, říkal, že Karel moc lidí zachránil svým mlčením. Že se u něho řetěz přetrhl. Řadě ohrožených lidí prý vzkázal: »Mlč – Všechno beru na sebe.« Znovu tak mně i ostatním dokázal, jaký to uměl být kamarád.

Pak už jsem se o něm mnoho nedozvěděl.

Jen Karlova maminka mi občas dávala na schodech číst jeho dopisy z vězení. Pokaždé mne zastavila a řekla mi: »Karel psal, Jindříšku.« Několik jeho přátel se mu pokoušelo pomoci, ale nepovedlo se to. Prý i jeho sestra Marie v Praze se snažila, nějak se do toho zapletla a nakonec i ona zahynula. To je taková velmi nějaká zvláštní historie a já o ní moc nevím. Pak mne jednou zase zastavila paní Svobodová a povídá: »Karel bude mít soud, myslete na něho, Jindříšku, moc prosím.«“

✳ ✳ ✳

FAKTA – DOKUMENTY

Z nacistického soudního dokumentu o brněnské Obraně národa:

„Po dlouhém pozorování a usilovném pátrání podařilo se koncem roku 1939 státním policejním ústřednám v Praze a Brně, a to téměř současně, různými cestami proniknout do mimořádně rozsáhlé organizace, která v nejvyšší míře byla velezrádně a zemězrádně činná proti Německé říši. Tato organizace se označovala jako Obrana národa. Zjistilo se, že se dělila na dvě části:

A) politická organizace,

B) vojenská organizace.

Vojenská organizace se nezávisle na politickém hnutí skládala z dřívějších důstojnických kádrů… Teprve později vzniklo spojení mezi oběma skupinami. Úkol vojenské organizace spočíval v soustřeďování důstojnických kádrů, dále ve shromažďování vojenského materiálu, skladů pro mobilizaci, opatřování zbraní, munice, třaskavin a podobně – to vše s cílem v daném okamžiku být připraveni k převzetí moci v protektorátě… Všichni obžalovaní se začlenili do české vojenské organizace, která – jak věděli – měla za cíl území protektorátu a Sudet od Německé říše násilím odtrhnout a nezávislý český stát znovu vytvořit… Obžalovaní byli všichni bezpochyby přesvědčení, že úderem v daném okamžiku se mohou plánované snahy organizace o převrat uskutečnit. Tím se všichni provinili zločinem přípravy velezrady… Pokud obžalovaní po začátku války ve své činnosti pokračovali, není žádné pochybnosti o tom, že si byli vědomi, že již sama existence takové tajné organizace představuje pro Německou říši výraznou škodu. V každém případě museli počítat s tím, že tímto způsobem se budou vojenské síly v protektorátě vázat, a tím se přispěje k oslabení bojové síly Německé říše proti nepřátelským mocnostem. Kromě toho doufali, že v průběhu války dojde k vojenskému oslabení Německa, a chtěli pak ve vhodném čase vpadnout Německu do zad.“

✳ ✳ ✳

BRNO – ČEKÁRNA AEROLINIÍ

NÁSLEDUJÍCÍ DEN

9.00–9.35 HODIN

„Promiňte, přišel jsem, jak jsem slíbil, i fotografie jsem přinesl, ale dlouho mluvit se mi už nechce. Napovídal jsem toho přece dost.

Takže jen stručně.

Když skončilo vyšetřování gestapa tady v Brně, tahali Karla po několika kriminálech v Německu. Soud se konal ve Frankfurtu nad Mohanem. Snad v říjnu dvaačtyřicet. Dostal smrt, nic jiného od nich stejně asi nemohl čekat, a měl před sebou sto dní čekací lhůty na popravu.

Sto dní uplynulo a čekal dál.

V dopisech domů psal, jak stále doufá, že se stane něco, co hrozbu smrti odvrátí. Vždyť jsem vám říkal: ohromný optimista to byl. A zůstal takový asi až do konce. Jenže věřit v německou porážku a zvrat poměrů bylo tehdy ještě moc předčasné. Dostali sice na frak u Stalingradu, ty černé fangle jsme jim moc přáli, ale přece měli ještě dost sil. Na jaře třiačtyřicet mne pustili z nemocnice a já si na červeném plakátě přečetl, že Karla Svobodu ještě s několika dalšími popravili.

Třetího března 1943.

Ani třicítky se nestačil dožít.

Jak mi bylo, o tom mluvit nechci. Spousta lidí prožila takovéhle tragédie, a kdyby to měl každý vykládat do světa, utopili bychom se v slzách. Jen maličkost povím. Strašně dlouhou dobu jsem nemohl vidět pingpongový stůl. A i později, když jsem se na něj podíval, se mi za stolem v duchu vybavila Karlova tvář. Jeho maminku jsem potkal při výročí popravy. Řekla mi: »Je to zrovna rok, Jindříšku.« A za dva nebo tři dny zemřela.

Z celé rodiny vlastně nezůstal nikdo, i jejich otec odešel nějak těsně po válce. Už v tom domě dávno nebydlím, ale občas si vyšetřím tu chvilku a zajdu se tam podívat. Aspoň zvenčí. Projdu se kolem a zase pryč. Je to možná hloupé – nechtěl bych vypadat jako nějaká svíčková bába, ale je pravda, že čím je člověk starší, tím víc myslí na to, co bylo. Jakási nepřímá úměra nebo co. A u mne zkrátka k tomu, co bylo, k životu i ke stolnímu tenisu, patřil kamarád Karel a ten náš starý barák, kde jsme jeden vedle druhého vyrostli…

Tak to je a už asi zůstane. Ať chci, nebo ne.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vavříny pro mrtvé vítěze.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.