VLADIMÍR ŠLECHTA

KRVAVÉ POHRANIČÍ

Copyright © 2000, 2016 by Vladimír Šlechta

Cover © 2016 by Tomáš Flak

3rdCzech Edition © 2016 by Robert Pilch – Brokilon

ISBN 978-80-7456-322-5 (ePub)

(423. publikace)

ISBN 978-80-7456-323-2 (mobi)

(424. publikace)

Knihy Vladimíra Šlechty

v nakladatelství Brokilon

Krvavé pohraničí

Likarijská trilogie

1. Nejlepší den pro umírání (Thompsonův rok)

2. Likario

3. Orcigard

Gordonova země

1. Zahrada sirén

2. Ploty z kostí

3. Hořící přízraky

Samostatné knihy

Krvavé pohraničí

Válečná lest (Příběhy vojáka z Pohraničí)

Kukaččí mláďata

Oggerdovský cyklus

Emma z umírajícího města

Střepy z Apokalypsy

Lovci přízraků

Já, Gowery *

Kyborgovo jméno

Keltská brána

Mimo cykly

Rok Havrana

Tajemství Morie

* připravujeme

http://www.brokilon.cz

https://www.facebook.com/brokilon

Alarich Touraine se nikdy nedokázal vyrovnat s křivdou, která na něm byla spáchána. Celé jedno století vedl nepřetržitou válku s Arkastií a jeho skřetí oddíly krvácely ve výpadech do arkastského Pohraničí. „Proč?“ zeptal jsem se ho jednou. „Proč tolik nenávidíš Arkastii? Vždyť trpěla celá Arkastie, nejen ty. Stovky, možná tisíce lidí byly Církví umučeny k smrti či upáleny na hranici. A co víc: lidé, kteří ti ublížili, jsou už dávno mrtví, jejich maso zetlelo a kosti zpráchnivěly. Proč taková nenávist k něčemu, co už není?“ Po této mé otázce se Mág rozvzteklil k nepříčetnosti a svým hlubokým silným hlasem vykřikoval, že mne zničí. Což, k mé radosti, nakonec neučinil.

Frank Ormond:

Zapomenutý čas, zapomenutý svět

Stezka sestupovala po severní straně Západních Zrcadlových hor. Po únavném pochodu nás zavedla do líbezných plání, porostlých vysokou trávou. Byla to otevřená země, řídce porostlá ostrůvky listnatých lesíků. Na lukách plných pestrobarevných květin se volně popásala vysoká zvěř, pod oblaky kroužili luňáci, ve stínech klidných hájů poletovali zpěvní ptáci. Půda se zdála být neuvěřitelně úrodná, po staletí čekala, až se do ní zaboří rádlo. Žádní rolníci však nepřicházeli. V té krajině, později známé jako Gordonova země, nežil nikdo.

Frank Ormond:

Zapomenutý čas, zapomenutý svět

Kapitola první
Smrt nestvůry

Bestie pozorovala poutníky už dlouhou chvíli. Cítila jejich pach odplavovaný deštěm, tu a tam je zahlédla, jak šlapou hluboko pod ní. Pokaždé, když ti dole poodešli, mávla perutěmi a následovala je. Houpala se na vrcholcích stromů, balancovala na silnějších větvích a vyhýbala se těm úplně tenkým. Dokázala být při létání lehká a v boji těžká, měnila váhu podle potřeby, úplně zrušit ji však nedokázala.

Byla si jistá, že poutníci bloudí. Nedokázala se však rozhodnout, jestli jim má pomoci, či zda je má napadnout.

Z oblohy padaly provazce deště.

Dole, pod klenbou stromů, se vůdce skupiny zastavil. Byl to hubený mladík v příliš velkém, nepadnoucím pancíři. Rozhodil ruce a vykřikl: „Copak vím, kde jsme? V tomhle dešti se odsud nedostaneme! Bloudíme v kruhu!“

Tady na úpatí Zrcadlových hor už bažina přešla v les. Obvykle se stačilo jen rozhlédnout a vydat se k blízkým skalním štítům, teď však nebylo vidět nic. Jen kmeny dubů a bříz. Závěje kapradin. A hustý déšť.

Čtyři skřetí nosiči složili náklad a posadili se na něj. Tito kříženci goblinů a orků, podobní přerostlým žabákům, byli k smrti vyčerpaní. Neteční, lhostejní k vlastnímu osudu. Šedozelená kůže na lysých lebkách se jim matně leskla, jak po ní stékala dešťová voda. Jejich zapadlá očka byla orámovaná temnými kruhy únavy, z odulých pysků jim trčely přerostlé spodní špičáky. Byli oblečení v cárech kůží a měli jména plná ü, ö, ä, která se vyslovovala jako prasečí zachrochtání. Jediný z nich, čistokrevný ork jménem Ogromchü, si i v této chvíli zachovával poslední zbyteček hrdosti.

„Utáboříme se,“ řekl vyhublý mladík. „Tohle není k ničemu. Nedokážu určit sever. Nevím, kam vás vedu. Musíme počkat, až přestane pršet.“

Vypadal zpustle. Dlouhé vlasy i řídké plavé vousy měl zcuchané a zplihlé deštěm. Jeho kalhoty z hrubého sukna se už téměř rozpadly a rukávy košile měl na cáry. Jediné, co působilo solidním dojmem, byly vysoké šněrovací boty a onen pancíř z modravé oceli, pokrytý jemnými ornamenty.

Za pasem měl mladík bojové kladivo, na zádech batoh úctyhodných rozměrů.

Posledním ze skupiny byl zwerg, trpaslík. Vysoký tři a půl stopy, což je na zwerga hodně, rozložitý v ramenou. Mohutný šedý plnovous i šedé vlasy mu spadaly na dlouhou drátěnou košili, po které stékaly rezavé stružky. Podobně jako mladík byl obutý do důkladných šněrovacích bot, na zádech nesl batoh. Kolem krku měl přehozený řemen, na kterém napříč jeho trupem visela bradatá sekera, o jejíž topor si opíral lokty.

Nejzvláštnější byla vlněná čapka. Dlouhé špičaté čapky jsou chloubou zwergů, jejich barvy označují příslušnost ke klanům. Čapka tohoto zwerga byla šedá, třapec chyběl. Okraje čapky si zwerg vyroloval nahoru, do nich zasunul i špičatý konec. Takovýmto způsobem nošená čapka vypadala fádně – jen jako pokrývka hlavy, nic víc.

Čapku měl zwerg staženou do čela, ale ne tak hluboko, aby nebyla vidět široká páska z jelenice, která mu zakrývala oči. Zwerg byl slepý.

„Něco tu je,“ řekl zwerg a zvedl dlaň. „Něco cítím. Vyzařování. Magii.“

Mladík v pancíři sáhl pro bojové kladivo. Chvíli stál ve střehu.

„Asi se pleteš, Thorpi,“ řekl pak. „Moje amulety nic neříkají – a ty pro mne dělal Rônard, vždyť víš.“

Slepý zwerg zavrtěl hlavou: „Není to nepřátelská magie, Floyde. Ani obranná… proudí tam z toho směru,“ ukázal krátkým silným prstem.

Mládenec se tam zadíval, ale neviděl nic, jen promočený les. A přece…

„Něco tam je,“ vyhrkl. „Les končí!“

Skřeti sebrali náklad, dva veliké rance a nosítka, na nichž nesli předmět velikosti člověka zabalený do rákosové rohože. Výprava se pohnula dál.

Po chvíli se ocitli na okraji kruhové mýtiny. Mohla mít průměr sto kroků, v jejím středu se tyčil silný pylon, vysoký asi pět stop. Byl temný jako nejčernější noc a matně se leskl.

Doklopýtali k němu. Mládenec jménem Floyd na něj položil ruku.

„Jako bych se dotýkal mýdla,“ řekl. „Co to může být?“

Slepý trpaslík se předmětu také dotkl. „Je to jeden z Tourainových sloupů,“ řekl.

„To není možné,“ odporoval mládenec. „Tourainovy sloupy jsou vysoké alespoň dvacet stop! Tohle je mnohem menší!“

„Myslím, že sloupy praskly ve chvíli Tourainovy smrti,“ pokrčil rameny zwerg. „Zbyly z nich jen takovéhle kusy. I ty zaniknou, až z nich vyprchá veškerá magie.“

„Myslíš, Thorpi?“ zaradoval se Floyd. „To by znamenalo, že procházíme Tourainovou linií! Jdeme správně! Do pevnosti nám zbývají tak dva tři dny!“

„Strážce,“ potřásl hlavou zwerg. „Dej pozor, v okolí je strážce.“

„Proč by tu měl být?“ vyjekl Floyd. „Sloup je zlomený, tak co by tu ještě hlídal?“

„Své lovecké území,“ zafuněl zwerg.

„Všechny hraniční sloupy přece neměly strážce,“ zaprotestoval mladík. „Rônard vypočítal, že strážců bylo nanejvýš pět set a sloupů několik tisíc. Jen si vzpomeň, kolik strážců jsme pobili my – dvacet šest, a to jen co jsem s vámi! S jinými se vypořádaly zase jiné party. Proč by měl být strážce zrovna tady?… Nic tu není, Thorpi. Pojď, půjdeme, pohneme se dál.“

„Vpadne nám do zad,“ zavrčel slepý zwerg.

„A co chceš dělat? Čekat tady? Čekat? Čekat v dešti?“

Zwerg mlčel a Floyd náhle ucítil, jak se amulety pod jeho krunýřem pohnuly.

„Je tady,“ sykl. „Je to magická bytost, amulety reagují.“

Vytáhl z batohu nenatažený luk a napjal na něj tětivu. Chytil luk do levičky, prsteníkem k němu přitiskl čtyři šípy. Pátý šíp založil do tětivy.

Čekali.

„Magická bytost,“ řekl Floyd. „Vzpomínáš na toho přerostlého mloka, Thorpi? Byl tak zpackaný, že se vůbec nedokázal pohybovat. A v tomhle je hodně magie. Třeba to bude něco podobného.“

Ork jménem Ogromchü zaskřehotal pár úsečných vět.

„Říká, že bytost na něj mluví,“ přeložil zwerg. „Ptala se, zda jsme my zajatci orků, a nebo jestli jsou našimi zajatci orkové.“

„Mluví? Jak na něj může mluvit? Já nic neslyším!“

„Telepaticky.“

„Telepaticky… To je hodně špatné. To znamená, že ho Touraine vybavil umělou inteligencí… To není správné – sloupy se zhroutily, neměl by tu zůstávat!“

Jiný ze skřetů vyskočil a zakřičel k rozmáčenému lesu něco ve smyslu ano, jsme zajatci, zachraň nás! Rozběhl se pryč, ale Floyd ho několika skoky dostihl. Podkopl mu nohy, skřet se svalil do trávy.

„Žádné podrazy!“ zaječel Floyd. „Pamatujte na naši dohodu!“

Shora se ozvalo zapleskání křídel. Z vršků stromů se oddělil stín a klouzavým letem se snesl do rozmáčené trávy. Floyd po něm střelil šíp, stín sebou smýkl a třemi skoky se přenesl do bezpečí lesa. Ačkoliv to trvalo jen okamžik, Floyd rázem pochopil, s kým má tu čest: rysí tělo, ale magií zvětšené do téměř trojnásobných rozměrů, orlí hlava, křídla z labutě.

„Griffit! Je to griffit!“ vykřikl.

„Asi jsem ho minul,“ dodal.

Zwerg se otáčel, sekeru připravenou v pěstích. Špicoval uši, ale přes šustění deště nedokázal zaslechnout žádný zvuk způsobený nestvůrou.

„Třeba bychom s ním mohli vyjednávat,“ nadhodil Floyd. „Vysvětlíme mu, že chceme jenom projít…“

Rozhlédl se a křikl do lesa: „Chceme jen projít!“

Vzápětí ho atakovaly griffitovy nenávistné myšlenky:vy – odporní – zabíječi! Už – nikdy – se – nevrátíte – domů! Brzo – se nažeru – vašich – vnitřností!

Griffit nepoužíval slova, ale vysílal do Floydova mozku obrazy a pocity. Jejich účelem bylo zastrašovat, oslabit pozornost.

Vzápětí zaútočil. Někde v lese se vznesl do výšky a teď se střemhlav vrhl dolů.

„Pozor!“ zaječel zwerg a roztočil sekeru nad hlavou. Floyd se zmohl na nepovedený kotoul přes bok. Dopadl na záda a uviděl útočící stvůru včas. Stačil napnout tětivu a uvolnit ji. Šíp zasvištěl vstříc zrůdě. Byla pět stop nad Floydem, když ji šíp zasáhl do prsou a vychýlil ze směru.

Pokusila se zabrzdit mocným máchnutím křídel, ale setrvačnost ji hodila na bok. Při nárazu na zem cosi zapraštělo.

Ve Floydově srdci vytryskla divoká radost, naděje, že si griffit zlomil křídlo. Ten však okamžitě vyskočil. Popadl nejbližšího skřeta do drápů, máchl křídly a vznesl se. Zamířil k lesu.

Bylo zřejmé, proč skřeta odnáší: zachraňuje ho ze zajetí.

Floyd se postavil na nohy, znovu natáhl tětivu. Ze strany do něj vrazil Ogrom-chü.

Tětiva zadrnčela, šíp však minul.

„Co to děláš!“ zaječel Floyd. „Byl bych ho trefil!“

„Zranil bys Görika,“ zachrochtal skřet.

Vzápětí Floyda zavalila sprška nevybíravých oplzlých výrazů, které k němu vyslal rozzuřený griffit. Floyd si jich pokoušel nevšímat.

Déšť neustával. Telepatické urážky slábly.

„Zasáhl jsem ho,“ řekl Floyd. „Je to horší a horší. Máme proti sobě zraněného griffita.“

„Dejte mi zbraň,“ zaskřehotal Ogrom-chü.

„Cože?“ vypěnil Floyd. „Chceš mu pomoct s naším zabíjením?“

„Já dodržím slib,“ řekl skřet chrochtavým nářečím. Floyd měl smysly tak zbystřené, že mu beze zbytku porozuměl.

„Sliby skřeta,“ odplivl si.

Ork si taky odplivl. Doloudal se k nosítkům a vytáhl z nich jednu tyč. Tyče nosítek byly tvořeny ratišti kopí, ze kterých někdo sejmul železné hlavice.

„Nedá se nic dělat, Thorpi,“ vyzval Floyd zwerga. „Musíš dělat návnadu. Jdi pomalu k lesu, a až na tebe griffit zaútočí, tak ho střelím…“

Zwerg přešlápl, cosi zabrumlal.

„Je mi líto, Thorpi, ale nic lepšího mě nenapadá. Máš nějaký jiný nápad?“

Trpaslík jen pocukl hlavou. Chytil násadu sekery obouruč a vykročil k lesu. Les nemohl minout. Ať se vydal kamkoliv, po padesáti krocích k němu došel.

„Stůj, Thorpi,“ zakřičel na něho Floyd, „dál už nechoď. Obrať se a jdi kolem.“

Sledoval zwerga podél dříku šípu.

Pak jej do mozku udeřila psychická vlna. Na okamžik zakolísal.

Griffit zopakoval svůj předchozí trik. Vznesl se vysoko a zaútočil shora. Zároveň zakřičel – byl to skřek, kterým šelmy zmrazují svou oběť. Floyd vzhlédl, ale nebyl schopný pozvednout luk.

Trpaslík, stojící na okraji paseky, zatočil sekerou a hodil ji.

Ogrom-chü se vrhl k Floydovi. Odrazil ho stranou a nastavil útočící bestii žerď kopí.

Griffit narazil do tyče hrudníkem. Zaskřečel bolestí, protože tupý konec mu sklouzl po žebrech a vmáčkl se do měkkého břicha. V tu chvíli k němu dorotovala zwergova sekera. Na takovouhle vzdálenost by bylo obtížné trefit i pro bojovníka, který má obě oči v pořádku, a Thorpi hodil jen poslepu a popaměti. Štěstí se však ke griffitovi definitivně obrátilo zády: sekera mu přerazila mu křídlo.

O chvilku později mu projel tělem Floydův šíp.

Zraněný griffit se zmítal na zemi, drásal trávu.

Floyd ho obcházel v kruhu a střílel mu do těla šíp za šípem. Když griffitovy pohyby zmalátněly, vytáhl z opasku válečné kladivo a přitočil se k němu.

„Vidíš, blbče, měl jsi nás nechat projít. Mohli jsme se dohodnout,“ řekl. Zahroceným koncem kladiva mu rozrazil lebku.

Trvalo dlouho, než v promočeném lese našli Görika, vyděšeného, ale nezraněného.

*

O den později už nebylo po dešti ani památky. Slunce shlíželo z umyté modré oblohy, z promáčených lesů stoupala oblaka páry. Skupina zvolna postupovala průsmykem: Floyd, čtyři skřeti a slepý zwerg jménem Thorpi.

„Teď opatrně,“ řekl Floyd. „Průsmyk je zavalený balvany. Před časem tady Rônard vyvolal kamennou lavinu. Moc se mu to nepovedlo, dá se tudy projít. Ogrom-chü, jdi vpředu, já povedu Thorpiho.“

„Nepotřebuju,“ zavrčel slepý zwerg. „Radši hlídej skřety.“

Pak přece jen přestal protestovat. Floyd ho chytil za rukáv drátěné košile a jemně ho postrkoval správným směrem.

„Pozor, Thorpi, shýbni hlavu, průchod je tu velice nízký,“ upozorňoval zwerga. „Takovýchhle průsmyků jsou v Zrcadlových horách nejspíš tucty, ale já znám jenom tenhle a pak ještě dva. Před mnoha lety, v zimě a za krutých mrazů, tímhle průsmykem prošel Kairó-chat, Sršeň. Orkové tehdy změnili taktiku. Šli podél úpatí hor a likvidovali jednu hraničářskou samotu za druhou. Žádné drancování, žádné vypalování domů, žádné sloupy kouře, viditelné z daleka. Nic takového. Stopaři pak vypátrali, že orkové postupně každou ze samot obklíčili a pak její obyvatele metodicky pobili. Žádné násilnosti, žádné mučení. Udeřili, zmasakrovali obyvatele. Další noc už oblehli jiné místo. Dostali celkem tři samoty, uloupili zrní a tímhle průsmykem pak odehnali dobytek dřív, než v Rudenrogu i v Chawyně něco vytušili… Ogrom-chü,“ zavolal na skřeta, který teď šel v čele. „Znáš Kairó-chata, Sršně?“

Tázaný otočil lysou hlavu se skalpovou kadeří zavázanou do uzlu a rychle zabrebentil několik vět.

„Co povídáš? Musíš mluvit pomaleji, nerozumím ti,“ upozornil ho Floyd.

„Říká, že byl ještě mládě, když Sršeň podnikl nájezd,“ přeložil zwerg. „Říká, že čtvrtina jejich vesnice té zimy pomřela hlady a on sám měl hladem nafouklé břicho. Jistě by byl umřel, kdyby Sršeň nepřihnal ty krávy.“

„Ano,“ potřásl hlavou Floyd, „byla to zlá zima. Špatná úroda, sníh přišel brzo a zvěř byla rozplašená. I my jsme šetřili jídlem. Hladověli jsme už na konci léta. Rodiče mne na podzim poslali do misie v pevnosti, k mnichům. Proto jsem zůstal naživu. Rodiče i mé dvě sestry zahynuli při Sršňově nájezdu.“

Stoupali po suťovém poli, porostlém mladými břízkami, které tady živořily ve věčném stínu. Stoupání vzalo mladíkovi dech, a tak jen občas a krátkými větami upozorňoval zwerga na úskalí stezky.

V polovině odpoledne dosáhli vrcholu. Floyd shodil batoh na zem, sundal z krku ušmudlaný šátek a otřel si jím čelo. Skřetí nosiči poskládali zavazadla a rozesadili se na kameny.

Ogrom-chü se postavil před Floyda a vychrlil tři úsečné věty.

„Říká, že splnili všechno, co jsi po nich chtěl,“ přetlumočil zwerg. „Doprovodil tě až k tvému domovu. Chce se vrátit zpátky.“

Floyd přikývl. „Já vím. Už té jejich řeči taky dokážu rozumět. Je to tak, Ogrom-chü. Splnili jste dohodu… Teď už to zvládneme sami, nemyslíš, Thorpi? Na téhle straně Zrcadlových hor to pro ně není bezpečné.“

Zwerg mlčel.

„Jistě,“ pokračoval Floyd, „odsud je to do Rudenrogu dva dny cesty. Sejdeme k samotám, měli bychom narazit na srub Jacoba Faylorga. Tam přenocujeme. Ogrom-chü, můžete si vzít všechno, co chcete – pokrývky, nářadí. Já a Thorpi poneseme jen dvě deky, nosítka a hrnec s…“ nedopověděl.

Sáhl do kapsy a vytáhl hrstičku lesklých drahokamů. „To je pro vás, Ogrom-chü. Za pomoc.“

Skřet potřásl lebkou, až se mu skalpová kadeř zatřásla. Ohrnul rty a zachrčel. Chvěl se a přešlapoval. Jeho tři soukmenovci seděli na zkřížených nohách, hlavy vražené mezi rameny, dlouhé ruce sepnuté na zátylcích.

„Nechce ty kamínky,“ řekl Thorpi. „Říká, že jsou k ničemu.“

„Nechce? Jeho věc. Můžete jít,“ mávl Floyd pravicí. „Jste volní. Děkuju vám.“

Ogrom-chü se rozhlédl, olízl pysky dlouhým sinalým jazykem a pak zaštěkal ke svým soukmenovcům. Ti vyskočili na křivé hnáty, s rukama stále sepjatýma v týle, uháněli zpátky průsmykem. Jejich tlapky pleskaly na kamenité suti. Ogrom-chü šel poslední, otočený k Floydovi bokem, jako by chtěl tři drobné orkogobliní křížence bránit.

Floyd mu kývl na pozdrav: „Asi se už nikdy nesetkáme, Ogrom-chü.“

Pak osaměli, on a zwerg.

„Nechali tu všechno vybavení,“ rozhlédl se Floyd. „Pokrývky, kotlík…“

„Myslel jsem si, že je zabiješ,“ řekl zwerg. „A oni to čekali. Byli připraveni zemřít.“

„Proč bych je zabíjel? Pomohli nám. Dal jsem jim přece slovo, že je propustím.“

„Byli z osady, která patří do Sršňova panství. Sršeň vyvraždil tvoji rodinu.“

„Já vím.“

„Gordon by je na tvém místě zabil,“ řekl zwerg tvrdě. „Přes všechny sliby a ujištění.“

„Já nejsem Gordon,“ pokrčil rameny Floyd. „Pojď, Thorpi, vezmeme ta nosítka. Musíme jít. Budeme mít co dělat, abychom byli u Jacoba před soumrakem.“

*

Dlouhý letní soumrak se lámal do noci, les zůstával stále stejný: smrky, břízy, rozložité duby a buky. Šlahouny ostružin, které se ovíjejí kolem nohou jako chapadla nočních běsů. Nikde ani náznak stezičky.

„Už je skoro tma,“ řekl Floyd svému slepému průvodci. „Ještěže mám od Rônarda kočičí oči, jinak bychom museli přespat tady pod stromem.“

„Nebylo by to poprvé,“ zafuněl zwerg.

„Jenže já chci dneska spát mezi čtyřmi stěnami. Ohřát se u krbu, popovídat si, dát si žitné placky Heleny Faylorgové… Necítíš kouř, Thorpi? Mám pocit, že chodíme kolem dokola Jacobova srubu.“

„Necítím nic. Ani kouř, ani pach dobytka. Jen les.“

„Tak nic. Zkusíme to ještě támhle.“

Šli dál, držíce se madel nosítek. Floyd vpředu, Thorpi vzadu, oba s batohy na zádech. Nebe zčernalo jako jedovatá krev oktopodů a vyvstaly na něm první hvězdy.

Pak se les rozevřel do veliké mýtiny, v jejímž středu se matně rýsovaly siluety srubu a hospodářských stavení.

„Jacobova samota!“ vykřikl Floyd. „Je opuštěná!“

Popošli, položili nosítka na zem. Floyd se shýbl a hmatal v nízké vegetaci.

„Žito je zarostlé trávou, Thorpi. Pole letos nikdo nezoral. Žito vyrostlo ze zrní loňské úrody, kterou nesklidili. Tady vyrůstá bříza a támhle dub. Semenáčky už jsou vysoké… Thorpi! Samota je opuštěná už od loňského roku! Co se tady stalo?“

Došli k budovám. Nakoukli do seníku, vyvalil se na ně zápach hniloby, protože střecha se provalila a do uskladněného sena natekla dešťová voda.

Chlév byl prázdný.

Dveře srubu zely dokořán, Floyd vstoupil dovnitř. Sáhl do kapsy pro křesadlo, vykřesal jiskru a zapálil dlouhou smrkovou třísku. Ve slabém plaménku si prohlédl místnost.

„Tomu nevěřím,“ vyhrkl.

„Co se stalo?“ zeptal se slepý zwerg. „Nájezd orků?“

Floyd popošel do místnosti a zapálil svíčku, stojící na polici. „Ne,“ řekl. „Právě že ne… Je tady všechno. Postel s ustlanými přikrývkami. Zrcadlo na stěně. Heleniny hrnce u plotny. Na stole je hrnek sádla a v něm zabodnutý nůž. Jako by odešli před chvílí… Popel v krbu je plný chlupů, udělala si v něm doupě divoká kočka… A tady, jak jsou otevřené dveře, je návěj zetlelého listí a z něho vyrůstají semenáčky bříz.“

„Odešli,“ řekl Thorpi. „Odešli ve spěchu… Snad prchali před orky.“

„Nerozumím tomu… Orkové by tu všechno rozbili a vypálili by stavení… Nerozumím.“

„Dozvíme se to zítra v Rudenrogu. Můžeš zapálit oheň v krbu, Floyde. Vyspíš se v posteli.“

„Ne!“ otřásl se Floyd. „Padá na mne tíseň. Pojď, popojdeme dál do lesa. Přenocujeme někde pod stromem.“

Kapitola druhá
Nejlepší Tourainovo kouzlo

Stezka byla zarostlá trávou a semenáčky stromů, ale stále ještě zřetelná. Vinula se lesem a mířila víceméně k západu. Floyd a Thorpi, s madly nosítek v rukách a s batohy na zádech, po ní šli pomalým, vytrvalým tempem.

Pak stezka narazila na téměř svislou skalní stěnu a uhnula doprava, aby ji obešla. Floyd složil náklad a dlaní plácl na skálu. „Rogieln, menší bratr Rudenrogu, Thorpi. Už jsme blízko. Odpočineme si a něco sníme.“

Posadili se na stezku, aby sežvýkali tuhé sušené maso a zapili je vodou z koženého měchu.

„Tam nahoře,“ ukázal Floyd, ačkoliv zwerg jeho gesto nemohl vidět, „byla po Sršňově nájezdu vybudovaná strážní věž. Obvykle tam hlídkovali dva vojáci. V případě nebezpečí měli dát kouřový signál do pevnosti. Myslím, že strážní věž už není obsazená, ale radši se tam dojdu ohlásit.“

Zaklonil hlavu a přiložil si dlaně k ústům: „Haloo! Tady je Floyd Bartlett! Slyšíte mne?“

Nic, žádná odpověď.

„Počkej tu na mne,“ vyhrkl Floyd, „podívám se nahoru.“

Došel k ostružinovému houští, sáhl do něho a zachytil se řetězu, který tam byl ukrytý. Jednou dvakrát se po něm přitáhl nahoru a pak už špička jeho boty našla oporu v mělkém stupni vysekaném do skály. Po chvíli se jeho hlas ozval shora.

„Haloo, Thorpi, strážnice je opuštěná. Je skvělá viditelnost, dohlédnu na padesát mil. Vidím až k pevnosti… ahh! Pevnost!“

„Co se stalo s pevností?“ zakřičel zespoda zwerg. „Je vypálená?“

„Ne, je v pořádku. Jenže… kolem Rudenrogu je… město.“

„Město? Kdo by tam mohl za rok vystavět město?“

„Nevím, ale zdá se rozsáhlé. Veliké jako Glen Karhô. Možná větší…“

Chvíli trvalo, než sešplhal dolů.

„Nerozumím tomu,“ vyhekl, když došlápl na zem.

„Ani já ne,“ řekl zwerg. „Viděl jsem vznikat několik lidských měst, ale žádné nevyrostlo za rok.“

Hodili si batohy na záda, sebrali nosítka a šli dál.

Putovali krajinou, kterou Floyd důvěrně znal. Brzy však pochopil, že vzpomínky jsou mu k ničemu.

Pamatoval si nekonečné lesy, protínané řídkou sítí cest, stezek i zvířecích pěšinek. Pokud po nich člověk šel, mohl dojít až k hraničářské samotě, do opevněné hraničářské osady jménem Chawyna, k Lodusu nebo Rudenrogu. Lesní pěšiny vedly na palouky, na nichž se za dne pásl dobytek a za nocí vysoká zvěř. Lesy, lesy, mokřady a jen zřídkakdy pěšinka. A ticho. Bzukot hmyzu, zpěv ptáků.

Jak se blížili k Rudenrogu, ozývalo se odevšad bušení seker, drnčení pil a praskot, se kterým pokácené stromy padaly k zemi. Les řídl a ustupoval. K obloze se zdvíhala mračna kouře z páleného klestu. Už tady nebyla úzká lesní stezka, ale široká cesta, rozšlapaná paznehty dobytka a rozbrázděná vlečenými kládami.

Náhle bylo všude kolem plno lidí. Dřevorubci, kteří káceli dál od cesty, ustávali v práci, podezřívavě si prohlíželi nesourodou dvojici, slepého zwerga a hubeného mladíka s dlouhými vousy, obtížené batohy a vlekoucí nosítka s balíkem zabaleným do rákosové rohože. Floyd i Thorpi se museli vyhýbat potahům i povozům, svážejícím pořezané klády. Kličkovali mezi loužemi. Pásy lesa se změnily v osamocené ostrůvky a nakonec zmizely i ty. Vpředu se otevřel pohled na město, nad kterým trčela rudenrožská skála s pevností.

Rudenrog prý v jazyce zwergů znamená Dračí zub. Tento obrovský kamenný blok, na němž byla zwergská pevnost vybudována, kdysi trčel z nekonečné zeleně lesů – a kdysi v tomhle případě znamenalo jediný rok. Rozsáhlé lesy roztály jako sníh na prudkém jarním slunci.

Les dříve končil půl míle od pevnosti, tak to vyžadovala bezpečnost. Půl míle široký pás zajišťoval, že se orkové nedostanou nepozorovaně až k hradbám. Posádka z pevnosti brala z lesa jen palivové dříví, víc nikdo nepotřeboval. Teď se hranice lesa posunula až do vzdálenosti pěti mil od hradeb.

„Thorpi?“ vyjekl Floyd. „Mezi lesem a tím… městem je něco jako zoraný pás pole. Přichází od Brodů, vyhýbá se městu a míří na sever. Severním směrem vůbec nedohlédnu jeho konec. Dej pozor, už jsme v tom… Není to pole, ale rozježděné bahniště. Jsou tady stopy lidí, dobytka, koní, mezků… hluboké koleje po kolech vozů. Jak tudy vůbec mohou jezdit vozy? Však támhle vzadu je odstavený vůz a támhle taky. Celá skupina vozů… Všechny stopy směřují k severu.“

Jejich boty začvachtaly v rozježděném a rozdupaném blátě. Floyd v čele nosítek vybíral cestu mimo nejhlubší výmoly. Na některých místech už bahno ztvrdlo. Těžko říct, co bylo horší – zda chůze v bahně, či klopýtání přes zatvrdlé vrásy a výmoly.

Bahnitý terén byl pokrytý nejrůznějšími odpadky, kusy šatstva, zvířecími výkaly a olámanými větvemi.

„Kam všichni ti lidé šli? Kam to hnali dobytek? Na sever? Vždyť tam nic není!“

„Šli k Borinovým schodům,“ zahučel slepý zwerg. „Osídlují Gordonovu zemi.“

„Aha! To bude ono! Teď, když je Touraine mrtvý, je cesta do Gordonovy země volná!“

Za rozježděnou cestou, širokou dobře přes čtvrt míle, začínalo sídliště ze stanů a chýší. Mezi pahýly stromů a vysokými pařezy se našla spousta místa pro ohrady, políčka s ječmenem a zeleninové zahrádky. Tu a tam jako poslední vojáci obklíčené armády zůstaly zbytečky lesa – maličké hájky, kterých si doposud nikdo nevšímal. Čekaly na sekeru, na ránu z milosti. Ve šlahounech ostružin, které tu zbývaly, kdákaly slepice, pomekávaly kozy, kvičeli vepříci přivázaní za zadní nohy. Snažili se rozrýt, rozhrabat, sezobat a spást všechno, co mělo alespoň náznak zelené barvy.

A všude kolem byli lidé, plno lidí. Hlídali políčka i zahrádky, posedávali před chatrčemi, vařili jídlo v kotlících nad čadícími ohništi. Balili výstroj, vyspravovali šaty. Dvěma poutníkům, prohýbajícím se pod batohy a nosítky, nevěnovali pozornost.

Floyd postupoval do vnitřku lidského mraveniště. Dlouhou chvíli mlčel, ohromený těmi změnami. Pak se přece jen pustil do vysvětlování.

„Ohromný bordel, Thorpi, nedokážeš si to představit. Stovky lidí. Nikdy jsem jich tolik neviděl pohromadě… Támhle je obrovská ohrada a v ní stádo mezků – možná dvě nebo tři stovky kusů. Dobytek. Odstavené vozy. Desítky vozů, které zřejmě nikomu nepatří.“

„Cítím to,“ zavrčel zwerg. „Všechno to cítím.“

„Lužní les je pryč, olše jsou pokácené. Nejbližší ramena Lodusu jsou zasypaná. Támhle – a támhle – po nich zbyly jen jámy plné vody a žabince. Tady býval ten veliký dub, na který Feleara a Baugée dávaly ruce. Říkaly, že z něj čerpají sílu. Zbyl z něj akorát pařez. Obrovský pařez, který slouží jako stůl před chatrčí z chvojí… Pozor, jdi ke straně, proti nám jede vůz. Tolik lidí…“

Chaos stanového městečka skončil, za ním následovaly sruby.

„A tohle, Thorpi, tohle už vypadá jako opravdové město. Jako Glen Karhô. Jsou tady dřevěné sruby, po stranách ulic jsou natažené chodníky z povalů.“

Srubové město bylo jiné než stanové mraveniště. Mělo charakter. I lidé, kteří se mezi sruby pohybovali, vypadali úpravněji, sebevědoměji, cílevědoměji. Jak Floyd později zjistil, mělo město Rudenrog pět hlavních ulic, souběžných s čelní hradbou pevnosti, a tři ulice na ně kolmé. Ulice rozdělovaly zástavbu do dvoupodlažních srubových bloků s vnitřními dvorky.

Skalisko s pevností se nad sruby tyčilo jako obrovský ježatý pařez. Nemohli je minout. Prostě jen zahýbali za rohy, dupali po povalových chodníčcích, až se před nimi vztyčily kamenné hradby.

Zwergové vybudovali pevnost na obrovském kamenném bloku. Temeno skaliska srovnali do nakloněné roviny a na něm vystavěli domy. Ze severní, západní i jižní strany byla pevnost chráněná strmými skalními stěnami, vytvářejícími nedobytné přírodní hradby. Z východu pak zwergové obehnali skálu skutečnou hradbou, vysokou dvacet stop a opatřenou cimbuřím.

Veliká, zwergskými kováři důkladně okovaná vrata byla v tuto chvíli rozzívnutá dokořán. Stáli u ní dva strážní, opírali se o ratiště kopí.

Floyd zakormidloval nosítky do brány. Jeden ze strážných se líně pohnul a zastoupil mu cestu.

„Kampak?“

Floyd přejel strážného pohledem. Prohlédl si ho od okraje železného klobouku, přes kožený kabátec, soukenné kalhoty až k podpatkům okovaných bot.

„Tebe neznám, bráško,“ řekl. „Já jsem Floyd Bartlett a tohle je Thorpi Musgrôve.“

„A co má být?“ zkřivil strážný papulu, obrostlou štětinatými vousisky.

„Jdeme do hospody.“

„Tak to budete mít lepší, když zamíříte támhle do téknajpy na kraji,“ ukázal strážný do vnitřku srubového města. „Na hospody vevnitř by vám asi chyběly fiňáry.“

„Ne, my jdeme do Štítu a korouhve,“ poučil ho Floyd. „Máme tam předplacený pokoj.“

„Jo ahá,“ pochopil strážný. „Vy jste nejspíš z nějakýho komanda bejvalý domobrany. Co to vlečete na těch nosítkách? Vypadá to jako mrtvola.“

„Sochu,“ pokrčil rameny Floyd.

„Nedá se nic dělat, člověče, budeš to muset rozbalit. Musím zkontrolovat, jestli do pevnosti nepašujete nějakej chlast.“

Floyd neprotestoval. Vytáhl z vysoké boty nůž a přeřezal provazy, poutající rákosový obal. Rákosová rohož se shrnula a pod ní se objevil šedivý kámen, socha v životní velikosti. Zpodobňovala mladičkou dívku s krátkými vlasy, oblečenou v brigantině a v kalhotách s přinýtovanými chrániči, obutou do vysokých šněrovacích bot. Sochař ji ztvárnil, jak se chystá zaútočit pahýlem zlomeného meče.

„Pěkná číča,“ zhodnotil ji strážný. „To jsi sochal ty?“

„Ne, já ne,“ pocukl Floyd koutky úst.

„Dobrý, můžete jít.“

„Jasně, bráško, díky. Ještě se uvidíme.“

Strážný se zatvářil udiveně. „Člověče, možná že jsi znal celou posádku jménem, ale teď budeš hodně překvapenej. Všechno je jiný, chápeš?“

„Nějak mi to začíná docházet,“ připustil Floyd.

Strážný kývl a ustoupil jim z cesty.

Prošli bránou, vstoupili na povlovné schodiště se širokými stupni, které stoupalo podél rudenrožské skály. Jednotlivé stupně byly vlastně malými terasami. Celé schodiště bylo dlouhé snad čtvrt míle a překonávalo převýšení víc než dvě stě stop. Představovalo nárazníkový prostor mezi vnější a vnitřní hradbou, pojistku pro případ, kdyby orkové přelezli vnější hradby či nějakým kouzlem vyrazili vnější bránu. Povlovné schodiště bylo mnohokrát využito v případě orčích nájezdů jako úkryt pro dobytek z hraničářských samot a z Chawyny.

Nahoře nad schodištěm se tyčila vnitřní hradba. Ve skutečnosti nebyla hradbou, ale dlouhou frontou slepých stěn domů, perforovanou uzoučkými střílnovitými okénky.

Floyd a Thorpi vystoupali po schodišti až k nehlídané vnitřní bráně a vešli do samotné pevnosti. Dlážděné ulice je přivítaly jako důvěrní známí, konečně byly něčím, co se nezměnilo. I uvnitř pevnosti se pohybovalo hodně lidí, ale přece jen ne v takovém množství jako v šíleném mraveništi venku za hradbami. Floyd se rozhlížel, zda neuvidí někoho ze svých bývalých známých, všechno to však byli cizí lidé v pěkných městských oblecích, kteří se na jeho potrhané oblečení dívali s pohrdáním.

Stoupali po schodištích. Kdo navštívil pevnost Rudenrog, ten si většinou zapamatoval jediné: schody. Strmá schodiště spojovala ulice na různých úrovních a dojem z těch schodišť byl tak zdrcující, že přebil všechny ostatní vjemy.

Kromě vojenského velitelství a kasáren bývala v pevnosti i misie s velkou zahradou, do níž mniši za vynaložení neuvěřitelného úsilí nanosili v koších úrodnou půdu. Také se tu dříve nacházelo pár obchodů, domy civilních obyvatel, hospoda, kovárna, zwergská kantýna, sýpky, seníky, stáje, zbrojnice a velká prázdná ubytovna, kterou v případě orčích nájezdů využívali hraničáři z okolí.

Když prošli po ohlazených kočičích hlavách strmé ulice a vystoupali vzhůru po nějakých dalších schodech, vešli do širokých vchodových dveří hospody U štítu a korouhve. Složili nosítka na dlaždice vstupní haly.

Vstupní hala byla zároveň malou nálevnou se třemi dlouhými stoly, dvaceti židlemi a s recepcí. Za pultíkem stála dívenka v modrých šatečkách, loupla po nich okem a řekla: „Máme obsazeno.“

Floyd se opřel o pultík z druhé strany: „My máme předplaceno.“

„Máme plně obsazeno, pánové,“ vypískla dívenka o něco vyšším hlasem. V rohu nálevny se z dřevěné židle zdvihl hromotluk s dlouhými tmavými vlasy. Byl čistě a slušně oblečený, bylo však jasné, že je to vyhazovač. Pravicí sáhl dozadu, za opaskem měl nejspíš zastrčený obušek.

„To je v pořádku,“ řekl unaveně Floyd. „Můžete zavolat pana Wirda?“

Ze schodů vedoucích do patra se ozval výkřik: „Pane Musgrôve! To je překvapení, už jsem vás ani nečekal!“

Nahoře na schodech se objevil plešatý vousáček v tmavě modrém obleku. Chvíli se na příchozí díval, pak jim sestoupil v ústrety.

„Vy jste, pokud se dobře pamatuju, pan Bramblet, že?“ zahovořil k Floydovi. „Kde jsou pánové Rônard a Gordon Fee?“

Pohled mu sklouzl k nosítkům na odhalenou sochu dívky. Zajíkl se. „Tohle je přece slečna Alexandra!“

„Rônard a Gordon Fee přijdou později,“ řekl Floyd krátce. „Mimochodem, jmenuju se Bartlett. Chceme svůj pokoj, pane Wirde. A plnou štoudev horké vody.“

„Jistě, pánové, jistě,“ drmolil plešatý mužík. Po straně dával znamení vyhazovači i dívence v modrých šatech. „Musíme váš pokoj připravit, ehm, vyvětrat… Dáte si zatím něco k jídlu, ne?“

Bylo jasné, že hostinský pokoj, na který měl Floyd se zwergem jakýsi nárok, pronajal někomu jinému a teď se snaží ze vzniklé situace vykličkovat.

„Dáme si něco k jídlu, Thorpi, souhlasíš?“ zachránil mužíka Floyd. „Ani nepamatuju, kdy jsme se naposled najedli něčeho pořádného. Jedli jsme včera? Já o tom mám pochybnosti. Takže pořádně hustou polévku, pane Wirde, a pak kus masa s chlebem. A pivo!“

*

Ležel v čistě povlečených pokrývkách, najedený, umytý, nalitý pivem. Šikmé sluneční paprsky pronikaly sklopenými žaluziemi a kreslily na protější stěnu podélné čáry. Zwerg seděl za ozdobným stolkem na vysoké židli, nohy mu klimbaly nad podlahou. Už na sobě neměl rezavou drátěnou košili, ale dlouhou, pískově hnědou halenu s rudým lemováním. Možná spal, to se u slepého zwerga nedalo poznat. Trpaslíci, pokud to mohl Floyd posoudit, si nikdy k spánku nelehají. Odpočívají vsedě, někdy i vestoje nebo v chůzi. Thorpiho viděl ležet jen jednou, to když byl zwerg rozbitý takřka napadrť a téměř mrtvý. Jakmile se jen trochu uzdravil, zaujal svou obvyklou polohu vsedě.

Socha Alexandry stála opřena o stěnu – dívenka s vyděšeným a zároveň nenávistným výrazem, oblečená do boje, chystající se zaútočit pahýlem meče. K nohám jí naházeli věci, které přinesli v batozích – špinavé a vlhké oblečení, proužky sušeného masa, rozlámané placky ze sádla a mouky mleté ze žaludů. Mezi nepořádkem kraloval hliněný hrnec, který Floyd vytáhl ze dna svého batohu. Tento veliký hrnec musel být důležitý – důležitější než kotlík, stanová plachta, náhradní boty a oblečení, které nechali v průsmyku.

Floyd ležel na posteli s rukama pod hlavou a pozoroval strop. Jakýsi umělec, elfský nebo lidský, tam vyobrazil kapitána Larse Orizaka a trpasličího vůdce Godruda Soví oko, jak si na znamení přátelství a za přihlížení svých družin potřásají pravicemi. Lars Orizak byl oblečený do šarlatu, trpaslíci měli dlouhé vousy, zastrkané za opasky.

Pomaličku usínal. Se spánkem přicházely sny. Vzpomínky.

Bolest.

Bolest vystřeluje z levé ruky až do žeber. Žebra se také ozývají, minimálně tři z nich jsou prasklá. Do levé paže před týdnem udeřil orčí palcát a zlomil všechny tři dlouhé kosti.

Zlomil? Lepší by bylo říci roztříštil. Floyd naivně nastavil ruku a nepřátelská zbraň mu prošla předloktím, jako by bylo z tvarohu. Palcát se zastavil až o ramenní kost a ta praskla, když ji přirazil k žebrům. Šťastná rána, řekl by Floyd, kdyby byl orkem.

Levá paže už nikdy nebude k ničemu.

Floyd už viděl pár takových zranění. Ví, že v podobných případech je lepší celou paži uříznout dřív, než se do ní dá sněť.

Byl to hloupý nápad jít s Gordonovou partou do Orcigardu. Jediné maličké dobrodružství, a teď je nadosmrti zmrzačený. Gordon Fee ho vyvlekl z bojiště a pak se vrátil, aby pobil zbývající orčí bojovníky. Na nosítkách, blouznícího a ve vysokých horečkách, ho donesli zpět do Rudenrogu.

Pět dní ho vlekli divočinou. Nedbali jeho naléhání, aby mu tu ruku konečně už uřízli, ačkoliv například Rônard je zkušený chirurg. Proč? Chtějí ho snad mučit? Teď tady leží vyčerpaný, zachvácený horečkou. Bolest je nesnesitelná. Lars Orizak na stropě ožívá a pravicí, kterou si před chvílí potřásal s Godrudem, se šťourá v nose. Trpaslíci se na Floyda výsměšně šklebí.

Hlas ze strany: „Tak co, vyspala ses, sestřičko?“

Floyd pohne hlavou: na vedlejší posteli se z pokrývek zdvíhá štíhlounká ženská postava v světle zelených kamaších a vestičce ze zmijích kůží. Potřásá hřívou světlých vlasů s rusým odstínem: „Je to lepší, boubelko. Neříkej, že sis taky nezdřímla.“

Z rusých vlasů se výbojně zvedají dvě dlouhé špičaté uši, trochu podobné srnčím.

„To ty si vyspáváš, ty kostřičko. Já tady dávám pozor!“

„Na copak dáváš pozor, tlustá veverko? Zdá se, že náš človíček už umřel.“

Nad Floydem se sklání jiná hlava, tentokrát s vlasy barvy vychladlého popela. Vlasy má vyčesány vzhůru a na temeni sepnuty do jakéhosi vrkoče, z něhož nepořádně trčí zcuchané prameny. I tahle bytůstka má dlouhá a zašpičatělá ouška.

Dva páry velikých temných očí, podobných těm, jimiž se dívají plaché lesní laně, Floyda pozorují z bezprostřední blízkosti. Dvojice pootevřených rtů, za nimi řádky špičatých zoubků. Dvě tváře potměšilých lesních bytůstek.

Ta rusá po chvíli promluví: „Ještě žije. Nemáš žízeň, človíčku?“

Floyd se ztěžka rozhlíží. Ve velikém pokoji je jenom on a tyhle dvě elfky. To je příležitost. Může si zachránit život!

„Dejte mi nůž,“ chraptí. „Ten můj nůž! Musel zůstat v botě… A čistou košili! Řekněte panu Wirdovi o horkou vodu. Hodně horké vody!“

„Chceš se umýt?“ vrní rusovláska. „Máš pravdu, smrdíš jako tchoř. Na co chceš nůž?“

„Tak mu ho dej, ty tenká nitko. Zajímá mě, co s ním bude dělat,“ přede plavovláska. Jmenuje se Baugée a na rozdíl od vychrtlé Feleary má trošičku plnější postavu.

Odchází ke dveřím, otevírá je. Křičí do chodby hláskem podobným ptačímu cvrlikání: „Pane Wirde, potřebovali bychom hodně horké vody!“

Floyd se zatím vytáhl do sedu. Opírá se o zeď, pokouší se rozvázat řemeny, kterými má ruku chycenou do dlah a přivázanou k tělu. Feleara mu mlčky podává nůž. Floyd na sobě páře špinavou a zakrvácenou košili.

Když vysvobodí rozbitou ruku, málem se pozvrací bolestí i zděšením. Paže natekla do téměř dvojnásobných rozměrů, kůže je napuchlá, plná černých skvrn.

„Nejvyšší čas,“ sípe. „Ještě tu čistou košili bych prosil.“

„Tady máš,“ podává mu Feleara krajkovou batistovou, je to Rônardova nejlepší. S pootevřenými ústy sleduje, jak Floyd pomocí zubů, nože a pravé ruky páře košili na dlouhé pruhy.

„Tys tomu dala, žížalko,“ kárá Felearu Baugée. „Dát dítěti Rônardovu košili. Myslím, že tě pan magik vytahá za tvoje špičatá ucha.“

„Říká se uši, ty napapaná křeččí samičko. Ale podívej, co ten hoch provádí s nožem. To jsem v životě neviděla!“

Floyd si hrotem nože zkusmo črtá linky okolo ramene. Přemýšlí, jakým způsobem nejlépe oddělit ramenní kloub od těla.

„Co to děláš, človíčku?“ pocukává Feleara dlouhýma ušima.

„Musím se zbavit té ruky,“ chroptí Floyd.

„Proč? Ty už ji nemáš rád?“

„Jestli si ji neuříznu, tak umřu!“

Navzdory horečce a tupé bolesti propuká Floyd v pláč. Pláče nad tím, že tady zemře a tyhle dvě lesní bestie si toho ani nevšimnou.

Elfky se nad ním sklánějí, berou mu nůž a rovnají ho na pokrývky.

„Myslíš, že už máš dost síly, tkaničko?“ ptá se Baugée.

„To si piš, ty stará medvědice, která se vykrmila před zimním spánkem,“ odpovídá Feleara.

Dlouhé chladné prsty se dotýkají Floydových spánků: „Trošku to zabolí, človíčku.“

Jiné ruce chytají Floyda za zápěstí a prudce trhnou levicí. Floyd ječí bolestí, zmítá se, téměř ztrácí vědomí. Elfky mu klečí na hrudníku, nedovolí, aby se jim vysmekl. Floyd ječí, řve bolestí, dokud se mu kdosi nedotkne studeným prstem hrdla. Náhle zjišťuje, že mlčí. Jakýmsi kouzlem ho připravily o hlas.

„Jaký máš silný hlas, hošíku,“ chválí ho Feleara. „Jen ho procvičuj. Můžeš pak zabíjet orky křikem, jako to dělal gizmí Socerlik.“

„Socerlik přeci nezabíjel křikem!“ opravuje ji Baugée. „Zabíjel dechem a dotykem.“

„Ty toho tak víš,“ vrní Feleara. Pěstí tluče do Floydovy oteklé ruky. „Jednou jsem potkala Socerlikovu praneteř. Vybraly jsme med lesním včelám a ona mi to všechno vypověděla.“

Floyd, zachvácený šílenou bolestí, upírá oči na stropní fresku. Godrud Soví oko tam právě vytáhl kapitánu Orizakovi z kapsy kus dámské garderoby.

Zkouší zvolna počítat do deseti, soustředit se na počítání. Tenhle trik proti bolesti ho kdysi naučil strýc. Trochu to pomáhá.

Kdosi zřejmě zaklepal na dveře, protože Baugée volá: „Dále!“

Pak ještě dodává: „Tu vodu nalijte do štoudve. Spravujeme tady mladému pánovi ruku. On se pak bude chtít vykoupat.“

Voda šplouchá do veliké bečky v přístěnku. „Buďte tak laskavý, pane Wirde, a nechte nám donést ještě pár věder horké vody do zásoby.“

Floyd vláční. Feleara mu natahuje ruku. Prsty silnými jako čelisti kleští mu přes otok rovná odštěpky kostí. Závojem mdloby Floyd slyší, jak si elfka brumlá: „Rônard asi neměl nejlepší den, když ti tu ruku dával do dlah. Pěkně to zprasil, chlapče.“

Levá ruka nesnesitelně bolí. Bolí, brní a svědí.

Svědí… svědí?

Floyd sbírá veškeré síly, vzpírá se, až shodí Baugée, která mu klečí na hrudníku. Posadí se a nevěřícně se dívá na svoji levou ruku. Kůže je sice černofialově skvrnitá, ale paže se víceméně navrátila do původních rozměrů.

Zkusmo ji ohne v lokti, zabolí to. „Co jste mi udělaly s rukou?“

„Neslyšels o přírodním léčitelství?“ vycení na něj Feleara ostré zoubky.

„Slyšel. Ale myslel jsem si, že jsou to kecy.“

„Jo? Tak kecy? Teď se pěkně uvolni a dívej se, jak se to dělá. Tlustá sestřička to dokončí.“

Floyd se dívá, jak mu Baugée přejíždí po paži konečky prstů. Elfka je soustředěná, oči má přivřené, ústa pootevřená. Floyd pozoruje její špičáky, jsou delší než lidské, ostatně elfí zuby se spíše než lidským podobají zubům lesních šelmiček.

Baugée je jiná než divoká Feleara. Vůbec není tlustá, to ji Feleara jen tak škádlí. Přes oddělené jelenicové nohavice s třepením, doplněné zástěrkou, má spuštěnou volnou šedou tuniku.

Floyd neví, která z elfek se mu líbí víc.

„Tak, tchoříku, je na čase, aby ses vykoupal,“ vybízí ho Feleara. „Voda ti valem stydne.“

„Jo, dobře,“ zvedá se Floyd z postele. Je překvapený, protože všechna bolest je pryč. Zůstala po ní jen sladká ospalost.

Už chápe, proč se říká: ze všeho na světě je nejlepší náhlý odchod velké bolesti.

„Počkáte zatím dole v nálevně?“

„Máme počkat? A na co?“

„Přece se nebudete koukat, jak se myju.“

„To si piš, hošíčku, že se nebudeme jenom koukat. Musíme na tebe dohlížet. Jsi úplně vysláblý, ještě by ses ve štoudvi utopil!“

Floyd slabě protestuje a cítí, jak mu do tváří stoupá ruměnec. Elfky ho zvedají, podpírají ho k přístěnku. Tam mu se smíchem stahují kalhoty.

Namáčejí ho do horké vody. Mydlí ho mazlavým mýdlem, polévají mu hlavu vodou. Floyd se snaží uhýbat, ale jejich čtyři ruce jsou hrozně hbité.

Vlastně je to příjemné.

Bolest je pryč, horká voda mu rozehřívá krev. Připadá si, jako by byl opilý.

„Tys byl teda špinavej,“ říká s uznáním Feleara. Hmatá pod Floydovým zadkem po zátce. „Špinavej jako ork!“

„Co chceš dělat, nitěnko?“ vyzvídá Baugée.

„Vypustím vodu a dám tam čistou, ne? Vlezu si k hošíčkovi a vykoupu se s ním.“

Voda odtéká do odpadního potrubí. Kdyby tohle bylo lidské sídlo, tak by špína nejspíš vytekla do nějakého chrliče a z výšky se rozstříkla na ulici. Tuhle stavbu, stejně jako celou pevnost, však vybudovali trpaslíci a opatřili ji důmyslným kanalizačním systémem.

Feleara už má vestičku z hadí kůže dole, je do pasu nahá. Před zhruba třemi týdny se Floyd trápil otázkou, zda má štíhlounká elfka vůbec nějaká prsa – a vida, jsou tam, malá, pevná s výbojně trčícími hroty. Na spodních žebrech má Feleara ještě jeden pár prsních bradavek, které se však podobají spíše pigmentovým skvrnám.

„Ty se s ním chceš koupat v jedné štoudvi, ty nestydo?“ vypískne Baugée.

„No a co by! Jednou jsme se vešli do takovéhle štoudve tři! A ta byla menší!“

Feleara se pootočí k Baugée a Floyd vidí, že se elfce táhne podél páteře proužek jemné srsti.

„A já se na vás mám dívat? Prdlajs, sestřičko, vlezu si tam taky!“

„Ochochochó! Vlezeš si dovnitř? Jsi tak tlustá, že nám všechna voda vyteče!“

Obě elfky se chápou věder, ze kterých stoupá pára. Vylévají jejich obsah do štoudve.

„Je to horký!“ ječí Floyd a pokouší se vylézt ze štoudve, ovšem jen předstírá, že chce vylézt, protože teď je to opravdu zajímavé.

Baugée, přestože je ještě úplně oblečená, udělá na Felearu maličký podraz. Vyklouzne z nohavic a vleze do štoudve v tunice. „Jsem tady první,“ hlásí vesele.

„Ty špindíro, ty tam lezeš v košili?“ láteří Feleara a zápasí s nohavicemi kamaší. V rozčilení je nemůže svléknout tak hladce jako Baugée, jako ještěrka kůži. Pak jsou však kamaše přece jen dole a všichni tři, Floyd, Baugée i Feleara, sedí ve štoudvi. Smějí se na sebe a posílají si vlnky.

„Hošíčku, kolik ti je vlastně let?“ ptá se Feleara.

„Sedmnáct… mi bude.“

„Myslela jsem, že jsi starší. Vždyť už ti na obličeji roste srst!“

Floydovy vousy jsou zatím jenom světlé a měkoučké, úplně stačí, když se oholí jednou za čtrnáct dní. Floyda však znepokojuje něco jiného. Orgán, který má ve slabinách, se natahuje a bytní, jako by se chtěl podívat, co se děje nad hladinou.

„Neškádli hocha,“ napomene Felearu Baugée. „Je už dospělý. Nevidíš?“

„Ty sviňko, ty jseš na mláďata? Nic si s ní nezačínej, hochu. Zničila by tě! Je nenasytná jako orčí samice v říji!“

„Já že bych ho zničila? Já jsem naopak ohromně něžná! To tady Feleara je úplná dračice!“

Elfky se nasupí a chvíli po sobě cákají vodu. Pak zmlknou.

„Můžeme to zkusit,“ zachraptí Floyd do ticha. Sám se diví své odvaze.

Elfky na něj překvapeně pohlédnou:

„Seš si jistý, že to chceš?“

„Jsi připraven?“

„Jsi odhodlán?“

A pak obě vyprsknou smíchy.

O hodně později je už v pokoji tma. Dveře se otevírají, světlo lucerny ozařuje nástropní fresku, Larse Orizaka, Gudruda Soví oko i jejich družiny. Pod nimi, na široké posteli, jsou rozházené pokrývky a změť nahých končetin, těžko se pozná, komu která patří.

„To se mi snad jen zdá,“ hřmí od dveří Rônardův hlas. Kromě něj tam stojí ještě Gordon Fee, ten však oněměl rozhořčením. Do mezírky mezi čarodějem a zárubní proklouzne malá postavička, patnáctiletá plavovlasá dívenka. Rônard jí zakrývá oči: „Tohle vůbec není podívaná pro tebe, Alexandro. A vy tři, přestaňte se pelešit a kvapem se oblečte. Čekáme dole v hospodě, od Thorúpigonova přítele jsme získali důležité informace.“

Takhle to bylo. Kdysi.

Takhle se to stalo.

Floyd, ten skutečný a současný, teď leží v přikrývkách a dívá se na nástropní fresku. Thorpi sedí v koutě a nehýbá se. Lars Orizak i Gudrud Soví oko se rozmlžují, jak se Floydovi derou do očí slzy.

*

Prudce se posadil na posteli a doširoka rozevřel oči. V pokoji už byla téměř tma.

„Thorpi?“ zeptal se.

„Ano, Floyde?“

„Víš, jaké bylo nejlepší Tourainovo kouzlo?“

„Hmmm… oživování mrtvol?“

„Ne, Thorpi. Chyba. To nebylo jeho nejlepší číslo.“

„Aha, už vím, co myslíš. Prodloužil si život. Dožil se skoro dvou set let. To je u člověka neuvěřitelné.“

„Hádáš špatně.“

„Nevím, na co se ptáš. Myslíš snad, že jeho nejlepšími kouzly bylo vytvoření griffitů, iglerů, bazilichů… myslíš tvořivou magii?“

„Ne, Thorpi. Jeho nejlepším kouzlem bylo vytvoření Rudenrogu – a teď mám na mysli město. Tohle město, obydlené několika tisíci lidmi. Vzniklo za dobu kratší než rok.“

„Ale… město Rudenrog přece vzniklo až po Tourainově smrti! Vzniklo, protože je mrtvý! On je nevytvořil žádným kouzlem!“

„Já vím, Thorpi. Jenom žertuju. Já vím.“

Ilustrovaná encyklopedie Pohraničí

Heslo:
Rudenrog, vznik pevnosti

Je správné přiznávat zásluhy i nepřátelům, pokud jsou oprávněné. V případě pevnosti Rudenrog proto musíme konstatovat, že byla vybudována jen a jen úsilím zwergů.

Proč byla vybudována? Nevíme, pouze se dohadujeme.

Jižně od místa zvaného Tunel, v němž se Lodus prohryzal masivem Zrcadlových hor a kde se voda řítí v mračnech mlhy, se řeka rozlévá do volného kraje a její proud se zklidňuje. V oblasti nazývané „Brody“ se Lodus rozděluje do desítek vedlejších ramen, která obtékají drobné i větší ostrůvky. Oblast těchto takzvaných Brodů pokrývá lužní les v pásu širokém asi patnáct a dlouhém asi padesát mil. Toto zamokřené území ovšem není v pravém smyslu bažinou. Bystře tekoucí voda vytváří jen málo tůní a slepých ramen, v nichž by se líhli komáři, proto je oblast Brodů poměrně zdravým a obyvatelným místem.

Území Brodů dříve obývala početná komunita orků. Jejich pobyt zde vyvrací teorii, že tito nízcí tvorové vyhledávají především bažinatá území plná komárů, larev a černého mazlavého bahna. V lužním lese Brodů zřejmě prospívali a úspěšně se množili.

Na západě Brody sousedí s elfským lesem Izironk. Je známa smrtelná nenávist mezi elfy a orky a je zřejmé, že na hranici obou lesů, lužního lesa a lesa Izironk, probíhaly krvavé boje. Co už ovšem zřejmé není a co se jenom dohadujeme, je, že lužní les, zastoupený převážně olšemi, oslabuje magické schopnosti elfů. Proč by jinak elfové orky nerozdrtili, nevyhnali daleko odsud?

Na levém břehu Lodusu, při kraji lužního lesa, se jako obrovská zapomenutá mohyla tyčí osamělé skalisko. Na něm byla před věky vybudována zwergská tvrz. Pravděpodobně měla za úkol tisknout orky z druhé, východní strany Brodů. Jaký však měli zwergové důvod ji postavit? Přátelili se s elfy už tehdy? Ne. S jistotou víme, že ne. Elfové a zwergové se navzájem respektují, nejsou žádné zprávy o jejich vzájemných válkách. Jsou ovšem jako oheň a voda, snaží se jeden druhému vyhnout. I dnešní spojenectví zwergů a elfů vzniklo pouze pod tlakem vnějších okolností.

Domníváme se, že v dávných dobách existoval mezi zwergy a elfy obchod. Zdá se, že zwergové dodávali elfům železné hroty k šípům, železné nože, meče a lehké drátěné košile výměnou za sušené maso, kůže a kožešiny, dokonale zpracované šperky z přírodních materiálů, vycvičené elfské ohaře, víno a hrozinky i elfskou obilovinu zvanou chiva. Tento výměnný obchod, soudě podle samotné existence Rudenrogu, musel být pro zwergy velmi významný. V Rudenrogu obchodovali elfové se zwergy, pevnost zároveň chránila zwergské karavany. Domníváme se, že karavany putovaly po Borinových schodech až k Tunelu a pak na zwergskou stranu Zrcadlových hor.

Pak se však na severovýchodě Zrcadlových hor objevil Alarich Touraine. Silou sjednotil skřetí kmeny a vyhlásil temné bažiny Orcigardu za své území. Tourainova říše pohltila část zwergského území, protože Touraine zabral i Borinovy schody. Obchod mezi zwergy a elfy byl přerušen.

Touraine sílil. Elfové před ním byli v bezpečí, od Touraina je zatím dělily jak Zrcadlové hory, tak neosídlené území mezi Chawynským průsmykem a Rudenrogem. Zwergové se však stali přímými sousedy Temného mága. Hordy orčích nájezdníků podnikaly nájezdy na zwergské doly a hutě v Západních Zrcadlových horách a každým rokem je zatlačovaly dál.

Tou dobou již došlo k lidskému pronikání do lesů na pravém břehu Lodusu. Na základě elfo–lidských dohod bylo založeno Glen Karhô a vznikly první dřevorubecké osady. Touraine se v prvních letech svého vládnutí snažil pomstít těm, kdo ho podle jeho mínění ponížili – lidem. Jeho organizované orčí jednotky pronikaly přes Brody a zle dotíraly na Glen Karhô. Tak došlo pod tlakem okolností k první a v historii zatím ojedinělé zwergsko–lidské spolupráci. Lidé i zwergové teď měli společného nepřítele – Alaricha Touraina.

Jako akt dobré vůle předali zwergové pevnost Rudenrog lidem. Pevnost byla vybavena zwergským a lidským oddílem a stala se pro následujících sto let významnou hrází bránící orčímu přívalu.

V souvislosti s pevností Rudenrog, která později hrála důležitou úlohu při kolonizaci Biegrologu, je dobré zapamatovat si rok 78 letopočtu hraničních zemí. Tehdy se setkal kapitán Lars Orizak se zwergským vůdcem Godrudem, zvaným Soví oko, aby zahájili společnou obranu Brodů proti Tourainovi. Zároveň začalo období zwergsko–lidské spolupráce, které trvalo necelé století.

Kapitola třetí
Hlava, kterou nikdo nechce koupit

Floyd se probudil za svítání. Trpaslík seděl na židli podobný soše, jiná socha stála v koutě: dívenka v brigantině s vlasy ustřiženými pod ušima, hotovící se k útoku.

U stěny kousek od okna byla postavena veliká truhla, opatřená visacím zámkem. Floyd sňal ze šíje řemínek s klíčem, zámek odemkl a truhlu otevřel. Prohrábl se v ní, byly tam věci, které měla Gordonova skupina trvale uschované v hospodě U štítu a korouhve. Vybral si čisté oblečení – kalhoty z jelenice a bílou košili.

V zrcadle nad truhlou zahlédl svůj odraz: mladého muže s dlouhými hnědými vlasy a přerostlými řídkými vousy.

Vypadám jako šílený orčí šaman, pomyslel si.

Pohled do zrcadla mu pošramotil sebevědomí. Aby si ho trošku posílil, nasadil si přes košili krunýř z modravé oceli, v němž včera přišel. Skládal se z prsní a zádové části a oblých náramenic. Vyrobili ho na muže o něco vyššího a znatelně mohutnějšího. Floyd, i když dotáhl spojovací řemeny nadoraz, v něm poněkud plandal. Připadal si jako srdce zvonu.

Potěžkal válečné kladivo, ale pak ho položil zpátky na stolek vedle postele. Byl přeci doma, mohl vyjít beze zbraně.

Ze zavazadel vytáhl onen veliký tajemný hrnec, vložil ho do síťové tašky a vyšel na chodbu.

Sešel po schodech dolů. Dřevěné lavice ve vstupní hale byly prázdné, jen v rohu snídali dva chlapíci v zelených uniformách. Jeden z nich byl tlustý, odulý jako býčí ropucha, druhý zase hubeňour se smutným převislým knírem. Oba se kývali ze strany na stranu, škytali, mžourali zapadlýma očkama a jevili známky silné opilosti. Statečně se ládovali studeným kuřecím masem, které zapíjeli pivem. Floyda napadlo, že tihle dva propili noc od večera až do rána a teď se posilují předtím, než se půjdou vyspat.

Dívenka v modrých šatech vypadala značně opotřebovaně, zřejmě strávila noc obsluhováním těch dvou. Teď jim krájela chleba, cibuli, ředkev. Majitel hostince U štítu a korouhve, pan Wird, seděl na židli poblíž schodiště.

Zdálo se, že na Floyda čekal. Vyskočil a oslovil ho: „Promiňte, pane, ehm, Barete? Nevzpomínám si tak přesně na vaše jméno… Dovolíte, abych se zeptal, kdy dorazí pánové Gordon Fee a Rônard?“

„Ti dorazí až později,“ odpověděl Floyd. „A jmenuju se Bartlett.“

Mužíkova pomačkaná tvář se trochu rozjasnila. „V tom je právě problém, pane Bartlette. Pan Gordon Fee si ten pokoj pronajal na pět let, před třemi roky mi zaplatil víc než královsky. Jenže jak jste si mohl všimnout, poměry se změnily. Ceny vzrostly. Teď na tom starém obchodě prodělávám. Pan Gordon mi zaplatil deset liardů za den, ceny si teď stojí tři soryny za postel a noc. Po tom, co baron Lecter z Gentu rozdrtil Temného mága, se Rudenrog stalsprávním centrem provincie. Ubytovali se u mě vysocí hodnostáři, například támhle baronův vrchní lovčí a jeho asistent,“ kývl k oběma opilcům. „Celou noc jednali, plánovali rozvoj… Bydlí tu i králův místodržící a další hodnostáři.“

„Baron Lecter rozdrtil Temného mága?“ podivil se Floyd.

„Ba, právě, pane Berete. Baron Lecter z Gentu. Touraine byl zničen, orčí hordy se obrátily na útěk. Otevřel se nám celý sever… Abych se vrátil k našemu problému – u vašeho pokoje, když započítám počet postelí, teď tratím nejméně deset sorynů za každý den…“

„Dopočtěte mi to,“ přerušil ho Floyd. „Doplatím.“

„Je tu ještě jeden problém, pane. Držel jsem ten pokoj pro pana Gordona Fee, ale v posledním roce se hostinské místnosti zcela zaplnily. Ubytoval jsem se v něm já sám, pane Bublette, i se svou manželkou,“ kývl k dívence v modrých šatech, která tedy nebyla dívenkou, ale mladou paní. „Jak jste asi včera poznal, museli jsme pokoj rychle vyklidit – a teď nemáme kde spát!“

„No a?“

„Nevadilo by vám, kdybyste se přestěhovali do ubytovny ve městě? Je tam solidní dřevěný dům, dvoupatrový, netroufl bych si poslat vás do nějakého stanu…“

Floyd mužíka pozoroval a pochopil, že chlapík je včera nevyhodil jen díky tomu, že se bál Gordona. Obával se, že se Gordon Fee vrátí – a to velice brzy. Jenže teď se Floyd hloupě podřekl. Mužíkovi už je jasné, že Gordon dorazí až za pár týdnů, možná za pár měsíců…

Pochopil, že nad mužíkem nemůže zvítězit. Pan Wird je z hotelu stejně nakonec vyštípá.

Přikývl: „Přestěhujeme se. Pokud spěcháte, můžete zařídit přestěhování Thorpiho do té, jak říkáte, solidní ubytovny. Vrátím se z města rovnou tam.“

Pan Wird viditelně pookřál, po straně udělal posunek na svou mladinkou manželku. „Zařídím to, pane, spolehněte se. Je to hospoda U orčího hnátu. Toho názvu se nebojte, podobně se teď jmenují všechny putyky ve městě… Mohl bych vás poprosit o zálohu? Myslím o zálohu toho doplatku za dobu, po kterou jsem vám pokoj držel…“

Floyd sáhl do kapsy a vytáhl zlatou minci: „Berete tyhle?“

Pan Wird ji od něho vzal a prohlédl si ji. Byla masivní, těžká, očividně zlatá. Neměla kulatý tvar, ale byla složena ze dvou vzájemně se překrývajících kružnic. Na rubu byly znaky, které vypadaly jako elfí písmo ogham, ale nebyl to ogham. Na líci měla poprsí jakéhosi tvora s ptačí hlavou.

„Tohle budete muset vyměnit za místní peníze, pane,“ řekl mužík váhavě.

„Nechcete to přepočítat na cenu zlata, pane Wirde?“

„Ne, raději bych… nebo počkejte! Jistě bychom mohli cenu přepočíst na váhu zlata!“

„Máte pravdu, pane Wirde, zajdu s tím do směnárny,“ vzal mu Floyd minci z ruky. Široce se na pana Wirda usmál. „Bude nejlepší, když vyúčtování předložíte přímo Gordonovi, až se do Rudenrogu vrátí. S ním jste přece uzavřel smlouvu. Teď nechte přestěhovat Thorpiho, a dobře vám radím, chovejte se k němu s úctou. To víte, je to zwerg, úplná maličkost ho může k smrti urazit. Mějte na paměti i to, že Thorpi je Gordonův blízký přítel.“

Vyhodil zlatou minci do výšky a zase ji chytil. Se zářivým úsměvem se uklonil utahané Wirdově ženě, Wirda samotného popleskal po rameni. Mužíkovi se protáhl obličej, protože pochopil, že od Floyda už žádné peníze nikdy a v žádném případě neuvidí.

Floyd vyšel ven, přimhouřil oči do prudkého světla. Léto už začalo, slunce vystřelovalo své oslnivé šípy do šedých zdí a kamenného dláždění. Měl dobrý pocit z toho, že na Wirda alespoň trošičku vyzrál. S hrncem v síťové tašce se loudal ulicí k vojenskému velitelství.

Kasárna a velitelství se nacházely až na samém vršíčku skaliska. Nad velikými dvoukřídlými dveřmi byl do kamenné zdi vsazen znak dávného zwergského velmože: vodorovně položené hornické kladívko a nad ním tři krystaly. Floyd zabušil na vrata, nic se však nestalo. Vzal za kliku, bylo otevřeno. Vešel dovnitř.

Ve vstupní hale panovalo šero. Ve světle, které sem dopadalo odkudsi zezadu, se matně lesklo rudé a modré dláždění. Floyd tu byl už mnohokrát a halu dobře znal. A přece byla jiná. Na stěnách chyběly kopí a štíty, které tam dříve visely – ne pro ozdobu, ale aby byly po ruce. Nepřebíhali tu šéfové stráží, zvědové ani spojky, jak tomu bývalo i v dobách nejhlubšího míru. Hala byla prázdná.

Popošel několik kroků, ozvěna mu vrátila klapot jeho bot. Ozvěna? Vstupní hala vojenského velitelství se v této chvíli podobala spíš nějakým podzemním chodbám v Orcigardu.

„Haloo?“ řekl do prázdna.

Pak si uvědomil, že není sám.

Nebezpečí!

Hmátl na záda po bojovém kladivu, avšak nebylo tam, nechal je v pokoji. Zachvátil ho poryv paniky.

Proti němu se v odlescích a stínech neslyšně pohyboval čtyřnohý tvor, temný jako bažina, štíhlý a elegantní.

Pes. Veliký černý pes, vyšlechtěný elfský ohař, v kohoutku sahal Floydovi téměř k pasu.

Zastavil se krok před Floydem, vycenil zuby a tlumeně zavrčel. Znělo to jako otázka.

Cenil zuby, poškubával ušima, srst se mu temně leskla.

Po straně se pootevřely dveře a stanul v nich jakýsi muž. „Sst!“ sykl na psa a ten se mu okamžitě připojil k boku. Pak se muž se psem vydal k východovým dveřím.

„Promiňte,“ oslovil muže Floyd. „Hledám kapitána Schniregu.“

Muž se zastavil, pohlédl na Floyda. Jeho oči se v šeru zaleskly jako světélkující plíseň v orcigardských močálech. Byl oblečený do tmavých kalhot a přepásaného kabátce z kůže a hrubého sametu, který se v přítmí zdál černý. Jeho oblečení mělo charakter, bylo jednoduché, účelné, avšak precizně provedené. Na zádech měl na opasku pouzdro s krátkou dýkou, které bylo připevněné nezvykle: kolmo na trup. Jílec trochu přečníval tělo, aby jej muž mohl kdykoliv pohodlně sevřít pravou rukou. Ovšem mnohem účinnější zbraní byl jeho elfský ohař.

Neznámý muž měl krátce ostříhané vlasy a kučeravé vousy. Zdál se vysoký a robustní, ale Floyd si s úžasem uvědomil, že chlapík je o půl hlavy nižší než on. Vyzařovala z něj aura silné osobnosti.

Neznámý muž na Floyda pohlédl: „Kapitána Schniregu už tady nenajdete, příteli. Jestli máte nějaké problémy, zkuste se zeptat támhle,“ mávl ke dveřím, z nichž před okamžikem vyšel.

„Díky,“ přikývl Floyd. Díval se, jak muž i pes vyšli vstupními vraty na rozzářenou ulici. Sám pak vstoupil do označených dveří. Vedly samozřejmě do bývalé úřadovny velitele pevnosti.

Kancelář bývala zavalená lejstry a obestavěná policemi, ve kterých byly bez ladu a skladu naházené kusy zbroje i talíře s nedojedeným jídlem. Teď byla téměř prázdná. Police zmizely i se svým neuspořádaným obsahem, zůstal tu jen masivní stůl. Na stěně visel velký arch papíru, na který kdosi nakreslil neumělou malůvku. Floyd se na velký papír zadíval a pochopil, že je to mapa Pohraničí, avšak značně nepřesná.

Okno ze skleněných tabulek zalitých do olova bylo otevřené dokořán. Vedlo na vnitřní dvůr, který dřív sloužil jako miniaturní cvičiště. I dvůr byl prázdný, spáry v dláždění zarůstaly plevelem.

Za Schniregovým stolem stál mladík se širokou, dětsky vypadající tváří. Byl ostříhaný nakrátko a hladce oholený. Vypadal obyčejně. Žádné nadšení nevyvolávala ani jeho obnošená, perlově šedá tunika, zpod níž vykukovaly šedé soukenné kalhoty, těsně nad podlahou ukončené párem nízkých bot.

Mladík se na Floyda usmál. Byl to celkem příjemný, přátelský úsměv.

„Přejete si, pane?“

Floyd se lehce uklonil. „Přišel jsem za Rogerem Schniregou.“

„Už tady není,“ řekl mladík.

„Kde bych ho našel?“

„Snad někde na jihozápadě, na hranici s vévodstvím Barro. Byl odvelen i s celou posádkou.“

„A trpaslíci? Víte, myslím oddíl zwergů, kteří tady sloužili…“

„Už jich nebylo třeba. Byli odesláni do svých domovů… s veškerými poctami, samozřejmě. Potřebujete něco? Mohu vám nějak pomoci?“

„Přišel jsem si pro odměnu. Pro odměnu za zabitého nepřítele.“

„Můžeme se na to podívat,“ vyzval Floyda mládenec. „Ale předtím bych se vám měl představit. Jmenuji se Joselin Backer a jsem králův místodržící.“

„Místodržící?“ podivil se Floyd. „Co to je?“

„Zástupce krále.“

„Něco jako prefekt v Glen Karhô?“

„Ano, něco takového. Pravomoci jsou téměř totožné. Akorát že v Glen Karhô je prefekt a tady… v Rudenrogu… je místodržící. Zastupuji v této provincii krále.“

„Provincie? Co to je?“

„Všechno, co vidíte kolem, příteli. Rudenrog, lesy… A vy jste?“

„Bartlett. Mé jméno je Floyd Bartlett.“

„Těší mě, pane Bartlette. Všechno, co je kolem, je nová provincie. Zatím tu není k vidění skoro nic, jen město Rudenrog. Lesy na severu a východě teď patří baronu Lecterovi z Gentu. Celé území nové provincie, náležející k Rudenrogu, vám mohu předvést tady na mapě. Vidíte? Zrcadlové hory vedou z východu na západ, od severu k jihu je přetíná Lodus. Tady je Rudenrog, řídící centrum provincie. Podléhají mu Brody, tady tahle část lesů a zde, severně od Tunelu, kus volné země mezi Orcigardem a zwergskou částí Zrcadlových hor. Vlastně ani nevíme, jak je to severní území veliké…“

„Gordonova země,“ kývl Floyd.

„Ano, takzvaná Gordonova země. Pod Rudenrog formálně spadá i Orcigard, ovšem ten je dosud osídlen převážně orky. Plánujeme, že jej zpacifikujeme během dalších dvaceti let.“

„Aha… ale vaše mapa je nepřesná. Tady vám chybí zwergská část Zrcadlových hor na západě. Zrcadlové hory jsou v těch místech nejvyšší, nejrozsáhlejší. Zde na východě nevedou Zrcadlové hory rovně, ale stáčejí se dolů… Tady byste měl mít zakreslenou Chawynu. A tady na jihovýchodě, kde Zrcadlové hory přecházejí ve vrchovinu, vám chybí Likario. V Orcigardu nemáte zakresleno území Kairó-chata, takzvané Sršní hnízdo. Nachází se hned tady, za Chawynským průsmykem. Sršeň je v současnosti náš nejvýznamnější nepřítel,“ píchl Floyd prstem do prázdného místa vyzdobeného pouze slovem ORCIGARD. „Budete potřebovat opravdu velkou armádu, abyste Sršně, jak říkáte, zpacifikovali.“

„Vy jste tam někdy byl? V Západních Zrcadlových horách a v Orcigardu?“ podíval se místodržící se zájmem.

„Ve zwergské části hor jsem nebyl nikdy, ale viděl jsem staré elfské a zwergské mapy. Orcigardské bažiny jsem několikrát přecházel. Tedy tu část Orcigardu, která je bližší Zrcadlovým horám.“

„Aha… to je zajímavé. Neměl byste čas a chuť projít se mnou celou tu mapu a poopravit ji?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Krvavé pohraničí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.